davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Muzeul de Etnografie și Artă Populară Săsească „Emil Sigerus”

Proiectul de înființare în cadrul Complexului Național Muzeal „ASTRA„ din Sibiu a unei unități muzeale de artă populară săsească a debutat în anul 1997 și a avut ca scop salvarea, conservarea și promovarea patrimoniului cultural material și imaterial aparținând acestei minorități, dat fiind faptul că Sibiul a reprezentat un spațiu fundamental de rezidență pentru sași.
Patrimoniul Muzeului „Emil Sigerus” s-a îmbogățit de-a lungul anilor prin donații și achiziții, însumând la ora actuală un număr de peste 8900 de piese, conservate în trei colecții: ceramică, port – textile - broderii și mobilier pictat.
Vernisarea, în noiembrie 1998, a expoziției de bază a prilejuit inaugurarea primului spațiu expozițional al muzeului, amenajat în subsolul imobilului din Piața Huet nr. 12, care adăpostește cea mai completă și valoroasă colecție de cahle din întreaga țară și printre cele mai bogate din Europa.
Atingerea obiectivelor muzeului se realizează și prin colaborarea cu diverse instituții de cultură, prin schimburi de informații și rezultate științifice cu alți cercetători români și din străinătate. In acest sens, amintim acordul de parteneriat semnat cu Asociația Muzeului Transilvănean din Gundelsheim (Siebenbürgisches Museum), la sfârșitul anului 1999, prin care s-au realizat, în colaborare, numeroase expoziții și s-au efectuat diverse campanii de cercetare în regiunile locuite de comunitatea săsească.
Colectivul Muzeului de Etnografie Săsească „Emil Sigerus”, prin programul de valorificare a colecțiilor, organizează anual diferite expoziții temporare care prin tematica lor ilustrează cultura, civilizația și tradițiile sașilor din Transilvania. Menționăm doar câteva din șirul expozițional desfășurat de-a lungul anilor: Sași, landleri și români - model de conviețuire în spațiul transilvănean (2002), Meșteșug și artă în comunitățile săsești din Transilvania – mobilier pictat, cojocărit și olărit (2002- 2003), Broderii și țesături în universul locuinței (2002), Emil Sigerus – 150 de ani de la naștere (2004), Ceramica săsească din sud-estul Transilvaniei (2004), Maghiarii și secuii din Ardeal. Valori identitare ale patrimoniului cultural tradițional (2005), Meșteșugari habani în Transilvania. Influențele artei habane în arta populară săsească (2005), Valorile comunității săsești sub amprenta timpului (2005), Morala creștină – călăuză în viața de zi cu zi a comunității săsești (2006), Mobilier pictat transilvănean (2007), Ceramică și broderie. Elemente de ornamentică transilvăneană (2008).
Depozitele în care sunt păstrate colecțiile au fost reamenajate în mansarda clădirii denumită Casa Artelor, monument istoric (cod LMI SB-II-m-A-12123), restaurat, atestat documentar în anul 1370, în incinta căreia din anul 2007, funcționează sediul muzeului. Clădirea a fost restaurată între anii 1962 și 1967, de atunci fiind dată în circuitul cultural.
Drepturile de autor au fost notificate prin declarația trimisa la Wikipedia si înregistrată cu numărul OTRS 2009021210056291 Co-autori: prof.dr. Corneliu Bucur, Camelia Ștefan, Karla Roșca
Stadionul Moldova (Roman)

Stadionul Moldova este un stadion multifuncțional din Roman, județul Neamț, România. Este terenul propriu al echipei de fotbal CSM Roman și are o capacitate de 100 de locuri pe scaune.
Stadionul Moldova a fost reorganizat în 2020, când aproape întregul stadion (cu excepția zonei VIP) a fost demolat, ca urmare a degradării avansate. Zona tribunelor a fost însămânțată cu iarbă și au fost plantați copaci, în prezent fiind în construcție trei tribune mai mici (două de 500 de locuri și una de 1.000 de locuri).
Înainte de demolare, stadionul avea o capacitate de 25.000 de locuri, fiind unul dintre cele mai mari din țară.
Listă de partide politice din Republica Moldova

În Republica Moldova sunt înregistrate în prezent 63 de partide politice.
Cel mai vechi partid politic din Republica Moldova este Partidul Popular Creștin Democrat (PPCD), condus în prezent de Victor Ciobanu. Acesta a apărut înainte de independență Republicii Moldova, sub denumirea de „Mișcarea Politică pentru susținerea Restructurării”. Ulterior mișcarea a devenit Frontul Popular din Moldova, Frontul Popular Creștin Democrat din Moldova și apoi Partidul Popular Creștin Democrat.
În prezent, 3 formațiuni politice sunt reprezentante în parlament — PAS, PSRM precum și PCRM.
În istoria politică a Republicii Moldova, de la obținerea independenței, au existat peste 90 de partide politice. O parte din ele au apărut și au dispărut în câțiva ani.
În ultimii ani s-au dezvoltat două tabere politice majore în politica moldovenească și se pot distinge astfel:
Pe baza criteriului geopolitic, populația din Republica Moldova formează, de asemenea, două tabere politice care se pot distinge astfel:
Moldova Nouă

