davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Областна футболна група Велико Търново

Областна футболна група Велико Търново е дивизия от непрофесионални футболни отбори в Област Велико Търново.
Първоначално в Търновска област от началото на XX век, се провеждат първите срещи между непрофесионални отбори в градовете и селата. Отборът „Хаджи Славчев“ от Павликени през 1936/1937 година печели първия турнир на Търновската окръжна спортна област. През спортната 1942/1943 селата в областта участват в собствена спортна група, в която участват 8 отбора от Темениско, Бяла Черква, Златарица, Драгомирово, Джулюница, Добри дял, Калтинец и Драганово. На финала през 1952 година отборът на „Вихър“ (Никюп) побеждава този на Караисен. През 1954 година ФК Урожай – Дичин печели първенството. През следващата година ФК Урожай Драганово на финала побеждава отборът на ФК Джулюница с 4:1. ФК Урожай Обединение е околийски първенец през 1956-та година.
ФК Полски Сеновец печели турнира през 1957 година, като надиграва отборът на Иванча. През 1959 година на финала за Купата на Търновска Област Янтра (Драганово) побеждава Лозен (Сухиндол) с 3:1.
През 1958 година се провежда Октомврийска купа, където отборът на Климентово побеждава отборът на Водолей на финала с 1:0.
През 1963 година в Търново се играе Купа на Съватската армия. На финала отборът на село Леденик, побеждава този на Климентово с 2:0. Участват над 30 отбора. През периода 1968 – 1990 окръжната футболна група е била разделена на „А“ Областна футболна група и „Б“ Областна футболна група – източна и западна. През 1977 година Купата на съветската армия е спечелена от Левски Полски Тръмбеш след победа над Левски Лясковец с 5:3.
През 1968 година в областта се образуват две А-групи и четири „Б“ групи: „Росица“ (район Павликени), „Трапезица“ (район Велико Търново), „Дунав“ (район Свищов) и „Янтра“ (район Горна Оряховица).
Първенството при непрофесионалните отбори в област Велико Търново води началото си от средата на 20 век. След 1945 година във всички по-големи села в областта и непрофесионални отбори от градовете, са играли срещи помежду си. Най-добрите отбори са успявали да играят срещи дори и с отбори от професионалния футбол. В началото на XXI век, групата е разделена на ОФГ Велико Търново „север“ и ОФГ Велико Търново „юг“.
През последното десетилетие на XX век се създават и „В“ области футболни групи съответно:„В“ източна и „В“ западна.
Отбори от отделни предприятия и организации, участвали в турнира.
Къпиново (област Велико Търново)

Къпиново е село в Северна България. То се намира в община Велико Търново, област Велико Търново.
Численост на населението според преброяванията през годините:
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
До селото е разкопана тракийска могила с надпис, публикуван от Диана Гергова.
В близост до селото се намира Къпиновският девически манастир.
Селото е домакин на ежегоден рокерски събор, с който традиционно се открива летният рокерски сезон. Посещаемостта му е достигала 12 000 мотористи от страната и чужбина.
Борислав (опера)

„Борислав“ е първата българска историческа опера и първата опера на Маестро Георги Атанасов. Създадена е по едноименната пиеса на Иван Вазов. Композитор е Маестро Георги Атанасов. Автор на либретото е Никола Т. Попов. Автор на стиховете, въвеждащи всяко действие е Ана Александрова.
През 1909 г. Маестро Георги Атанасов харесва постановката „Борислав“, която по това време се играе на сцената на Народния театър. Иван Вазов отказва да напише либретото и Маестро Атанасов моли Никола Попов да преработи драмата. Операта е готова в клавир през октомври 1910 г., оркестрацията е завършена два месеца по-късно. Първото представяне на сцена, постановка на Драгомир Казаков, се състои на 4 март 1911 г. в Българската оперна дружба. Поставяна е на сцена още на 9 и 16 март 1911 г. След това, в продължения на повече от 100 години, не е поставяна на сцена. На 24 и 25 юли 2015 г. операта „Борислав“ се играе на хълма Царевец във Велико Търново. Двете премиерни постановки в Софийската опера и балет са на 1 и 8 ноември 2015 г. Операта е в две действия.
В първите представления на операта „Борислав“, оркестъра се дирижира от Маестро Георги Атанасов, постановката е на Драгомир Казаков, а хормайстор е Константин Рамаданов.
На сцената на Софийската опера и балет през 2015 г. диригент на оркестъра е Жорж Димитров, режисьор Пламен Карталов, сценография – Борян Белчев, костюми – Християна Михалева-Зорбалиева, диригент на хора – Виолета Димитрова, концертмайстори – Мария Евстатиева и Людмил Ннечев, асистент-режисьор –Вера Петрова, помощник-режисьори – Вера Белева, Владимир Горчаков и Мария Павлова, корепетитори – Ивайло Иванов, Йоанта Смолянова, Пелагия Чернева, Мариана Тотева и Светлана Ананиевска.
Ивайло (опера)

