davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Kinyonga

Vinyonga au vigeugeu (jina la kisayansi: Chamaeleonidae) ni aina za mijusi. Wana miguu kama kasuku, ulimi ndefu na pia spishi fulani zina pembe au uwezo wa kugeuka rangi zake. Wanapatikana katika Afrika, Madagaska, Hispania na Ureno, Kusini mwa Asia, Sri Lanka na hata Hawaii, Kalifonia na Florida, na pia wanapatikana msituni mwa mvua au jangwani.
Vinyonga wengine huwa na sumu. Kwa mfano, kinyonga wa Namakwa ana sumu kiasi cha kuweza kumpofusha binadamu.
Sarafu

Sarafu (kar. صرافة badilisha) ni kipande cha metali iliyotolewa na serikali ya nchi kama namna ya pesa. Mara nyingi sarafu ina umbo la duara kama kisahani. Kuna pia sarafu za pembe tatu, pembe nne au pembe zaidi.
Zamani sarafu ilikuwa umbo la kawaida ya pesa. Sarafu za kwanza zinazojulikana dunia zimepatikana kutoka Lydia katika Anatolia ya Magharibi iliyokuwa wakati ule sehemu ya utamaduni wa Wagiriki wa Kale. Sarafu zilitengenezwa hasa kwa kutumia metali ya thamani kama dhahabu na fedha, pia ya shaba na wakati mwingine ya chuma. Thamani ya sarafu ililingana na kiasi fulani cha metali hizi.
Siku hizi sehemu kubwa ya fedha inatolewa kama noti yaani kama karatasi. Karibu popote duniani sarafu hutumika kwa ajili ya pesa ndogo tu. Isipokuwa sarafu za dhahabu zinatolewa kwa idadi ndogo hasa kwa ajili ya watu wanaopenda kukusanya aina mbalimbali za sarafu zenye thamani ingawa hazitumiki kama pesa ya kulipia.
Khaleed Abdul

Khaleed Abdul Aziz (born 7 August) is a Kenyan Comedian, Actor, Script writer, Mcee and a Pastoralist. He is popularly known as Farah in Classmates, a TV Comedy Series currently aired by KBC Channel 1. He made his first TV appearance on Churchill Show and later won Kalasha International Award for Best Performance in a TV Comedy.
Khaleed Abdul was born on 7 August, in Maralal, Samburu County, Northern Kenya. He attended Maralal Primary School where his father was a teacher and a District Education Officer(DEO), before he joined Maralal High School in 2003 where he performed comedy in Inter-Schools Entertainment.
He made his first TV appearance in 2015 in Churchill Show which saw him gain fame and made appearance in LOL a TV comedy show which was aired by K24, Hapa Kule News aired by KTN. He currently plays a role as Farah in Classmates TV Comedy Show aired by KBC, and as Jinta Hunte in Vitimbi Plus aired by Maisha Magic Swahili.
Khaleed has been involved in community charity work, for instance blood donation campaign. He was instrumental in 2016 fundraising medical fee for a youth in Samburu, a Samburu boy suffered from severe kidney failure and needed kidney transplant.
Khaleed Abdul joined hands with like-minded fellas to build a house for a single mother from Maralal who has been physically impaired on both legs since she was hit by polio in her childhood Her condition makes it difficult for her to fend for herself she was compounded by the fact that she lives in a dilapidated house.
Comedian Khaleed Abdul and friends rescued a student who was selling mandazi to raise school fees The story of a young boy melted the hearts of many after it was aired on various media outlets in the country. He garnered 367 marks in the 2021 Kenya Certificate of Primary Education (KCPE) but was unable to raise school fees to join Form One. and resorted to selling mandazis in the streets of Maralal to raise school fees.
Puff-puff