Moldova Nouă (în maghiară Újmoldova, în cehă Nová Moldava, în germană Neumoldowa, în sârbă Nova Moldava sau Boșniak) este un oraș în județul Caraș-Severin, Banat, România, format din localitățile componente Măcești, Moldova Nouă (reședința), Moldova Veche și Moldovița. Are o populație de peste 13.000 locuitori. Este unul din cele mai importante orașe ale județului.
Este atestat prima dată în jurul anului 1600. Din 1956 primește statutul de oraș.
Stema orașului Moldova Nouă, se compune dintr-un scut triunghiular, cu marginile rotunjite, tăiat de o fascie undată, compusă din șase fascii mici, trei de argint și trei albastre, care se intercalează. În câmpul superior, pe fond albastru, se află o ancoră cu vârful în jos, de argint, cu funie șerpuită de aur; ancora este flancată, dreapta-stânga, de câte un pește înotând, de aur. În câmpul inferior, zidit, roșu, se află o gură de mină cu zidărie de argint, broșată de două ciocane minerești încrucișate, de argint. Scutul este trimbrat de o coroană murală de argint, cu trei turnuri crenelate.
Semnificațiile elementelor însumate:
Brâul undat reprezintă fluviul Dunărea, iar ancora semnifică faptul că localitatea este port. Peștele reprezintă bogăția piscicolă a zonei și una dintre ocupațiile tradiționale ale locuitorilor. Gura de mină relevă ponderea activității miniere în economia localității, predominantă fiind exploatarea de cupru. Câmpul zidit simbolizează trecutul istoric al localității, încă de pe vremea romanilor.
Coroana murală cu trei turnuri crenelate semnifică faptul că localitatea are rangul de oraș.
Conform recensământului efectuat în 2021, populația orașului Moldova Nouă se ridică la 9.278 de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 12.350 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (69,77%), cu minorități de sârbi (10,66%) și romi (1,44%), iar pentru 16,95% nu se cunoaște apartenența etnică. Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (66,52%), cu minorități de ortodocși sârbi (8,49%), baptiști (2,85%), romano-catolici (2,1%) și penticostali (1,96%), iar pentru 17,46% nu se cunoaște apartenența confesională.
Orașul Moldova Nouă este administrat de un primar și un consiliu local compus din 17 consilieri. Primarul, Adrian-Constantin Torma[*]​, de la Partidul Social Democrat, este în funcție din 1 noiembrie 2024. Începând cu alegerile locale din 2024, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:
Seyit Ali Çabuk

Seyit Ali Çabuk sau Caporalul Seyit Ali (n. septembrie 1889 -d. 1939) este un militar din cadrul armatei otomane ce a participat la Primul Război Mondial pe frontul de la Canakkale.
S-a născut în 1889 la Balikesir în districtul Havran în satul Camlik tatăl lui fiind Abdurrahman iar mama se numea Emine. În 1909 s-a alăturat armatei otomane, participând la Războaiele Balcanice. La începutul Primului Război Mondial îl găsim ca soldat artilerist pe frontul de la Canakkale. La 18 martie 1915 forțele aliate atacă strâmtoarea de la Canakkale, încercând să le deblocheze. La acest moment Seyit ali este adus pe linia fortificației de la Rumeli Mecidiya. Aici în urma atacurilor artileriei turcești unul din vinciurile care duceau bombele spre tunuri s-a rupt. Din acest motiv Seyit Ali a fost nevoit să care în spate bombele care cântăreau 215 kg pentru a le pune în tunuri. El a reușit și cu ajutorul minelor lăsate în apă de către nava turcească Nusret să scufunde o navă militară franceză. La o zi de la această confruntare jurnaliștii au vrut sa-i facă lui seyit ali o poză în timp ce ridica în spate o astfel de bombă dar acesta oricât se străduia nu reușea acest lucru și atunci acesta a spus: Să înceapă din nou războiul și atunci am să ridic. A fost făcută o poză în cele din urmă dar doar cu glonțul bombei fără ca aceasta să mai aibă și încărcătura La terminarea războiului Seyit s-a întors în satul său unde s-a ocupat de minerit. În 1934, odată cu scoaterea legii adoptării numelor de familie, acesta a preluat numele de Çabuk El a murit în 1939 de tuberculoză.
Bătălia din Pasul Șipka (1877)

Bătăliile din Pasul Șipka a fost o serie de patru ciocniri între forțele Imperiului Rus și Imperiul Otoman în Pasul Șipka din Munții Balcani, în Bulgaria de astăzi, în timpul Războiului Ruso-Turc din anii 1877–1878.
Una dintre cele mai mari bătălii din război era pe vârful Șipka. Prima bătălie a durat între 17 și 19 iulie 1877, când forțele rusești au stabilit controlul asupra unei zone importante pentru legăturile dintre nordul și sudul Bulgariei. După trecerea pasajului, trupele rusești au luat poziții de protecție. Generalul Darojinski avea aproximativ 5 000 de oameni în trei poziții: în vârful Sveti Nikola, pe dealul central și în spațiul dintre cele două puncte. În timpul celei de-a doua lupte, trupele ruse, inclusiv un număr de trupe bulgare de voluntari, au reușit să oprească atacul forțelor otomane în încercarea de a deschide calea către orașul Plevna.
În august 1877, Suleiman Pașa a primit întăriri din Albania și cu o forță de aproximativ 30.000 de soldați și 48 de tunuri îndreptate spre Șipka. Pe 19 august, generalul Stoletov a văzut că întregul corp al lui Suleiman Pașa este în jurul lui Shipka și că forțele sale sunt imense împotriva a 5.500 de forțe bulgare cu 27 de tunuri și a 36-lea Regiment Orlov de Infanterie. În dimineața zilei de 21 august soldații lui Recep Pașa au atacat pozițiile din vârful Sveti Nikola, dar turcii nu au observat succesul. La 22 august, otomanii au mutat artileria la un punct superior, dar acest atac a fost respins.
Lupta decisivă a început pe 23 august când otomanii au atacat toate pozițiile rusești, iar lovitura principală a fost îndreptată din nou spre Sveti Nikola. În această luptă, arsenalul feroce al forțelor bulgare a început să arunce cu pietre și chiar cu cadavrele apărătorilor săi. În ultimul moment, a sosit ajutorul a 27.000 de trupe, după care Șipka a fost apărată. Câteva săptămâni mai târziu, Suleiman Pașa a făcut o altă încercare de a captura zona, dar a suferit un regres major.
La 13 septembrie, Suleiman Pașa a început să bombardeze pozițiile ruse care au durat până pe 17 septembrie, când Suleiman Pașa a făcut un atac frontal împotriva Sveti Nikola, dar, în ciuda succesului său inițial, a trebuit să se retragă din nou. Aceasta a fost urmată de o iarnă în care zona a fost transformată într-o cetate pentru a dezactiva ofensiva otomană împotriva Bulgariei de Nord, după care a fost deschisă ruta armatei ruse spre Istanbul.
René Coty