„Ивайло“ е опера, композирана от българския композитор Марин Големинов. Посветена е на българския цар Ивайло.
Това е първата опера на Марин Големинов, който вече си е спечелил национална и международна известност с танцовата си драма „Нестинарка“. Идеята за създаването на музикално-сценичната творба върху сюжет от живота и делото на Ивайло – една от най-необикновените и силни личности в историческото ни минало, се заражда у композитора през 1950 г., когато прави нова редакция и оркестрация на увертюрата „Ивайло“ от Добри Христов. Композиторът се свързва с поетесата Магда Петканова за написване на либретото и започва работа над операта си. Междувременно му възлагат написването на музика за постановката на драмата „Ивайло“ от Иван Вазов, която се играе в Народния театър и разбира, че сюжетът е по-въздействащ. Затова се обръща към Магда Петканова с молба да пренапише либретото, вече по драмата на Вазов.
Операта „Ивайло“ е изнесена за първи път на 13 февруари 1959 г. на сцената на Софийската народна опера под диригентството на Асен Найденов, а постановката е на Драган Кърджиев. В ролята на Ивайло е Павел Герджиков, в ролята на Кремена – Катя Попова, царица Мария е Надя Афеян. „Ивайло“ се играе на Софийска сцена в продължение на 10 години.
През 1979 година се прави нова постановка – в Пловдивската опера, която, по думите на Марин Големинов, е „по-динамизирана, по-тревожна, повече приковава вниманието“.
Операта „Ивайло“ е поставена от операта в град Котбус (тогава в ГДР), а постановката на Софийската опера има успешни гастроли в Будапеща.
През 1985 година операта „Ивайло“ има своята грандиозна постановка историческия хълм Царевец във Велико Търново по повод отбелязването на 800-годишнината от въстанието на болярите Асен и Петър срещу византийската власт и създаването на Второто българско царство (1185 г. – 1393 г.) Постановката е на Пламен Карталов, диригент е авторът, в ролята на Ивайло е Орлин Павлов, а неговата любима Кремена се изпълнява от неговата съпруга и в живота Тиха Генова. Четирите спектакъла са посетени от над 15 000 зрители – нещо невиждано в България дотогава. С постановката на „Ивайло“ се поставя началото на съществуващия и до днес фестивал „Сцена на вековете“.
Отело (опера)

„Отело“ е опера от италианския композитор Джузепе Верди. Действието се развива в пристанищен град на остров Кипър в края на XV век. През 1880 г. Ариго Бойто предлага на Верди сценарий за либрето на Шекспировата драма 'Отело'. Верди работи над операта в продължение на пет години, като междувременно преработва „Симоне Боканегра“ и „Дон Карлос“. Премиерата е на 5 февруари 1887 г. в миланския театър Ла Скала.
В България „Отело“ е поставена за първи път в Софийската народна опера през 1922 г. с диригент Тодор Хаджиев и режисьор Н. Веков.
Тристан и Изолда (опера)

„Тристан и Изолда“ (на немски: Tristan und Isolde) е опера на германския композитор Рихард Вагнер, поставена за пръв път през 1865 година.
Либретото, написано от самия Вагнер, е базирано на средновековната легенда за Тристан и Изолда в поетичния вариант от XII век на Готфрид фон Страсбург. Операта е написана между 1857 и 1859 година и е поставена на 10 юни 1865 година в Кралския национален театър в Мюнхен под диригентството на Ханс фон Бюло и с Лудвиг и Малвина Шнор фон Каролфелд в главните роли.
За първи път в България операта „Тристан и Изолда“ е представена на 26 февруари 2015 г. от Софийската опера, с участието на Матрин Илиев и Петер Свенсон в ролята на Тристан и Радостина Николаева, Цветана Бандаловска и Мариана Цветкова в ролята на Изолда. Диригенти са Константин Тринкс и Велизар Генчев, режисьор е Пламен Карталов, сценограф – Миодраг Табачки.
Действието на операта се развива на палубата на кораб в Корнуол и в Бретан, около XI век.
Вагнер споделя, че стиховете от либретото вече съдържат зародишите на отделните мелодии. Подчертава, че душевната драма на героите е не толкова външно изразена в сценичното действие, колкото в музиката.
Вагнер преминава от безнадеждната философия на Небитието към философията на Утвърждаването. Една невероятна сила на живота във Вагнеровия оркестър, който в битката си срещу Безнадеждността накрая побеждава и прославя живота. Вагнер започва произведението още на брега на Цюрихското езеро, близо до любимата си Матилда. В дневника, който води тогава, почти всеки ред е посветен на Матилда Везендонк:
През 1857 година текстът на либретото е вече завършен.
Текстът на Рихард Вагнер не е драматизация на това древно сказание. За своето либрето композиторът използва елементи от разни епохи и варианти на легендата – келтски, исландски, френски, германски, британски. В основата остават древните митове за природата. Вълшебната напитка за Вагнер е важен драматургичен и психологически момент. Неговите Тристан и Изолда са се обикнали така страстно и силно не под влиянието на любовния еликсир, а от пръв поглед. И двамата напразно се опитват да се преборят с тази любов. Изолда иска да отмъсти на Тристан за смъртта на своя годеник Моролт, освен че е и унизена от него. Тя иска да му даде отрова, за да го убие, но заедно с това е готова и да умре с него, защото го обича. И когато двамата разбират, че е настъпил моментът, в който трябва да умрат, от техните гърди, подобно на вулкан, изригват страстни любовни слова.
Модена

Мо́дена (на италиански: Modena) е град и община в Северна Италия, регион Емилия-Романя, административен център на едноименната провинция. Население – 180 008 души към 30 септември 2009 г.
Представителният футболен отбор на града се казва ФК Модена.
В близост до Модена е състезателната писта Autodromo di Modena с дължина 2,4 км, открита през 1950 г. Овалът ѝ е пресечена от писта с дължина около 1,6 км, използвана от местния авиоклуб.
Миленко Балкански