Puff-puff is a traditional snack made of fried dough and eaten across Africa, especially in the west of the continent. The name "puff-puff" is from Nigeria, but many other names and varieties of the pastry exist (see below).
Puff-puffs are generally made of dough containing flour, yeast, sugar, butter, salt, water and eggs (which are optional), and deep-fried in vegetable oil to a golden-brown color. Baking powder can be used as a replacement for yeast, but yeast is a better option. After frying, puff-puffs can be rolled in sugar. Like the French beignet and the Italian zeppole, puff-puffs can be rolled in any spice or flavoring such as cinnamon, vanilla and nutmeg. They may be served with a fruit dip of strawberry or raspberry.
In Francophone West Africa it is known as gato in Guinea and Mali (from the French gateau) and beignet in Senegal and Cameroon, as well as in The Gambia. A common Senegalese variety uses millet flour rather than wheat. Cameroonians accompany beignets with beans.
Other names for the dish include buffloaf (or bofrot) in Ghana, botokoin in Togo, bofloto in the Ivory Coast, mikate in Congo, micate or bolinho in Angola, fungasa in Chad, legemat in Sudan, kala in Liberia, and vetkoek, amagwinya, or magwinya in South Africa and Zimbabwe, and burmasa in Burkina Faso. The prominence of this dish stretches even to the southern and eastern edges of Africa, where it is mostly known as mandazi.
An extremely similar dish can be found in Tonga, where it is known as keke ʻisite (literally, yeast cake). The recipe is almost identical to that of puff-puff; however, it is sometimes fried in shortening or dripping instead of vegetable oil.
Brik

Brik (/briːk/ BREEK; بريك) or burek is the north African version of borek, a stuffed malsouka pastry which is commonly deep fried. The best-known version is the egg brik, a whole egg in a triangular pastry pocket with chopped onion, tuna, harissa and parsley. With a slightly different shape, but with identical ingredients and method of preparation, the brik is known in Algeria and Libya as bourek (بوراك). It is often filled with a raw egg and herbs or tuna, harissa and olives and is sometimes served in a pita. This is also known as a boreeka. It is also widespread in Eastern Algeria in the cities of Annaba and Costantina.
Brik pastry is made by slapping a sticky lump of dough onto a hot non-stick surface in overlapping circles to produce the desired size and cooked for a short amount of time. The brik dough sheets are called malsouka or warka. Typical fillings include tuna, ground meat, raw egg, chicken, or anchovies garnished with harissa, capers, or cheese.
Although the food's origins are hard to trace directly, it dates back at least 500 years in the past. In addition to its unclear origins, it is also not known by a singular name; across the Middle East even now, the popular food can be referred to as bric, börek, burek, warqa or malsouka. The common ingredients in every brik – regardless of what it is called – include the deep fried pastry crust and proteins (like tuna or egg) encased within the wrapping, such as the common French spin known as brik a l'oeuf.
To prepare a classic Tunisian Brik, one must fold the outer pastry into triangle shapes, stuff the mixed ingredients into the wrapper, and then heat them in a frying pan for two to three minutes on each side.
Vigelandsparken holdeplass

Vigelandsparken er en holdeplass på Frognerlinjen på Frogner i Oslo. Holdeplassen ligger ved Frognerparken et lite stykke utenfor den store porten til skulpturinstallasjonen Vigelandsanlegget. Den ble åpnet i 1914 da linjen ble forlenget til Majorstuen.
Holdeplassnavnet «Vigelandsparken» er ikke noe offisielt navn i henhold til stadnamnlova; det offisielle navnet på parken ved holdeplassen er Frognerparken og det offisielle navnet på skulpturanlegget i Frognerparken er Vigelandsanlegget. Ifølge Frognerparkens Venner skjedde endringen på holdeplassnavnet til «Vigelandsparken» tilsynelatende «for at turister lettere skal vite hvilken stasjon de skal gå av på», og endringen er omstridt. Navnet «Vigelandsparken» brukes bare av turister og ikke av lokalbefolkningen.
Stopp oljeletinga