René Coty (numele la naștere, Jules Gustave René Coty (pronunție în franceză [ʁəne kɔti]; n. 20 martie 1882, Le Havre – d. 22 noiembrie 1962, Le Havre) a fost cel de-al șaptesprezecelea președinte al Franței în perioada 1954 - 1959.
Coty a fost al doilea și ultimul președinte al celei de-a patra Republici Franceze.
René Coty s-a născut la Le Havre în 1882, unde a studiat la școală generală și, apoi, liceul. A revenit în orașul natal după ocuparea celei mai înalte poziții din statul francez, unde și decedat 80 de ani mai târziu.
Studiile universitare le-a urmat la Universitatea din Caen (fr Université de Caen), pe care a absolvit-o în 1902, cu grade universitare în drept și filozofie. După terminarea studiilor universatare, Coty a lucrat ca avocat în orașul său natal, specializându-se în legi comerciale și maritime.
De asemenea, a devenit implicat în politică, ca membru al partidului en Partidul Radical, iar în 1907 a fost ales în calitate de consilier de district. În anul următor, a fost ales în consiliul comunal al orașului Le Havre, în calitate de membru al grupului Republican de Stânga. A menținut ambele poziții până în 1919. Coty a servit, de asemenea, ca membru al fr Conseil Général al districtului fr Seine-Inférieure, pentru aproape 30 de ani (1913 – 1942), fiind vicepreședinte al Consiliului General între 1932 - 1942.
O dată cu izbucnirea primului război mondial, Coty a voluntariat la înrolare, fiind trimis să servească în Divizia 129 de infanterie. A luptat, printre altele, și în Bătălia de la Verdun, scăpând fără răni semnificative din prima conflagrație mondială.
În 1923, Coty a intrat în legislatură, devenind membru al Camerei Deputaților, fiind succesorul lui Jules Siegfried, ca deputat de Seine-Inférieure. La vremea alegerii sale, Coty se detașase deja Partidul Radical, candidând și câștigând locul de deputat ca membru al Uniunii Republicane.
Într-una din cele mai scurte guvernări moderne, între 13 și 23 decembrie 1930, viitorul președinte francez a servit ca sub-secretar de stat al ministerului de interne, în efemerul guvern al lui Théodore Steeg.
În 1936, Coty a fost ales în Senatul Franței, ca senator al aceluiaș departament, Seine-Inférieure. În această calitate, a fost unul dintre parlamentarii francezi care a votat, în ziua de 10 iulie 1940, pentru acordarea de puteri extraordinare lui Philippe Pétain, ca atare contribuind la instaurarea guvernului de la Vichy, favorabil naziștilor.
Realizând greșeala făcută, a rămas relativ inactiv în timpul desfășurării celui de-al doilea război mondial, necolaborând nici cu naziștii și nici cu guvernul de la Vichy. Ca urmare, Coty a fost reabilit după război și s-a reîntors în politică în calitatea sa de senator al Senatului Rebublicii franceze.
După război, reabilitare și reîntoarcerea în Senatul Republicii franceze, Coty s-a alăturat guvernului lui Robert Schuman ca minister al reconstrucției și a afacerilor urbane. Întors din nou în Seant, după terminarea „misiunii” de ministru, a devenit viceprședintelui acestuia până la alegerea sa ca președinte la data de 23 decembrie 1953, la al treisprezecelea balot.
Format:Heads of state of France Format:Presidents of France
Nadejda Voronets

Nadejda Voronets (1881–1979) (Russian: Надежда Степановна Воронец) was a Russian and Soviet geologist and paleontologist. One of the first female paleontologists in Russia, she was an honorary member of the All-Union Paleontological Society (1971) and a specialist in Mesozoic mollusks of the North and Far East of the USSR. She was also known as N.S. Kuljinskaya-Voronets.
She was born in 1881 (née Kuljinskaya) in the city of Nizhyn, Chernigov province. After graduating from high school in St. Petersburg in 1902, Voronets remained there to study at the Higher Bestuzhev Courses for Women in Franz Loewinson-Lessing's geology group at the Faculty of Physics and Mathematics, graduating in 1914. She spoke German, French, English and Italian. With Loewinson-Lessing, she traveled to the Caucasus Mountains for a geological internship. She worked under the direction of Konstantin Focht during the 1910 summer expedition of the Geological Committee to the Crimea. With her husband, she traveled to Italy in 1910–1911 and explored Mount Vesuvius. During the First World War, she gave private lessons in Petrograd (formerly known as St. Petersburg) from 1914 to 1916. As a soil scientist, she worked on the soils of Western Siberia for the Department for Soil Improvement of the Ministry of Agriculture.
After the Russian October Revolution, Voronets headed the scientific library of the Supreme Council of National Economy in Moscow from 1918 to 1919. From 1919 to 1926, she lived with her husband and paused her professional work "for family reasons."
From 1926, Voronets worked in Leningrad (formerly known as St. Petersburg) as a geologist-paleontologist for the Geological Committee, which became the Central Research Institute of Geological Prospecting (CNIGR) in 1931. In 1934, she moved to the Moscow Institute of Mineral Resources (since 1935 the All-Union Institute of Mineral Resources (VIMS)) as a senior paleontologist. After completing her work at VIMS, she worked on a contract basis in Leningrad from 1937.
After the outbreak of the German war of aggression against the Soviet Union, Voronets worked in the trenches, clearing streets, and providing aid to the air defense effort for the city of Leningrad, which was besieged by German troops. She was awarded a medal of honor for her work. From 1943 onward, she received a personal pension from the government.
From 1949, Voronets worked as a research associate and head of a working group at the Research Institute of Arctic Geology (NIIGA) in Leningrad. She described the new inoceramic genus Eoinoceramus Voronets, which was named after her. The fossil cephalopod Cadoceras voronetsae was named after her in 1964. Her paleontological collection is kept in the Central Scientific Research Geological Museum in St. Petersburg.
She was made an honorary member of the Soviet Paleontological Society in 1971. On the anniversary of her 130th birthday in 2011, the 47th meeting of the Russian Paleontological Society was dedicated to her work.
She died in 1979.
Unification of Moldavia and Wallachia