Миленко Петров Балкански (роден Миленко Пенев Богойн) е български офицер (генерал-майор).
Генерал-майор Миленко Петров Балкански (Миленко Пенев Богойн) е роден на 14 октомври 1868 г. в село Църква (днес квартал на гр. Перник), Самоковска епархия.
Завършва Военното Княжеско Училище (11ти випуск) на 18 май 1889 година с чин подпоручик, а на 2 август 1892 г. е произведен в чин поручик. От 1899 г. до 1902 г. учи в Александровската Военноюридическата Академия в Санкт-Петербург, Русия и се дипломира като военен юрист. На 1 януари 1900 г. е повишен в чин капитан, а на 1 януари 1905 г. в чин майор.
Служи първо като следовател в 6-и пехотен Търновски полк на 1-ва пехотна Софийска дивизия в състава на 1-ва армия, след което в Русенския военен съд (от 1905 г.). През 1909 г. се премества във Военно-съдебното ведомство в София – първоначално като следовател, а от 1911 г. като военен прокурор в Софийския военен съд. На 1 януари 1910 г. е повишен в чин подполковник, а на 1 ноември 1913 г. е произведен в чин полковник.
От началото на 1915 г. заема длъжността помощник-началник на Военно-съдебната част към Щаба на Българската войска. След влизането на България в Първата световна война на 14 октомври 1915 г. до края на войната Миленко Балкански е началник на Военно-съдебната част към Щаба на Действащата армия в Кюстендил. Председател е на Серския полеви съд от 1916 г. На 15 август 1917 г. е повишен в чин генерал-майор.
Членувал е във военното братство «Светлина».
Награждаван е с българските военни ордени «За заслуга» на обикновена лента – 1905 г.; Народен орден «За военна заслуга» V кл. на обикновена лента – 1910 г.; «Св. Александър» V ст. с мечове – 1913 г.; Народен орден «За военна заслуга» III ст. – 1917 г.
Освен това е удостоен с руския военен орден «Св. Анна» III ст. – 1903 г.; германския «Железен кръст» II ст. – 1917 г.; османските военни отличия «Железен полумесец» и «Меджидие» III ст. от 1917 г., както и на австро-унгарския военен орден «Франц Йосиф в. д.» – 1918 г.
Генерал-майор Миленко Петров Балкански умира 52-годишен на 13 април 1921 г. в София вследствие на тежестите от участието му в трите обединителни войни от 1912 – 1918 г.
Миленко Балкански е роден в семейството на Пене Богойн, син на Цвятко Мавродинов Богойн, наследник на един от основателите на село Църква, дядо Богоя. Има сестра на име Мария. Генерал-майор Миленко Балкански е женен за Олга Станчова Балканска, сестра на Поликсени Станчова Стамболова (съпруга на Стефан Стамболов) и има две дъщери.
Трета българска държава

Третата българска държава е термин в историческата наука, с който се отбелязва третият етап на българската държавност.
Създаването на Третата българска държава е предвидено в предварителния Санстефански мирен договор от 3 март (19 февруари стар стил) 1878 година между Руската империя и Османската империя, който слага край на Руско-турската война, и последвалия го окончателен Берлински договор от 13 юли (1 юли стар стил) 1878 година. Берлинският договор обособява Мизия и Софийското поле във васалното на Османската империя Княжество България. В рамките на империята остава автономната област Източна Румелия с административен център Пловдив, която практически съвпада по територия с днешна Южна България. Македония и Одринска Тракия също остават в територията на Османската империя. Поморавието остава в границите на Сърбия, а Северна Добруджа е предадена на Румъния.
След края на войната територията на новата българска държава е поставена под Временно руско управление. То организира свикването на Учредително събрание, което поставя основите на Третата българска държава с приемането на Търновската конституция на 28 април (16 април стар стил) 1879 година. Организирането на основните ѝ институции включва и встъпването в длъжност на първия княз – Александър I на 8 юли (26 юни стар стил) 1879 година, и на първото правителство – на Тодор Бурмов на 17 юли (5 юли стар стил) 1879 година.
На 6 септември 1885 г. в Пловдив е обявено Съединението на Източна Румелия с Княжество България. На 22 септември 1908 г. България обявява юридическата си независимост от Османската империя.
През 1912 – 1913 година България участва в Балканските войни, в резултат на което след първоначалния успех, претърпява военно поражение. В Първата световна война България е на страната на победените. През Втората световна война България е последователно на страната на Оста и на тази на Съюзниците, като съумява да запази довоенната си територия, но в края се оттегля от всички анексирани от нея в началото на войната територии в Гърция и Югославия.
В края на Втората световна война след обявената Съветско-българска война, навлизането на съветски войски на българска територия и преврата на 9 септември 1944 г., България попада в съветската сфера на влияние. Провежда се референдум за премахването на монархията и с приетата през 1947 г. т.нар. Димитровска конституция, България е обявена и става Народна република. През 1971 г. е приета нова Конституция на Народна република България.
В края на 1989 г. Тодор Живков е принуден да се оттегли и на негово място като председател на Държавния съвет застава Петър Младенов, който на следващата година става първият президент на България. След публични протести на опозицията през лятото на 1990 г. Младенов се оттегля от поста си и от активен политически живот. На 1 август 1990 г. Желю Желев е избран за президент на България. На 15 ноември 1990 г. Народна република България е преименувана в Република България. На 12 юли 1991 г. е приета нова Конституция на Република България.
Численост на населението според преброяванията извършени от НСИ през годините:
Първа балканска социалдемократическа конференция

Първата балканска социалдемократическа конференция е конференция на социалистически организации от Балканите, проведена в Белград на 7 – 9 януари 1910 година (25 – 27 декември 1909 година стар стил).
В конференцията участват представители на Сръбската социалдемократическа партия, Българската работническа социалдемократическа партия (тесни социалисти), Социалдемократическата партия на Хърватия и Славония, Югославянската социалдемократическа партия, Социалдемократическата партия на Босна и Херцеговина, Арменската социалдемократическа партия „Хунчакиян“ и няколко социалистически групи от Македония и Черна гора. Поради противопоставянето на българските тесни социалисти, на конференцията не са поканени Българската работническа социалдемократическа партия (широки социалисти) и Солунската работническа социалдемократическа федерация, а в знак на протест срещу това Румънската социалдемократическа партия отказва да участва и е представяна от Сръбската социалдемократическа партия.
Конференцията се обявява за създаване на Балканска федеративна република. Тя взема решение за създаване на Балканска социалдемократическа федерация, което остава нереализирано, заради конфликта между двете български социалдемократически партии. По същата причина не е проведена и насрочената за следващата година нова конференция в София.
Добрейци