Stopp oljeletinga er en aksjonistgruppe og kampanje med krav om umiddelbar stans i videre oljeleting på norsk sokkel og rettferdig omstilling for dagens oljearbeidere. Kampanjen benytter seg av forstyrrende ikke-voldelig sivil ulydighet, i tillegg til informasjonsarbeid. Det finnes avdelinger i flere norske byer og de har søsterorganisasjoner i en rekke land, deriblant Sverige, USA, Tyskland og Frankrike. Det holdes åpne møter både fysisk og på nett. Stopp oljeletinga driver kurs i ikke-voldelig sivil ulydighet og «kjenn dine rettigheter», og finansieres i hovedsak av Climate Emergency Fund.
Høsten 2022 stoppet aksjonister fra Stopp oljeletinga trafikken på Elgeseter bru i Trondheim, aksjonister tilgriset Monolitten i Vigelandsparken, og aksjonister skapte kaos i løypa under sesongåpningen i langrenn på Beitostølen 4. desember 2022.
I januar 2024 ble det tatt ut tiltale mot en norsk og en tysk aktivist for grovt skadeverk på Monolitten, med en strafferamme på inntil seks års fengsel.
Barbara Hepworth

Barbara Hepworth (født 10. januar 1903, død 20. mai 1975, døpt Jocelyn Barbara Hepworth) var en av de store engelske billedhoggerne i det tyvende århundret. Hun kom litt i skyggen av sin samtidige kollega og venn Henry Moore.
Hun var født i Wakefield, West Yorkshire, og studerte kunst ved Leeds School of Art (der hun møtte Moore) og Royal College of Art. Hun hadde også et studieopphold i Italia.
Et av hennes mest prestisjefylte oppdrag var Single Form (1961-1964), et minnesmerke over Dag Hammarskjöld, FNs første generalsekretær. Verket er montert i FNs hovedkvarter i New York.
Hepworth var gift med skulptøren John Skeaping før hun ble den kjente maleren Ben Nicholsons annen kone, til de ble skilt 1951.
Hepworth ble adlet i 1965 da hun ble utnevnt til Dame Commander av Order of the British Empire. Hun hadde deretter rett til å føre tiltaleformen Dame foran sitt navn.
Hepworth døde 72 år gammel i en brann i atelieret i St Ives, Cornwall. Branntomten ble senere restaurert og er i dag en del av Barbara Hepworth Museum. Flere av hennes arbeider blir etterhvert også å finne i Wakefield (planlagt museum til åpning 2009), hvor hun ble født. Et verk ble kjøpt inn av Stavanger Kunstforening i 1970(?). Dette verket ble solgt på auksjon hos firmaet Sothebys i London i juni 2014 for til da høyeste pris oppnådd for en av hennes skulpturer: ca.43 mill. Nkr.
Dan Graham

Dan Graham (1942–2022) var en kunstner fra USA. Han arbeidet innenfor ulike media, som video, skulptur, performance og arkitektur, og regnes som en viktig skribent innenfor kunstkritikk og teori.
Graham markerte seg i det avantgardistiske kunstmiljøet i New York tidlig på 1970-tallet, sammen med kolleger som Robert Smithson og Gordon Matta-Clark. Hans politisk orienterte og konseptuelle kunstprosjekter har øvd stor innflytelse på senere generasjoner kunstnere både i Europa og USA.
Graham laget i 1996 en glass- og stålkonstruksjon («Uten tittel») på Lyngvær i Vågan kommune i Lofoten som sitt bidrag til Skulpturlandskap Nordland. Permanente utendørsskulpturer av Graham finnes også i Vågå («Norwegian Wood Lattice Bisected By Curved 2-way-mirror» i regi Sparebankstiftelsen DNBs Skulpturstopp-prosjekt), og i Ekebergparken («Ekeberg Pavillion») i Oslo.
Knut Steen