The unification of Moldavia and Wallachia (Romanian: Unirea Moldovei și Țării Românești), also known as the unification of the Romanian Principalities (Romanian: Unirea Principatelor Române) or as the Little Union (Romanian: Mica Unire), happened in 1859 following the election of Alexandru Ioan Cuza as prince of both the Principality of Moldavia and the Principality of Wallachia. A potential unification between the two principalities, which shared a common Romanian ethnicity, language, and culture, had been attempted to be avoided by the great powers for a long time, although it was allowed at the moment it happened. The unification of these two states began a political struggle in the new country (the United Principalities of Moldavia and Wallachia) to find out which of the two regions would obtain "supremacy" and met some opposition in Moldavia by the so-called "separatists".
Nowadays, in Romania, the unification of Moldavia and Wallachia is regarded as a prelude to the Great Union, a name used in Romanian historiography to refer to the unifications of Romania with the regions of Bessarabia, Bukovina, and Transylvania in 1918 during or following the end of World War I. It is also commemorated every 24 January through the Day of the Unification of the Romanian Principalities in both Romania and Moldova.
Bessarabian rugs and carpets

Bessarabian rugs and carpets are the commonly given name for rugs in pile and tapestry technique originating in Russian provinces as well as Ukraine and Moldova during the late 19th and early 20th centuries.1 Some scholars will classify flat-woven carpets as Bessarabian, while referring to knotted-pile carpets as Ukrainian.2 They are predominantly from an area corresponding to modern Bulgaria and Romania.3 Produced under Late Ottoman rule, they stand right on the cusp of European and Oriental carpet weaving (see Turkish carpet).
While most Persian carpets can be classified to a specific region corresponding to their weave, this is not the case with Bessarabian carpets and rugs. With these rugs, the weave only gives clues about the market it was created for (rural or urban); therefore, a normal classification is disregarded and the broader term, "Bessarabian", is applied.5
All works of the Bessarabian category are highly decorative. Not dissimilar to particular Karabaghs from the Caucasus, many of the designs crafted in Bessarabian carpets are floral in motif. The designs usually fit within a black or brown tone background, executed in a naturalistic western. Some pieces, in particular the flat-weaves, are woven with the distinctive Bessarabian palette in the tradition of kilim rugs from nearby Anatolia.6
Church of the Presentation of the Virgin in the Temple

The Church of the Presentation of the Virgin in the Temple is part of the wooden churches of Maramureș World Heritage Site, and is located in Bârsana Commune, Maramureș County, Romania. The church was built in 1720 and it features some of the most representative baroque indoor murals in Maramureş. It has a collection of icons painted on glass and old religious books.
Its name refers to the Presentation of Mary.
Top Gear series 26

Series 26 of Top Gear, a British motoring magazine and factual television programme, was broadcast in the United Kingdom on BBC Two during 2019, consisting of five episodes between 17 February and 17 March. Although Sabine Schmitz would continue to make appearances as a guest star, Eddie Jordan discontinued his involvement following the previous series. This series' highlights included a journey across Sri Lanka in a Tuk-Tuk, presenters conducting challenges with second-hand luxury cars and a compilation of outtakes in the final episode. The twenty-sixth series attracted the lowest viewing figures in the programme's history, achieving an average of 2.35 million viewers during its broadcast.
Production on the series began in 2017 with a trip to Norway and concluded in 2018.
Elephant polo

Elephant polo is a variant of polo played while riding elephants. It is played in Nepal, and Thailand. England and Scotland regularly field teams. Equipment consists of a standard polo ball and a 1.8 metres (5.9 ft) to 3 metres (9.8 ft) cane (similar to bamboo) sticks with a polo mallet head on the end. The pitch is three-quarters of the length of a standard polo pitch, due to the lower speed of the elephants. Two people ride each elephant; the elephants are steered by mahouts, while the player tells the mahout which way to go and hits the ball.
Elephant polo originated in Meghauli, Nepal. Tiger Tops in Nepal remains the headquarters of elephant polo and the site of the World Elephant Polo Championships.
Elephant polo in Nepal and Thailand is played under the auspices of the World Elephant Polo Association. WEPA enforces strict rules regarding elephant welfare and game play. Other tournaments, such as those played in India and Sri Lanka, are managed independently of each other and the World Elephant Polo Association. Sri Lanka held an annual tournament in Galle under the auspices of the Ceylon Elephant Polo Association, however this ended in 2007 after an out of control elephant damaged several cars.
Allegations of cruel treatment of polo elephants, made by People for the Ethical Treatment of Animals, have led to match cancellation, sponsorship withdrawal and the removal of references to elephant polo records in the Guinness Book of World Records.
The Thailand Elephant Polo Association announced in October 2018 that it will end polo matches in Thailand. A polo tournament had been held annually at Anantara Hotel Bangkok owned by Minor Hotels.
Ananda Wedisinghe