Добрейци (на македонска литературна норма: Добрејци) е село в община Струмица на Северна Македония.
Селото е разположено на 2 km северно от Струмица и на практика е махала на града.
През XIX век селото е чисто българско. Църквата „Свети Илия“ е от 1812 година. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на населението от 1873 година, Добренци (Dobrentzi) е посочено като село с 20 домакинства, като жителите му са 72 българи. Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) от 1900 година селото е населявано от 250 жители, всички християни.
В началото на XX век цялото село е под върховенството на Българската екзархия. По данни на секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) през 1905 година в селото има 160 българи екзархисти, 6 власи и 36 цигани. Там функционира българско училище.
По време на Хуриета на 10 март нов стил (25 февруари стар стил) 1909 година в селото е основано бюро (клон) на Съюза на българските конституционни клубове. Един от селяните изпраща дописка до вестника „Отечество“, орган на партията:
При избухването на Балканската война в 1912 година 3 души от Добрейци са доброволци в Македоно-одринското опълчение. Селото остава в Сърбия след Междусъюзническата война в 1913 година.
Според преброяването от 2002 година Добрейци има 1764 жители – всичките северномакедонци. В селото има основно училище „Сандо Масев“ и футболен клуб Илинден.
Според данните от преброяването през 2021 година Добрейци има 1507 жители.
Соколов (Чехия)

Со́колов (на чешки: Sokolov, до 1948 г. – Falknov nad Ohří,на немски: Falkenau an der Eger), е град в Карловарския край на Чехия. Разположен е на 18 km западно Карлови Вари, на мястото на сливането на реките Охрже и Сватава, на надморска височина от 401 метра. През 2017 г. има население от 23 546 жители. Развитието на града е свързано основно с въгледобивната промишленост и свързаните с нея индустрии.
Най-старият писмен дакумент за Соколов датира от 13 април 1279 г. В него е споменат благородническия род Нотхафти. Сравнително плодородната земя по поречието на река Охрже в продължение на векове е облаботвана от славяните, които основават редица населени места в района. Последвалата немска колонизация увеличава броя на населените места и разширява площта на обработваемите земи, развива се добива на руда и значително увеличава приходите на владетелите, аристокрацията и манастирите. Новите колонисти започват да преобладават и в старославянските села, за чиито произход остават да свидетелстват техните имена, адаптирани към езика на новите заселници (Буковани – Буква, Бржезова – Просау, Цитице – Зидиц, Даснице – Дасниц и т.н.). Археологическо проучване от 1994 г. показва, че през 13 век в Соколов е съществувала каменна твърдина на мястото на днешния замък. Около нея е създаден съвременния град. Неговото значение нараства особено през 19 век, благодарение на въгледобива.
Части на града:
Метрополитън опера

Метрополитън опера (на английски: Metropolitan Opera) е оперен театър в Ню Йорк, най-известната опера на САЩ.
До 1966 г. операта „Метрополитън“ се намира в сграда на Бродуей, на ъгъла на 39-а и 40-а улица. Тогавашната сграда на операта е открита на 22 октомври 1883 г. с „Фауст“ на Гуно. Архитект на сградата е Кливланд Кейди.
Инвеститори са няколко богати семейства в града, които са любители на оперното изкуство и искат да имат собствени ложи в театъра. Инвестицията възлизала на 800 млн. долара. В залата за спектакли обаче не е постигната желаната акустика и функционалност. През първия сезон интересът към спектаклите е под очаквания и дефицитът достигнал 600 млн. долара. По-нататъшната дейност на операта вече е забележителна и я прави една от най-желаните сцени в света. Пожар на 27 август 1892 г. силно поврежда зданието. След възстановителни дейности операта отново е открита. Зданието се използва до 1966 г., а след преместването на операта на ново място то е разрушено през 1967 г.
През 1966 г. „Метрополитън опера“ се премества в новопостроена сграда (1963 – 1966, архитект Уолъс Харисън) – в Центъра за изкуства „Линкълн“, намиращ се между алеите „Кълъмбъс“ и „Амстердам“ и 62-ра и 65-а улица. В този комплекс се намират също така Нюйоркската филхармония (New York Philharmonic), Музикалната школа на Джулиард (Juilliard School of Music) и Нюйоркската градска опера (The New York City Opera).
В представленията на „Метрополитън опера“ участват като гости всички звезди на това изкуство – певци, музиканти инструменталисти, диригенти и режисьори.
През 1989 г. конкурсът за поста концертмайстор на операта е спечелен от българската цигуларка Елмира Дърварова, която е първата и понастоящем единствената жена-концертмайстор там. Тази позиция тя заема до 1993 г.
Метъл-опера

Метъл-опера (или опера-метъл) е стил в метъл жанра на рок музиката.
Характеризира се с оперните вокали и хоралните партии. Може и да се разглежда като надграждане на симфоничния метъл.
Стилът е сравнително нов и непопулярен, поради което в него се изявяват ограничен брой групи. Популярност, макар и слаба, този стил има само в Европа.
Сред основоположниците на този стил са групи като Paradise Lost, Haggard, Therion. Представители на този музикален стил са също групите Nightwish, Therion, Imperia, Avantasia и др.
Varna Monastery

Varna Monastery is a large preserved early medieval monastery complex, opened near Varna, Bulgaria, with the status of a cultural monument of national importance for Bulgaria since 2015.
Varna Monastery, the Royal Monastery of the Holy Mother of God - Varna, dates from the 9th century and probably as the Ravna Monastery was burnt by the Pechenegs during the invasions of the Bulgarian Lands in the 11th century, and according to other sources, it existed until the 18th century or until the beginning of the Bulgarian Revival.
Found by Karel Shkorpil in 1921 on the Franga Plateau just above the city itself. Located in the most appropriate location on the plateau with view and water source.
Studied in detail from 1996 until today by students in the specialty "archeology" at the Veliko Tarnovo University, as well as from the UK, Russia, Germany and Italy.
A cathedral church, a chapel tower, a huge scriptorium, a library, a school, a monastic dormitory, a holy shrine were found, and among the finds are an altar table, a blacksmith's workshop and coins – Bulgarian, Raška, Venetian, Byzantine, Ottoman. The buildings are filled with a opus mixtum, which construction equipment is used mainly for representative buildings, for example, the Great Basilica, Pliska.
In the area of the monastery was found the seal of Boris I of Bulgaria, two lead seals of Tsar Simeon the Great and the seal of Tsar Peter I of Bulgaria.
The Varna Monastery and the Ravna Monastery are considered the most significant literary centers of the Preslav Literary School outside the capitals Pliska and Preslav. The patron of the monastery is the Mother of God, who is also the patron saint of the city of Varna.
National Opera and Ballet of Bulgaria