Knut Steen (1924–2011) var en norsk skulptør, utdannet ved Statens kunstakademi under Per Palle Storm og Stinius Fredriksen. Han var bosatt i Carrara i Italia fra 1976.
Knut Steen vokste opp i bydelen Kampen i Oslo og var den eldste av fem søsken. Faren var vognmann og satte gutten tidlig i arbeid, blant annet med å kjøre søppel. Han spilte senere trompet i et jazzorkester, fikk jobb i et reklamebyrå og kom inn på Statens Håndverks- og Kunstindustriskole i 1944, deretter på Statens Kunstakademi.
I 1972 ble Steen tildelt Vestfold fylkeskommunes kunstnerpris. I januar 2008 ble Steen utnevnt til Ridder 1. klasse av St. Olavs Orden for sin innsats som billedhogger. Fra 1976 var Steen delvis bosatt i Pietrasanta i Italia, og i 2007 ble han utnevnt til kommandør av Ordenen den italienske solidaritets stjerne.
I alt har han mer enn tredve utsmykninger i Norge. Han er kjent for et høyt antall skulpturer, offentlige utsmykninger og utsmykninger av skip, ofte i overgangen mellom det figurative og det abstrakte. Blant hans mest kjente monumenter kan nevnes «Rudolf Nilsen» i Oslo (avduket i 1953), «Hvalfangstmonumentet» i Sandefjord (1960), «Nike» i ved Sjømannsskolen i Tromsø (1967), «Oppgangssaga» i Hønefoss (1979), «Aurora» i regjeringskvartalet i Oslo (1982), «Olav Kyrre» i Byparken i Bergen (1998), og «Kong Olav» i Gulen (2007).
Knut Steen har utført arbeider i granitt, betong, bronse, stål og marmor, i 1970-årene også grafikk. Han etterstrebet skjønnhet og uttrykte selv en trang til å «få bronsen til å synge, marmoren til å sveve».
I 2006 var han offentlig omtalt flere ganger, fordi en 8 meter høy statue av Kong Olav som han hadde laget på oppdrag av Oslo kommune ble underkjent, blant annet fordi statuens hevede høyre arm kunne minne om en romersk hilsen. Selv fremhevet Steen at det var denne posituren kong Olav var kjent for når han hilste folket. Statuen skulle egentlig vært plassert på Olav Vs plass ved Rådhusplassen i Oslo. Steen ga først uttrykk for at han ønsket å gravlegge statuen i Italia når Oslo ikke ville ha den, men etter at en rekke norske kommuner viste interesse for statuen valgte han i stedet Skjerjehamn i Gulen kommune. Statuen ble avduket under Utkantfestivalen 4. august 2007.
I Sandefjord ble en skulpturpark med Steens arbeider åpnet på Anders Jahres tidligere eiendom 24. juni 2009. Steen står også bak Hvalfangstmonumentet i samme by. Det ble oppført av kunstneren 1955–1960. Steen er knyttet til Sandefjord ikke bare på grunn av Hvalfangstmonumentet, men også fordi han bodde der store deler av sitt liv.
Modernistisk arkitektur