Ananda Wedisinghe (Sinhala: ආනන්ද වෙඩිසිංහ) (1970 – 29 May 2017) was a Sri Lankan motor racing legend and eight time Fox Hill Supercross motorcycle national champion of Sri Lanka. He hailed from Kurunegala and is credited as the pioneer of Sri Lankan motocross racing. He died at the age of 47 due to injuries sustained on his head and leg following a motor cycle crash during a Nuwara Eliya road race held on 23 April 2017.
Wedisinghe was credited with introducing motor supercross sport in Sri Lanka and was an ardent promoter of the sport.
He was born in 1970 at small village in Kurunegala, Sri Lanka. He has a twin brother (who died after birth) and two young brothers (also racers of Car and Moto) and a young sister. As a child, he grew up watching his father racing and he dreamed himself to be the best rider when he grew up. He studied at St. Anne's College, Kurunegala.
With his career as a motocross rider he was the founder of "Auto plaza Ananda international (PVT) Ltd" at the age of 20 which continues till now.
His father was Siri Wedisinghe, one of the first motorcycle racers from Sri Lanka who also died from a racing accident. Wedisinghe went to Japan in 1988 after his loss with the help of fellow countryman, Dilantha Malagamuwa, and was able to establish himself as a motorcycle rider. Wedisinghe married his Japanese wife, Rumi, returning to Sri Lanka where he started promoting motorcross sport. They have four children, Risa Wedisinghe (b.1991), Kenryuji Wedisinghe (b.1993), Rina Wedisinghe (b.1996) and Jun Wedisinghe (b.1999).
Wedisinghe was in a coma following the accident and was being treated for serious injuries at the intensive care unit of the Kandy general hospital for five weeks until his death on 29 May 2017. His funeral took place at the Malkaduwawela cemetery in Kurunegala. He was survived by four children.
List of Sri Lankan sportspeople
Expressways of Sri Lanka

Sri Lanka currently has over 271 kilometres (168 mi) of designated expressways serving the southern and central parts of the country. The first stage of the E01 Expressway (Southern Expressway), which opened in 2011 was Sri Lanka's first expressway spanning a distance of 95.3 kilometres (59.2 mi). The second stage of the Southern Expressway opened in 2014 and extends to Matara. The E03 Expressway (Colombo–Katunayake Expressway) opened in 2013 and connects Sri Lanka's largest city Colombo with the Bandaranaike International Airport covering a distance of 25.8 kilometres (16.0 mi). The newest expressway is the Port Access Elevated Highway running from New Kelani Bridge, Colombo to Athurugiriya, It is estimated to be finished in 2025. All E-Grade highways in Sri Lanka are access-controlled, toll roads with speeds limits in the range of 80–110 kilometres per hour (50–68 mph). Pedestrians, bicycles, motorcycles, three wheelers and tractors are not permitted to enter the expressways.
ITS (Intelligent Transportation System) systems are being installed presently. ETC Electronic Toll Collection systems are being installed on the Southern Expressway while the Colombo-Katunayeke Expressway system is functional.
List of Sri Lankan Malays

This is a list of Sri Lankan Malays.
Sri Lankan Malay (Sinhala: (ශ්‍රී ලංකා) මැලේ ජනතාව Shri Lanka Mæle Janathava (Standard); මැලේ මිනිස්සු / ජා මිනිස්සු Mæle Minissu / Ja Minissu (Colloquially); Tamil: இலங்கை மலாய் மக்கள், romanized: Ilaṅkai Malāi Makkal) are Sri Lankans with full or partial ancestry from the Indonesian Archipelago, Malaysia, or Singapore. In addition, people from Brunei and the Philippines also consider themselves Malays. The term is a misnomer, as it is used as a historical catch-all term for all native ethnic groups of the Malay Archipelago who reside in Sri Lanka; the term does not apply solely to the ethnic Malays.
Maniyagar had several Udayars under his supervision
Tuk Tuk (film)

Tuk Tuk is a 2025 Indian Telugu-language supernatural comedy film written and directed by Supreeth C Krishna, produced by Rahul Reddy D, Lokku Sri Varun, C Sree Ramulu Reddy under the banners of Chitravaahani Producions and RYG Cinemas The film features Harsh Roshan, Karthikeya Dev, Madhu Sudhan Rapeti, Saanve Megghana and Nihal Kodhaty in important roles.
In a rural village of Chittoor, three aimless young men, desperate to earn money, resort to secretly recording women bathing. Their lives take a strange turn when they come across a scooter possessed by a spirit. Seizing the opportunity, they use the scooter to lead a Ganesh Chaturthi procession and start making money. However, their world is turned upside down when they discover the spirit is actually a girl. The rest of the story unravels the mystery of how the girl became a spirit, how she ended up in the scooter, and the tragic love story that led to her untimely fate.
Director Supreeth C Krishna, known for his work on Telugu film, Alanti Sithralu, said, The inspiration for the film came from a RuPay commercial featuring an animated vehicle. "Why can't it be the central character of a story?" This idea served as the foundation for Tuk Tuk, further developed through his cinematic vision and storytelling sensibilities
While Karthik Saikumar handled the cinematographer, where the film was edited by Ashwath Shivkumar
A song named "Ru Ru" was created using AI technology, making it India’s first ever end to end AI-generated lyrical video.
Theatrical
Tuk Tuk was released on 21 March 2025.
Home Media
Tuk Tuk streaming rights are with ETV Win
The Times of India gave a rating of 3 out of 5 and wrote that "Tuk Tuk is a fun, offbeat fantasy drama that manages to keep audiences entertained despite a few bumps in the storytelling". Giving the same rating BH Harsh of Cinema Express and opined that, "The film wears its heart on its sleeve, even when it doesn’t have the vigour or craft to express itself with full effect".
Español ecuatoriano