The National Opera and Ballet (Bulgarian: Национална опера и балет) is a national cultural institution in Bulgaria that covers opera and ballet. It is based in an imposing building in Sofia, the capital of Bulgaria.
The first opera company in Bulgaria was founded in 1890 as part of the Capital Opera and Drama Company. The two sections split in 1891 to form the Salza i Smyah theatrical company and the Capital Bulgarian Opera. It was, however, disbanded the next year due to lack of government funding and financial difficulties.
The Bulgarian Opera Society was established in 1908 and staged its first test performance. The first full opera was performed in 1909 — Pagliacci by Leoncavallo. The first Bulgarian opera works were also presented in the period, including Siromahkinya by Emanuil Manolov, Kamen i Tsena by Ivan Ivanov and Václav Kaucký, Borislav by Georgi Atanasov and Tahir Begovitsa by Dimitar Hadzhigeorgiev.
As the company evolved under the ensemble system and style, the permanent troupe of soloists, choir, orchestra, ballet, technical and production teams produced up to 10 opera and ballet premieres a year, in addition to concert programs. Gradually, the basic repertory of world opera classics was established at the same time as the theatre began to attract Bulgarian composers who created new national works. 20th Century performers such as Nicolai Ghiaurov, Nicola Ghiuselev, and Ghena Dimitrova began their careers within the structure of the National Opera, as did later singers such as Irena Petkova and Kiril Manolov.
The institution became a national one in 1922 and changed its name to National Opera. A ballet company was established and gave its first performance in 1928. The opera ceased its activity for a while after the 1944 bombing of Sofia, but was restored shortly afterward with a significant increase of government funding.
The National Opera and Ballet's building was designed in 1921 and built for the most part between 1947 and its opening in 1953.
In 2000, the company co-organized the Boris Christoff Twelfth International Competition for Young Opera Singers with the idea of attracting a younger audience and supporting young and upcoming singers.
The repertoire historically tended to favour the Italian and French repertoire with little Wagnerian tradition, although since 2010, the artistic director of the opera company Plamen Kartaloff began a Ring Cycle with entirely Bulgarian casts. Following the entry of Parsifal and Tristan und Isolde into the repertoire, the complete cycle was performed both in Moscow and Sofia during 2018.
42°41′51″N 23°19′50″E﻿ / ﻿42.6975°N 23.3305°E﻿ / 42.6975; 23.3305
Varna Opera Theatre

The Varna Opera (Bulgarian: Варненската опера) is an opera house in Varna, Bulgaria. It is part of the Opera and Philharmonic Society of Varna, founded by a merger of the Opera House and Philharmonic Society in 1999. The theatre itself originally opened in 1947.
The history of the theatre, currently known as the Varna Opera Theater, dates back to 1912 when the foundation was laid for the theatre. Its creation was temporarily delayed due to the coming Balkan Wars. After the wars ended, the theatre was inaugurated in 1932. It was registered under the title of the Varna Public Opera House on April 6, 1947 and was officially opened on August 1 of the same year. Stefan Nikolaev was appointed as the theatre's first director and Peter Raichev, a distinguished Bulgarian singer, was invited to be the first art director.
An orchestra, a choir and a ballet group were formed under the leadership of the young conductor Raichev, the choir-master Dimiter Mladenov and the choreographer Assen Manolov. Aside from the theatre's usual participation in opera productions and children's music shows, the corps de ballet stages ballet productions. The Varna Opera Corps de ballet has had many tours in Greece, India, Egypt, Germany, Austria, Switzerland and Romania.
The story of the Varna Philharmonic began in 1913, when an amateur symphony orchestra was founded. In 1926, it participated with great success under the direction of Assen Naidenov. Today, the Symphony Orchestra has participated in every prestigious Bulgarian festival and has toured Germany, the Czech Republic, Slovakia, France, Russia, Poland, Austria, Spain, and Italy, amongst several others. The orchestra has since made many recordings for Bulgarian national radio and national television.
State Opera Stara Zagora

The State Opera Stara Zagora (Bulgarian: Държавна опера Стара Загора, Darzhavna opera Stara Zagora), founded in 1925, is the second opera theatre in Bulgaria, after the National Opera and Ballet in Sofia. It has the first purpose-built opera house building in Bulgaria.
42°25′39″N 25°37′34″E﻿ / ﻿42.42750°N 25.62611°E﻿ / 42.42750; 25.62611
Raina Kabaivanska