Modernismen er en retning i arkitekturen som oppsto omkring 1920, fikk gjennomslag bl. a. i Norden i 1930-årene, og som har vært dominerende innenfor arkitektur og byplanlegging i mesteparten av 1900-tallet. Retningen omfatter flere forskjellige stilarter eller arkitektoniske perioder, hvorav funksjonalismen var den viktigste i 1930-årene. Ordet funksjonalisme brukes særlig i Norden som overordnet betegnelse for modernistisk arkitektur gjennom hele århundret, mens betegnelser som modernisme eller international style er vanligere som samlebetegnelser i mange andre språk.
Modernismen oppsto i Europa i tiden etter første verdenskrig som en reaksjon på 1800-årenes historisme, i ettertid foraktelig betegnet som stilforvirring. Radikale arkitekter etterlyste en stil som bedre kunne uttrykke den moderne kultur som måtte prege gjenreisningen etter krigen og bidra til sosial utjevning og velstand for bredere folkegrupper. Industriell masseproduksjon var nødvendig ikke bare for å skaffe rimelige forbruksvarer til alle, men også for å kunne tilby gode boliger og avskaffe boligmangelen. Modernistisk arkitektur tilstrebet rasjonelle konstruksjoner og industrielle produksjonsmåter, og nøkterne, geometriske former uten overflødige ornamenter.
Modernismens røtter må søkes lenger tilbake i tid, til bestrebelser på å forene arkitekturen som kunstform med den raske teknologiske utviklingen og de store samfunnsmessige endringene gjennom siste halvdel av 1800-tallet. Som en tidlig forløper kan regnes Krystallpalasset konstruert av Joseph Paxton for Verdensutstillingen i London i 1851. Kombinasjonen av støpejern og glass ble videreført i forretningsbebyggelse i amerikanske byer i 1860-årene. Videre utvikling av konstruksjoner i stål (broer, haller og det kjente Eiffeltårnet) åpnet for bygging av skyskrapere i 1890-årenes Chicago ved arkitekter som William Le Baron Jenney og Louis Sullivan.
Omkring 1900 eksperimenterte arkitekter flere steder i verden med å utnytte nye byggemåter som stål- og betongkonstruksjoner, og med å finne nye formmessige løsninger for å integrere arkitektur og ny teknologi. En britisk forløper var Arts and Crafts-bevegelsen innenfor mange designfag. Disse bestrebelsene kom til dels til uttrykk innenfor nye stilretninger som art nouveau i Belgia (Victor Horta), Barcelona (Antoni Gaudí), Glasgow (Charles Rennie Mackintosh) og Wien (Otto Wagner). I USA ble Louis Sullivan og Frank Lloyd Wright banebrytere. I Tyskland gikk arkitekter og ingeniører i 1907 sammen i Deutsche Werkbund for å forene industriell fremstilling og tradisjonelt håndverk. Blant dem er særlig Peter Behrens kjent for den banebrytende AEG Turbinenfabrik fra 1909.
Pikene fra Avignon

Pikene fra Avignon (Les Demoiselles d'Avignon) er tittelen på et berømt bilde av Pablo Picasso, malt i 1907 som bidrag til en minneutstilling om Cézanne. «Avignon» henviser til et bordelldistrikt (Carrer d'Avinyó) i Picassos hjemby Barcelona. Dette maleriet sies å innlede kubismen i billedkunsten. Kvinnene på bildet har ansikter som ser ut som afrikanske masker, med kantede trekk og fordreide kropper. To tilstøtende figurene er i en iberisk stil fra Picassos Spania, mens to til høyre har afrikanske maskelignende trekk. Picasso sa at den etniske primitivismen framkalt i disse maskene fikk ham til å «frigjøre en helt original kunstnerisk stil med overbevisende, til og med vill kraft» som førte til at han tilføyde et sjamanistisk aspekt til kunstprosjektet sitt.
Black Clouds & Silver Linings

Black Clouds & Silver Linings er det tiende musikkalbumet fra det amerikanske progressiv metal-bandet Dream Theater.
Albumet er det tiende studioalbumet i rekken, og ble utgitt 23. juni 2009 på Roadrunner Records. Det er produsert av trommeslager Mike Portnoy og gitarist John Petrucci, mens Paul Northfield som også mikset Systematic Chaos (2007) var tilbake som mikser. Albumet ble innspilt i Avatar Studios i New York. Albumet var også det siste med Portnoy som trommeslager frem til han vendte tilbake til bandet i oktober 2023.
Albumet blir utgitt som CD, 3-disk Special Edition, hvor den ene er med coverlåter og den andre instrumentaler, og på vinyl (LP).
Black Clouds & Silver Linings debuterte på 6.-plass på Billboard Top 200 albumlisten, og solgte 40 285 eksemplarer den første uken. Begge deler er det høyeste i bandets historie, og bandets største suksess.
Bonusdisk 1 (coverlåter)
Bonusdisk 2 (instrumental)
Jordan Rudess