El español ecuatoriano (es-EC)​ es el conjunto de variedades del idioma español habladas en Ecuador. El español es la lengua oficial y la más usada por los habitantes del país.​ Las variedades dialectales Ecuador se enmarcan dentro del macrodialecto americano.
Los tres principales dialectos del país son:
Este dialecto se extiende geográficamente a lo largo de las costas del Pacífico del sur de Colombia hasta la costa norte del Perú, en Piura cruzando el litoral ecuatoriano y las planicies colindantes al oeste de la Cordillera de los Andes, así como en las islas Galápagos.
El centro lingüístico influyente de esta región dialectal es la ciudad portuaria de Guayaquil.
Otros subdialectos incluyen:
El español ecuatorial representa una zona de transición entre las variedades caribeñas de Panamá y del norte de Colombia y Venezuela, y los dialectos ribereños del Perú. Muestra, por lo tanto, características que comparte con estos dialectos y que lo distancian fuertemente del español hablado en los Andes ecuatorianos:
Tiene influencia de idiomas indígenas locales como en palabras como "canguil" (palomitas de maíz), "tomalá" (Tumbal), "guayaquil" (Guayaquile), o "ñaño" (hermano).
Corresponde a la variedad del español hablada en la Sierra ecuatoriana y es el tipo de español más variado que existe en Ecuador puesto que se presenta en cinco variantes: extremo norte, norte, centro, sur, y extremo sur.
De norte a sur:
Las hablas de la región amazónica están fuertemente influenciadas por el español serrano, con préstamos de las lenguas indígenas locales (quijo, shuar, tucano)
En el norte de la Amazonía comparten rasgos con el español central, mientras que en Morona Santiago se pueden encontrar características del dialecto morlaco y en Zamora Chinchipe hay una influencia del dialecto lojano.
Se presenta a continuación tres mapas que ubican regionalmente al español de Ecuador tanto por la presencia del voseo, la aspiración de la "s" y la distinción entre el "seseo" y "ceceo".
Mariano Curicama

Mariano Curicama (Guamote, 2 de enero de 1965) es un político y dirigente indígena ecuatoriano de etnia kichwa. Parte de los fundadores del movimiento Pachakutik.
Fundó y participó en el partido político de Pachakutik hasta su expulsión en el 2012.​ Sin embargo, su separación no fue notificada oficialmente.​
En 1992, es electo alcalde de Guamote, siendo considerado el primer alcalde indígena del Ecuador y de Latinoamérica.​​​​
Arma antisatélite

Un arma antisatélite (en inglés ASAT, anti satellite activities) es un arma espacial diseñada para incapacitar o destruir satélites con fines estratégicos militares. Actualmente, los Estados Unidos, Rusia, India y la República Popular de China son los únicos que se conoce que han desarrollado este tipo de armamento. Durante los años 1960, la URSS hizo los primeros experimentos con su serie de satélites destructores Istrebitel Sputnikov (IS), que entraron en servicio en 1973. El 13 de septiembre de 1985 Estados Unidos destruyó el satélite Solwind utilizando un misil ASM-135 ASAT. El 11 de enero de 2007 China destruyó un viejo satélite de investigación climática. Asimismo, Estados Unidos destruyó el satélite de reconocimiento USA 193 que presentaba mal funcionamiento el 21 de febrero de 2008.
El desarrollo y diseño de las armas antisatélite ha seguido diversos caminos. Los esfuerzos iniciales, por parte de Estados Unidos y la Unión Soviética, partían de utilizar misiles lanzados desde tierra (década de 1950) y poco después llegarían propuestas más ingeniosas y extravagantes.
El 11 de enero de 2007, la República Popular China destruyó exitosamente un viejo satélite climático llamado FY-1C. Orbitaba la Tierra en una órbita polar a una altitud de aproximadamente 865 km, con una masa de cerca de 750 kg. Lanzado en 1999, fue el cuarto satélite de la serie Feng Yun.
La destrucción fue llevada a cabo por un misil SC-19 ASAT,​ que portaba una ojiva similar a la del Exoatmospheric Kill Vehicle estadounidense. El misil fue lanzado desde un vehículo transportador erector lanzador en el centro espacial de Xichang (28°14′49″N 102°01′30″E﻿ / ﻿28.247, 102.025). La ojiva destruyó el satélite en una colisión directa a una velocidad relativa extremadamente alta.
Ataque de Kongsberg de 2021

El 13 de octubre de 2021, un hombre asesinó a cinco personas e hirió a otras tres en diversos lugares de Kongsberg, Viken, Noruega, una ciudad de unos 70 kilómetros al suroeste de la ciudad capital, Oslo. Las primeras llamadas a la policía ocurrieron mientras el agresor disparaba a personas al azar con un arco y flechas antes de escapar de la escena y asesinar a las cinco víctimas mortales con una espada y cuchillo.
Se informó que el atacante comenzó el asalto dentro de un supermercado Coop Extra en Kongsberg y luego se trasladó a un área más grande.​ La policía fue notificada por primera vez de un ataque a las 18:12 CEST.​​ Las personas que llamaron informaron que una persona caminaba con un arco y flechas en un carcaj en su hombro.​ Se publicaron en los medios de comunicación y las redes sociales fotografías de flechas incrustadas en paredes.​
Primero se enfrentaron al perpetrador a las 18:18 y se hizo un arresto a las 18:47.​​​ El ataque provocó una gran respuesta de emergencia que incluyó policías fuertemente armados, más de diez ambulancias y dos helicópteros. La policía noruega generalmente patrulla desarmada, pero recibió instrucciones en todo el estado para que se armaran con rifles.​
Los cinco muertos fueron cuatro mujeres y un hombre, de 50 a 70 años.​ Las tres personas que resultaron heridas no sufrieron lesiones potencialmente mortales;​ uno de ellos era un oficial de policía fuera de servicio.​
El atacante fue llevado a una comisaría de policía en Drammen, donde su abogado defensor, Fredrik Neumann, dijo que fue interrogado durante más de tres horas y que estaba cooperando con las autoridades,​ y que confesó el ataque.​ El Servicio de Seguridad de la Policía de Noruega dijo que tratarían el caso como un acto de terrorismo.​​
El autor es un hombre de 37 años con ciudadanía danesa que nació en Noruega de padre noruego y madre danesa, y había vivido toda su vida en el país;​​ residente en Kongsberg en el momento del ataque.​ El autor era conocido por la policía y se había convertido recientemente al Islam; la policía había estado en contacto con él por última vez en 2020 y estaba preocupada por sus posibles puntos de vista extremistas.​ Tiene varias condenas penales previas por allanamientos de morada, posesión de cannabis y amenazas.​
A los agentes de policía noruegos, que por lo general están desarmados, se les ordenó portar armas de fuego temporalmente en todo el país después del ataque. Sin embargo, no hubo una actualización en el nivel de amenaza nacional en el país.​
Al día siguiente del ataque, las banderas ondearon a media asta en todos los edificios públicos y se encendieron velas en los escalones de la iglesia de Kongsberg.​
Draw Back Your Bow