Raina Yakimova Kabaivanska OMRI (Bulgarian: Райна Якимова Кабаиванска; born 15 December 1934) is a Bulgarian opera singer, one of the leading lirico-spinto sopranos of her generation, particularly associated with Verdi and Puccini, although she sang a wide range of roles.
Born in Burgas, Bulgaria, she studied in Sofia with Prokopova and Yosifov, and made her debut at the Bulgarian National Opera in Sofia as Tatjana in Tchaikovsky's Eugene Onegin in 1957. The following year, she left for Italy for further studies with Zina Fumagalli-Riva in Milan and with Giulia Tess in Vercelli. Two years later she made a breakthrough in Fano, Italy, as Nedda in Leoncavallo's Pagliacci. In 1961, she gave her first performance at La Scala in Milan, as Agnese in Bellini's Beatrice di Tenda, opposite Dame Joan Sutherland. She sang widely in Italy, Genoa, Venice, Parma and notably in Turin in 1973, as Elena in I vespri siciliani, in the only production ever directed by Maria Callas.
In 1962, she made her debuts at both the Royal Opera House in London, as Desdemona in Verdi's Otello, and the Metropolitan Opera in New York, as Nedda. She went on performing at the Bolshoi Theatre in Moscow, the Teatro Colón in Buenos Aires, the Paris Opéra, the Vienna State Opera, the Budapest Opera, the Lyric Opera of Chicago, the San Francisco Opera, the Dallas Opera, the Teatro dell'Opera di Roma, etc.
She also appeared in a few opera films, notably Pagliacci, opposite Jon Vickers in 1968, Il trovatore, opposite Franco Bonisolli, in 1975, and Tosca, opposite Plácido Domingo, in 1976.
Kabaivanska has received the following international opera awards: Bellini (1965), Viotti d'Oro (1970), Puccini (1978), Illica (1979), Monteverdi (1980), the Award of Accademia 'Medici' – Lorenzo il Magnifico, Florence (1990), the Grand Prix 'A Life, Dedicated to the Music', Venice (2000).
Kabaivanska delivered a performance of the "Ave Maria" from the opera Otello by Giuseppe Verdi to open the funeral mass for Luciano Pavarotti in Modena, Italy on 8 September 2007.
Kabaivanska also played the Comtesse in Tchaikowsky's Queen of Spades, in a series of five performances (31 January – 19 February 2008) at the Capitole de Toulouse.
She is a professor in Italy at the Accademia Musicale Chigiana in Siena, at the Vecchi-Tonelli Music Institute in Modena, and at New Bulgarian University in Sofia. She is also a jury member for many prestigious competitions all over the world.
Grand Officer of the Order of Merit of the Italian Republic – December 7, 2000
Boiko Zvetanov

Boyko Tzvetanov (Bulgarian: Бойко Цветанов, born 14 June 1955) is a Bulgarian operatic tenor. He was taken on as a soloist with the Sofia National Opera from 1982 to 1990. In 1991, he became a member of the ensemble of the Zurich Opera House until his retirement in 2016.
Zvetanov was born in Sofia, Bulgaria. His father was a great music lover and played the guitar as well as the mandolin and founded a string orchestra. He is cited as a strong influence in his son's studies in vocal music. As a child, he took part in various children's choirs singing as a soloist. He studied at the National Academy of Music (Bulgaria) in his native city of Sofia with Professor Chavdar Hadjiev and graduated with a degree in opera singing.
He began his career with major roles in Verdi operas such as the Duke in Rigoletto, Foresto in Attila and Radames in Aida, also Lindoro in Rossini's L'italiana in Algeri, Fernando in Donizetti's La Favorita and Pollione in Bellini's Norma. He was equally successful from the beginning as a singer in concerts and oratorios. Zvetanov continued his studies with Boris Christov in Rome, Prof. G. Lehmann and Margarita Lilova in Vienna, also with Carlo Bergonzi at the Verdi Academy in Busseto.
Alongside his many performances in his home country, he has made guest appearances in Germany, Austria, Italy, Switzerland, Netherlands, France, Spain, Portugal, Denmark, Sweden, Hungary, the Czech Republic and Russia. He has also won prizes in international singing competitions.
On August 2 2014, Zvetanov debuted as Otello in Giuseppe Verdi's Otello at the Varna State Opera. Zvetanov has performed many times with the composition of the Varna Opera, both in the MMF "Varna Summer" and in other performances - with his participation in "Rural Honor" from the Maskani OFD, Varna opened the Art Salon 2010 in Sofia. He also performed at the opera house's Summer Theater 2011 as Ernani in the opera of the same name by Verdi in 2011 to outstanding reviews. In the Opera in the Summer Theater Varna 2014, he played André Chenier in the opera of the same name by Umberto Giordano, and in the Summer Theater 2015, he celebrated his 60th anniversary with the role of Calaf from Turandot, which he sang about 300 times in several continents.
In celebration of Bulgaria's Liberation Day, Zvetanov, Tsvetelina Vasileva, and Daniela Dimova gave a performance at St. Paul's Church in Strasbourg in 2016. In addition to classical opera arias by composers such as Verdi, Puccini, Mozart, etc., the program presented arias by Bulgarian composers Pancho Vladigerov, Dobri Hristov, and Parashkev Hadzhiev, whose works took heavy inspiration from the country's folklore.
In 1988, Zvetanov won his first award, coming in third place at the Bilbao International Singing Competition.
In 2000, Zvetanov recorded a CD production for MMO Music Group with the orchestra of the Sofia National Opera under the direction of Nayden Todorov.
Fumi Kaneko

Fumi Kaneko (金子 扶生, Kaneko Fumi, born October 1991) is a Japanese ballet dancer. She joined the Royal Ballet in London in 2011, and was named a principal dancer in 2021.
Kaneko was born and raised in Osaka. She started ballet at age three, and at eight, she started attending Jinushi Kaoru Ballet School until 11 pm. Her training was mainly in the Russian style.
Due to the lack of performance opportunities for young dancers in Japan, she competed in various international competitions, winning first class distinction at Varna International Ballet Competition in 2008, and silver medals at Moscow International Ballet Competition [ru] in 2009 and USA International Ballet Competition in 2010.
Kaneko joined the Jinushi Kaoru Ballet Company [Wikidata] in 2010, before joining The Royal Ballet in London in April 2011, even though at the time she did not speak English. She was named first artist in 2012, soloist in 2013, and first soloist in 2018. Lead roles she danced include Kitri in Don Quixote, Sugar Plum Fairy in The Nutcracker and Aurora in The Sleeping Beauty, as well as in MacMillan's Concerto and Balanchine's Symphony in C. She also needed surgery twice after picking up serious injuries, which forced her to stop training for some time.
In January 2020, Kaneko was supposed to dance in the cinema relay of The Sleeping Beauty as the Lilac Fairy, but danced the lead role Aurora in order to replace an injured Lauren Cuthbertson. Later that year, her debut as Odette/Odile in Swan Lake was delayed due to the COVID-19 pandemic.
In May 2021, she was promoted to principal dancer. Her first performance after her promotion was in Wheeldon's Within the Golden Hour. Since her promotion, she has made her debut as Juliet in MacMillan's Romeo and Juliet, and as Odette/Odile in Swan Lake. She also originated the role of Satan in McGregor's The Dante Project, and in Abraham's The Weathering. In March 2022, Kaneko appeared in a gala benefitting the Disasters Emergency Committee (DEC) Ukraine Humanitarian Appeal at the London Coliseum, performing the white swan pas de deux from Swan Lake with William Bracewell.
As of 2019, Kaneko lives in Chiswick, West London.
Asparuhovo, Varna