Jordan Charles Rudess (født 4. november 1956) er amerikansk keyboardist.
Som niåring var han elev ved Juilliard School of Music for utdyping i klassisk pianomusikk. Han ble en eksepsjonell pianospiller, men sist i tenårene ble han interessert i rock, synth og populærmusikk. Med mye motstand fra familien, som ville beholde et klassisk vidunderbarn, tok han til slutt steget ut i synth-verdenen.
Via sin medvirkning i Liquid Tension Experiment endte han opp som tangentspiller i bandet Dream Theater i 1999. Siden har han holdt seg til det bandet, med sideprosjekter som unntak. Hans kanskje mest kjente sideprosjekt er Liquid Tension Experiment, som også har med Dream Theater-medlemmene Mike Portnoy og John Petrucci.
Minnie Driver

Minnie Driver (født 31. januar 1970 i London i England) er en britisk skuespiller, musiker og låtskriver.
Driver er av irsk, walisisk, skotsk, fransk og italiensk opphav. Hennes søster, Kate, er modell og produsent. Driver studerte skuespill og teater ved Webber Douglas Academy of Dramatic Art i London. Driver gjorde sin teaterdebut i 1991 og supplerte på sin inntekt ved å utføre jobber som jazz-vokalist og gitarist. Driver ble nominert til en Oscar for beste kvinnelige birolle for sin opptreden i filmen Good Will Hunting fra 1997. Hun mottok også en Screen Actors Guild Award for sin opptreden i denne filmen. Driver vant en Emmy Award og en Golden Globe for sitt arbeid i TV-serien The Riches.
Driver dukket ofte opp på britisk TV sammen med komikere som Steve Coogan og Armando Iannucci og hun hadde små roller i forskjellige TV-serier, som Casualty, The House of Eliott, Lovejoy og Peak Practice. Driver fikk bred offentlig oppmerksomhet da hun spilte hovedrollen i Circle of Friends i 1995. Hun fulgte opp denne filmen med en rekke biroller i store studiofilmer, blant annet i James Bond-filmen GoldenEye fra 1995, Sleepers (1996) og Grosse Pointe Blank (1997).
I 2003 og 2004 hadde Driver en fast rolle i TV-serien Will & Grace som karakteren Lorraine. I 2010 spilte Driver i Conviction, en film som skildrer den virkelige historien om Betty Ann Waters (spilt av Hilary Swank), en enslig mor som tilbringer ti år på å bli jurist og dermed kunne representere sin feilaktig fengslede bror (spilt av Sam Rockwell). Filmen fikk stort sett positive vurderinger og Driver vant en Genie Award for beste skuespillerinne i en birolle i denne filmen.
Kinetisk sand

Kinetisk sand består av 98% sand og 2% polydimethylsiloxane (silikonolje), og det har like fysiske trekk som våt sand. Dette var opprinnelig designet for skulpturer, men det blir nå solgt som en innendørsleke for barn. Utseendet til sanden kan likne på brunt sukker, og massen kan bli formet til en ønsket form og bli værende i den stillingen, men fester seg ikke til overflater eller materialer, samtidig tørker ikke produktet ut.
Kinetisk sand er registrert som et varemerke for WABA Fun LLC. Andre bedrifter kan lage liknende produkter, men bruker ikke «kinetisk sand» som produktnavn.
Bedriften påstår at produktet er trygt, men det er minst en rapport om en hund som hadde spist dette produktet, og trengte å bli operert umiddelbart.
Kinetisk sand kan være nyttig for unger med psykiske funksjonshemninger for å kunne selvstimulere, lære og bli mer beroliget.
Alexander Calder