Draw Back Your Bow​ es el séptimo episodio de la tercera temporada y quincuagésimo tercer episodio a lo largo de la serie estadounidense de drama y ciencia ficción, Arrow. El episodio fue escrito por Wendy Mericle y Beth Schwartz y dirigido por Rob Hardy. Fue estrenado el 19 de noviembre de 2014 en Estados Unidos por la cadena The CW.​
Oliver debe detener a Carrie Cutter, una mujer que está obsesionada con la Flecha después de haberla salvado durante el ataque del ejército de Mirakuru y quien cree que la única manera de llegar a él es asesinando, ya que está convencida de que es su amor verdadero. Mientras tanto, Ray le pide a Felicity ser su cita en una cena de negocios, lo que mantiene a Oliver distraído de su búsqueda por Cutter. Por otra parte, Thea hace audiciones de DJ's para la reapertura del Verdant donde conoce a Chase, un chico confiado con el que inmediatamente choca. Finalmente, Diggle le pide a Oliver que aclare su situación con Felicity.
La producción de este episodio comenzó el 8 de septiembre y terminó el 16 de septiembre de 2014.​
El episodio fue filmado del 17 de septiembre al 26 de septiembre de 2014.​
El 5 de septiembre se dio a conocer que Austin Butler fue elegido para interpretar a Chase, un DJ y nuevo interés amoroso de Thea.​ El 16 de septiembre se informó Nick Tarabay fue contratado para dar vida a Digger Harkness, un exagente de A.R.G.U.S. entrenado en artes marciales y espionaje, que busca venganza en contra de la organización.​
The Climb (Arrow)

The Climb​ es el noveno episodio de la tercera temporada y quincuagésimo quinto episodio a lo largo de la serie de televisión estadounidense de drama y ciencia ficción, Arrow. El episodio fue escrito por Jake Coburn y Keto Shimizu y dirigido por Thor Freudenthal. Fue estrenado el 10 de diciembre de 2014 en Estados Unidos por la cadena The CW.​
Nyssa regresa a Ciudad Starling para decirle a Oliver Queen que Ra's al Ghul le ha dado cuarenta y ocho horas para entregar al asesino de Sara o la Liga de Asesinos comenzará a asesinar a los ciudadanos de Starling. Mientras tanto, Laurel confiesa la muerte de Sara a su madre, quien viajó a la ciudad para pasar las fiestas con su familia. Ray intenta disculparse con Felicity y le revela un poco de su pasado y los motivos que tuvo para comprar Queen Consolidated. Mientras continúa la búsqueda del asesino de Sara, Oliver descubre que Thea le mintió sobre su cercanía con Malcolm, tras enfrentarse a ella como Flecha y ver que sabe artes marciales como él. Tras enterarse de que Thea es la asesina de Sara bajo la influencia de una extraña planta, Oliver es manipulado por Malcolm para enfrentarse a Ra's al Ghul en un duelo a muerte en el que el líder de la Liga sale vencedor.
La producción de este episodio comenzó el 30 de septiembre y terminó el 8 de octubre de 2014.​
El episodio fue filmado del 9 de octubre al 21 de octubre de 2014.​
Jesse Schedeen de IGN calificó al episodio como grandioso y le otorgó una puntuación de 8.6, comentando: "Arrow nunca decepciona cuando se trata de finales (de mitad de temporada o de otro tipo). Este episodio ofrece un flujo constante de tensión y drama emocional mientras Ollie descubre la verdad sobre su hermana y decide enfrentarse a su propia muerte. Tanto Ra's al Ghul y Malcolm Merlyn surgieron como amenazas claras y presentes a Starling City. Mientras que las escenas Ray Palmer parecieron fuera de lugar junto a todo lo demás, no hicieron mucho para el tono oscuro a una entrega satisfactoria".​
En Estados Unidos, The Climb fue visto por 3.06 millones de espectadores, recibiendo 1.1 millones de espectadores entre los 18 y 49 años de acuerdo con Nielsen Media Research.​
Claude Bowes-Lyon

Claude George Bowes-Lyon, 14.º conde de Strathmore y Kinghorne (14 de marzo de 1855 - 7 de noviembre de 1944) fue un terrateniente, aristócrata y noble escocés, padre de la reina Isabel del Reino Unido y abuelo materno de la Reina Isabel II y la princesa Margarita, condesa de Snowdon. Desde 1937 fue conocido como el 14.º y 1.er conde de Strathmore y Kinghorne, porque fue el 14.º conde en el sistema de títulos nobiliarios de Escocia pero 1.er conde en el sistema de títulos nobiliarios del Reino Unido.
Nació en la plaza Lowndes en Londres, hijo de Claudio Bowes-Lyon, 13.er conde de Strathmore y Kinghorne y su esposa Frances Dora Smith.​
Después de haber sido educado en Eton, recibió una comisión en la 2.ª Life Guards en 1876, y sirvió durante seis años hasta el año siguiente de su matrimonio.​
Al suceder en el condado de Strathmore y Kinghorne a su padre el 16 de febrero de 1904, heredó grandes propiedades en Escocia e Inglaterra, entre las que se incluía el castillo de Glamis, en Angus (Escocia).​ Fue hecho lord teniente de Angus,​ puesto al que renunció cuando su hija fue coronada reina del Reino Unido.
A pesar de que el conde era algo reservado con la realeza,​ en 1923 su hija menor, Elizabeth, se casó con el segundo hijo del Rey Jorge V, el príncipe Alberto, duque de York, y para conmemorar dicha unión el conde fue nombrado Caballero Gran Cruz de la Real Orden Victoriana. Cinco años después fue hecho Caballero del Cardo.​
En 1936, Eduardo VIII abdicó y su yerno se convirtió en rey. Por ser el padre de la reina, Claude fue nombrado caballero de la Jarretera y conde de Strathmore y Kinghorne en el sistema de títulos nobiliarios del Reino Unido en los honores de la coronación en 1937, lo que le permitió tener un lugar en la Cámara de los Lores como noble.​
Murió a la edad de 89 años en el castillo de Glamis de bronquitis.
Se casó con Cecilia Cavendish-Bentinck el 16 de julio de 1881, en Petersham, Surrey. La pareja tuvo diez hijos:
Universidad de la Amazonia