Asparuhovo is a district of Varna. It is located in the southern part of the town and has a population of 27 000. In the district are located the Institute of Oceanology and the Bulgarian Ship Hydrodynamics Center, both part of the Bulgarian Academy of Sciences. Asparuhovo is located south of Varna just over the bridge and is 20 mins from Varna Airport and the main centre of varna Asparuhovo is a district situated in the outskirts of Varna. The local beach is vast and tranquil together with the marina with fish restaurants and beach bars. It is not attended by many tourists and suits well people who want to enjoy the sea and the beach but are on a tight budget. There are water attractions on the beach like water wheels, windsurf, etc. Nearby, there are also restaurants that offer food and drink.
Asparuhovo has a large range of supermarkets, restaurants, cafes and clothes shops and bakeries and is a very peaceful and relaxed place to spend time, with lush green trees and many local parks around with many local public transport links to Varna centre and beyond.
15 minutes away from Aparuhovo is Borovets Villa Zone and also Galata which are where most local and private properties are located.
Asparuhovo has existed on the map since 1903 when it was still a village with the name of Ses Sevmes (quiet place). The village was briefly renamed to Tihina in 1934 until 1936 when it received its current name. The name Asparuhovo is motivated by the fact that in 681 Asparukh of Bulgaria reached the city of Varna.
In 1976 a canal connecting lake Varna and the Black Sea was dug between Asparuhovo and the rest of Varna. The Asparuhov Bridge was built at the same time above the canal so the district wouldn't be separated from the rest of the city.
On June 19, 2014 severe rainfall in the district caused the drowning of 14 people as well as heavy infrastructure damage.
SS. Cyril and Methodius National Library

The SS. Cyril and Methodius National Library (Bulgarian: Национална библиотека „Свети Свети Кирил и Методий“, romanized: Natsionalna biblioteka "Sveti Sveti Kiril i Metodiy") is the national library of Bulgaria, situated in the capital city of Sofia. Founded on 4 April 1878, the library received the status of Bulgarian National Library three years later and the Bulgarian National Revival Archive was merged into it in 1924.
It is named after "SS. Cyril and Methodius"; Saints Cyril and Methodius. They are the creators of the Glagolitic alphabet. The Cyrillic alphabet is named after Cyril.
The present building of the library is among the landmarks of Sofia. It was designed by the famous Bulgarian architectural team Vasilyov-Dimitur Tsolov and completed in the period 1940–1953.
The SS. Cyril and Methodius National Library is currently the largest public library in Bulgaria and the oldest cultural institution after the country's liberation, and also houses one of the richest Ottoman archival collections.
In 1878, Mikhail Bobotinov, a teacher and secretary of the City Council in Sofia, proposed to establish a public library for the need of cultural and educational development in Sofia. The library was then arranged and open in december 1878 and finally received its own building in 1900. In 1939, a new building began construction, but sadly in 1944 both the new and old building were destroyed during a bombing in Sofia. In 1953, the National Library opens its new building under the name "Vasil Kolarov". It was not until 1963 that the library was renamed from "Vasil Kolarov" to "St. Cyril and Methodius".
The main aims of SS. Cyril and Methodius National Library since its establishment was to collect manuscripts, old printed books, and all books in Bulgarian language or by Bulgarian authors written in a foreign language. Later a fund of Slavic and foreign language manuscripts was formed. Among the first entries were the rich personal libraries of the historian Prof. Marin Drinov and the poet Petko Slaveikov, as well as collections from different churches and monasteries. Two collections were formed in the National Library – consisting of Bulgarian and of Oriental documents respectively. Since its very beginning, the institution acquired the character of historical archives.
Media related to SS. Cyril and Methodius National Library at Wikimedia Commons
42°41′41″N 23°20′10″E﻿ / ﻿42.69472°N 23.33611°E﻿ / 42.69472; 23.33611
East European Plain

The East European Plain (also called the Russian Plain, or historically the Sarmatic Plain) is a vast interior plain extending east of the North European Plain, and comprising several plateaus stretching roughly from 25 degrees longitude eastward. It includes Volhynian-Podolian Upland on its westernmost fringe, the Central Russian Upland, and, on the eastern border, encompasses the Volga Upland. The plain includes also a series of major river basins such as the Dnieper Lowland, the Oka–Don Lowland, and the Volga Basin. At the southeastern point of the East European Plain are the Caucasus and Crimean mountain ranges. Together with the North European Plain (covering much of Belgium, the Netherlands, Denmark, Germany and Poland), and covering the Baltic states (Estonia, Latvia and Lithuania), European Russia, Belarus, Ukraine, Moldova, southeastern Romania, and, at its southernmost point, the Danubian Plain in Northern Bulgaria (including Ludogorie and Southern Dobruja), it constitutes the majority of the Great European Plain (European Plain), the greatest mountain-free part of the European landscape. The plain spans approximately 4,000,000 km (2,000,000 sq mi) and averages about 170 m (560 ft) in elevation. The highest point of the plain (480 metres (1,574.8 ft)) is in the Bugulma-Belebey Upland, in the Eastern part of the plain, in the elevated area by the Ural Mountains (priyralie).
The following major landform features are within the East European Plain (listed generally from north to south).
Media related to East European Plain at Wikimedia Commons
Environmental issues in Bulgaria