La Universidad de la Amazonia es una universidad pública colombiana ubicada en la ciudad de Florencia, capital del departamento del Caquetá, sujeta a inspección y vigilancia por medio de la Ley 1740 de 2014 y la Ley 30 de 1992 del Ministerio de Educación de Colombia. Es una universidad oficial, del orden nacional y su misión, visión, objetivos, funciones y políticas están orientadas a contribuir al desarrollo sostenible de la región amazónica.
Se conocen plenamente los retos y compromisos, no solo los que se derivan de los estatutos vigentes que tienen que ver con el desarrollo de programas acordes con las particularidades de la región, con la cualificación del talento humano a través de la difusión del conocimiento científico y tecnológico, y con la investigación en la Amazonia, sino los que ha impuesto la Declaración Mundial sobre la Educación Superior en el siglo XXI: Visión y Acción, aprobada por la UNESCO en octubre de 1998. La declaración amplía el horizonte y el quehacer de la Educación Superior para el próximo milenio, en aspectos sobre los cuales ya se trabaja: la acreditación, la cobertura, el acceso a la universidad, la internacionalización, las nuevas tecnologías educativas.​
La Universidad de la Amazonia en Florencia tiene su origen en el Instituto Tecnológico Universitario Surcolombiano (ITUSCO) cuya sede principal fue la ciudad de Neiva en el Departamento del Huila. Como seccional en Florencia inicia sus actividades en 1971 ofreciendo cuatro programas a nivel tecnológico: Ciencias Sociales, Matemáticas, Contaduría y Topografía. Con la Ley 13 de 1976, ITUSCO se transformó en la Universidad Surcolombiana, en consecuencia el ITUSCO-Florencia se transforma en su seccional, cuyas actividades son orientadas desde tres facultades: Ciencias de la Educación, Ciencias Agropecuarias y Ciencias Contables y Económicas.
En 1982, a través de la ley 60 del 30 de diciembre sancionada por el entonces presidente de la república, Doctor Belisario Betancur Cuartas, la seccional de la Universidad Surcolombiana es transformada en la Universidad de la Amazonia.​
La Universidad de la Amazonia es una Institución Estatal de Educación Superior del orden nacional, en proceso de mejoramiento continuo para ser reconocida por su alta calidad, el liderazgo de sus docentes, estudiantes y graduados en los sectores público y privado, a través de la investigación, la formación de talento humano, el desarrollo tecnológico y la transferencia de conocimiento a la sociedad, profundizando en todos los ámbitos de la ciencia para contribuir a la formación integral de los estudiantes y el desarrollo sostenible de la Amazonia.
En el año 2030, la Universidad de la Amazonia será reconocida nacional e internacionalmente por su alta calidad, acreditada institucionalmente; por su liderazgo en la investigación, el desarrollo tecnológico y la transferencia de conocimiento; por su compromiso con el desarrollo sostenible de la Amazonia y la formación integral de sus estudiantes.
Arena da Amazônia

El Arena da Amazônia​ es un estadio de fútbol de la ciudad de Manaos, capital del estado de Amazonas, Brasil. Está situado en el barrio de Flores y fue construido en el mismo lugar que antes ocupaba el Estadio Vivaldão, para ser utilizado como una de las 12 sedes de la Copa Mundial de la FIFA en 2014 siendo inaugurado el 9 de marzo de 2014.​ El arquitecto autor del proyecto fue la firma alemana GMP.
El coste de la construcción fue asumido en un 25 % por el Gobierno del Estado de Amazonas y el 75 % restante por BNDES, siendo la contratista Andrade Gutiérrez la ganadora de la licitación para su construcción.​​
Estos son los cuatro partidos de la Copa Mundial que se disputaron en este recinto:
Estos son los partidos de los Juegos Olímpicos de Río de Janeiro 2016 que se disputaron en este estadio:
Universidad Nacional Intercultural de la Amazonía

La Universidad Nacional Intercultural de la Amazonía es la primera universidad intercultural del Perú, ubicada en el departamento de Ucayali. Fue creada el 10 de diciembre de 1999 de acuerdo a ley N° 27250, donde su objetivo era el aprendizaje indígena, especialmente para atender a más de 20 pueblos originarios como Yine, Machiguenga, Joni Koin, Sharanahua, Awajun, Asháninca, Shipibo-Konibo, Isconahua, Kakataibo, Wampis, Yanesha, Shawi, Ashuar, Quechua, Aymara; apostando por la interculturalidad de la región y el país.​
En los últimos años se ha generalizado el uso de rankings universitarios internacionales para evaluar el desempeño de las universidades a nivel nacional y mundial; siendo estos rankings clasificaciones académicas que ubican a las instituciones de acuerdo a una metodología científica de tipo bibliométrica que incluye criterios objetivos medibles y reproducibles, tomando en cuenta por ejemplo: la reputación académica, la reputación de empleabilidad para los egresantes, la citas de investigación a sus repositorios y su impacto en la web. Del total de 92 universidades licenciadas en el Perú,​ la Universidad Nacional Intercultural de la Amazonía se ha ubicado regularmente dentro del tercio medio a nivel nacional en determinados rankings universitarios internacionales.