Like other countries in the Soviet sphere of influence, Bulgaria strongly emphasized heavy industry and intensive agriculture but did not mitigate the environmental consequences of such a policy. As a result, in the early 1990s an estimated 60 percent of agricultural land was polluted by fertilizers and pesticides, two-thirds of rivers were polluted, and two-thirds of primary forests had been leveled.
Although environmental awareness improved in the post-communist era, the state’s lack of administrative strength and fears of unemployment prevented the curtailment of many dangerous practices. For example, the four reactors of Bulgaria’s only nuclear power plant, the Kozloduy Nuclear Power Plant, were declared unsafe in the early 1990s, but the first reactor closure occurred only in 2003. All four of the original VVER-440/230 reactors have since been shut down, with only the two newer VVER-1000 units still in operation.
Because cleanup has been economically problematic in the post-communist era, in the mid-2000s Bulgaria still had grave environmental crises. Among them were air pollution from industrial emissions; the inability to filter effluents into rivers, leading to concentrations of untreated sewage, heavy metals, and detergents; severely depleted natural forest cover; forest damage from air pollution and resulting acid rain; and soil contamination by heavy metals resulting from improper industrial waste disposal.
In the 1990s and early 2000s, a rapid increase in motor vehicles using leaded fuel exacerbated urban air pollution. The agency responsible for protection against all forms of environmental pollution is the Ministry of Environment and Water. The prospect of membership in the European Union (EU) is expected to raise Bulgaria’s environmental standards.
Bulgaria had a 2018 Forest Landscape Integrity Index mean score of 6.09/10, ranking it 86th globally out of 172 countries.
This article incorporates text from this source, which is in the public domain. Country Studies. Federal Research Division.
कर्नाळा

कर्नाळा हा भारताच्या महाराष्ट्र राज्यातील एक किल्ला आहे. ह्या किल्ल्यालगतचा परिसर कर्नाळा अभयारण्य म्हणून ओळखला जातो रायगड जिल्ह्यातील पनवेल तालुक्यातील हा किल्ला आहे. कर्नाळा किल्ला पनवेलपासून सुमारे १२ कि. मी. अंतरावर आहे.
देवगिरी यादव (1248–1318) आणि तुघलक शासक (1318–1347) यांच्याअंतर्गत किल्ला 1400 पूर्वी बांधला गेला असण्याची शक्यता आहे, कर्नाळा त्यांच्या संबंधित साम्राज्यांच्या उत्तर कोकण जिल्ह्यांची राजधानी होती. [2] हे नंतर गुजरात सल्तनतच्या अधिपत्याखाली आले परंतु 1540 मध्ये अहमदनगरच्या निजाम शाहने त्याचा ताबा घेतला. गुजरातच्या सुलतानांनी नंतर ते जिंकण्यासाठी बासिएन (आधुनिक वसई) येथील पोर्तुगीजांच्या कमांडिंग ऑफिसर डॉम फ्रान्सिस्को डी मेनेन्सेसच्या मदतीची विनंती केली. त्याने आपल्या 500 सैनिकांना कर्नाळा किल्ल्याची ऑर्डर दिली आणि ते ते पकडण्यात यशस्वी झाले. किल्ला गुजरात सल्तनतचा प्रभारी राहिला होता पण पोर्तुगीज सैन्याने. [3]
गुजरातचे सुलतान किल्ले पोर्तुगीजांच्या स्वाधीन करून वसईला पळून गेले. कर्नाळाच्या पराभवामुळे निजाम शाह संतापले, ज्यांनी किल्ला आणि आसपासच्या ग्रामीण भागावर पुन्हा दावा करण्यासाठी 5,000 माणसे पाठवली. [3] प्रयत्न अयशस्वी झाला आणि पोर्तुगीजांनी किल्ला ताब्यात घेतला. सांगली आणि कर्नाळा या किल्ल्यांचे सामरिक मूल्य फार कमी आहे हे ठरवून मात्र पोर्तुगीज व्हाईसरायने त्यांना निजाम शाहला वार्षिक रु. 17,500 (किंवा 5,000 सोने परडोस).
शिवाजी महाराजांनी 1670 मध्ये मोगलांकडून ब्रेस्टवर्क बांधून जिंकले. [2] 1680 मध्ये त्याच्या मृत्यूनंतर ते औरंगजेबाने ताब्यात घेतले. यानंतर काही काळ मोगलांनी त्यावर कब्जा केला त्यानंतर 1740 मध्ये पुण्याच्या पेशव्यांच्या उदयाने ते त्यांच्याकडे गेले. कर्नल प्रोथरने किल्ला जिंकून 1818 मध्ये तेथे ब्रिटिश ईस्ट इंडिया कंपनीचे राज्य स्थापन करेपर्यंत हे किल्लेदार (गॅरीसन कमांडर) अनंतराव [5]च्या अधिपत्याखाली राहिले. स्वातंत्र्यसैनिक वासुदेव बळवंत फडके यांचे आजोबा या किल्ल्याचे किल्लेदार होते. पूर्वी बोरघाटद्वारे होणाऱ्या वाहतुकीवर लक्ष ठेवण्यासाठी या किल्ल्याचा वापर होत असे.
कर्नाळा किल्ला हा कर्नाळा पक्षी अभयारण्यात येतो. कर्नाळा किल्ल्याचा सुळका विशेष लक्षवेधी आहे, हा सुळका अंगठ्यासारखा दिसतो. किल्ल्याची तटबंदी ढासळलेल्या अवस्थेत आहे. किल्ल्यावर प्रवेश केल्यावर एक मोठा वाडा लागतो. परंतु सध्या तो सुस्थितीत नाही. कर्नाळा किल्ल्यावर करणाई देवीचे मंदिर, तटबंदी, जुने बांधकाम व थंड पाण्याच्या टाक्या आहेत.
पनवेलवरून पेण अलिबाग रोहा साई केलवणे कोणतीही एस.टी. बस कर्नाळ्याला जाते. पनवेल-पळस्पे-शिरढोण-चिंचवण नंतर पुढील थांबा कर्नाळा अभयारण्य आहे. एस.टी. बस कर्नाळा अभयारण्याच्या प्रवेशद्वाराजवळच थांबते. प्रवेशद्वारापासून किल्ल्यावर जाण्यास जवळपास दोन तास लागतात.