Alexander Calder (1898–1976) var en amerikansk skulptør som brakte bevegelse inn i skulpturens verden. En nevner gjerne skulpturene hans som starten på en kunstretning som kalles kinetisk kunst (mobile skulpturer).
Calder vokste opp i en kunstnerfamilie hvor moren var malerinne og faren skulptør, og han ble tidlig oppmuntret til selv å lage ting. Som gutt hadde han sitt eget verksted hvor han laget leker til seg selv og søsteren. Calder ble svært interessert i mekanikk, og utdannet seg til å bli ingeniør. Det var ikke før han var ferdig med denne utdannelsen at han for alvor begynte å interessere seg for kunst, og ble student ved en kunstskole i New York. Etter dette laget han miniatyrsirkus med små motoriserte mekaniske dukker som gjorde ham kjent i kunstnermiljøet.
I 1930 besøkte Calder Paris, hvor han ble veldig inspirert av Mondrians kunst. Felles for de begge var tanken om en kunst som skulle gjenspeile universets lover. Men for Calder kunne ikke en slik kunst være streng og statisk som Mondrians, men derimot måtte den være i bevegelse! Universet er jo i konstant bevegelse, men holdes sammen av mystiske balanserende krefter, og det var denne tanken som inspirerte Calder til å lage sine første mobile skulpturer. Først brukte han små motorer for å få skulpturene til å bevege seg. Men senere laget han sine første 'mobiler' som var bevegelige skulpturer uten motor, men hvor balansen mellom delene var viktig.
Ved å bruke metallplater, streng og andre materialer konstruerte Calder skulpturer i forskjellige fasonger og farger, og fikk dem til å gynge, sirkle og bevege seg i rommet. Det lå mye tankevirksomhet og planlegging bak den hårfine likevekten han skapte i skulpturene sine og de naturlige, spontane og skiftende bevegelsene de fikk.
De siste kunstverkene hans var store skulpturer av buede linjer og abstrakte former, og er i dag å finne på mange offentlige steder rundt om i verden. Calder var en svært original kunstner, og skulpturene hans gjorde ham til en av de mest nytenkende og oppfinnsomme skulptørene i det tjuende århundre.
Christoph Ernst Friedrich Weyse

Christoph Ernst Friedrich Weyse, C.E.F. Weyse (1774–1842) var en tysk-dansk komponist og organist. Han er kjent for sine sanger og salmer til tekster av N.F.S. Grundtvig og Bernhard Severin Ingemann.
Weyse er først og fremst kjent for sine melodier til danske fedrelandssanger og julemelodier – blant dem «Du grønne, glitrende tre» – men har også skrevet syv symfonier m.m. Weyse lærte Wolfgang Amadeus Mozarts enke Constanze å kjenne de årene hun bodde i København (1810–1820) og hadde jevnlig kontakt med hennes mann, den danske diplomat og etatsråd Georg Nikolaus von Nissen. Constanze Mozart sammenlignet – meget smigrende for Weyse – Weyses musikk med sin manns.
Otte Morgensange, Syv Aftensange og Den signede dag med fryd vi ser er tatt opp i den danske Kulturkanonen. Den siste er gjengitt i Norsk salmebok med en fornorsket tekst, som starter med ordene "Den signede dag som nu vi ser". "Gud signe vårt dyre fedreland" synges også på denne melodien.
Niels W. Gade

Niels Wilhelm Gade (født 22. februar 1817 i København, død 21. desember 1890 i Danmark) var en dansk komponist og dirigent. Gjennom flere årtier var Gade den dominerende skikkelsen i dansk musikkliv. Hans mest kjente verk er nok «Brudevalsen» (fra Et Folkesagn), samt «Elverskud» (ballade for soli, kor og orkester).
Niels W. Gade fikk sitt gjennombrudd som komponist som 24-åring i 1841 med fantasi-ouverturen Efterklange af Ossian.
Hans Symfoni nr. 1 På Sjølunds fagre Sletter ble uroppført av Felix Mendelssohn med Gewandhausorkestret i Leipzig. Den var en så stor suksess, at Mendelssohn tilbød ham å bli sin assistent. Han slo seg ned i byen og ble fort et stort navn i Tyskland. Ved Mendelssohns død i 1847 overtok Gade hans stilling som sjef for orkestret.
I forbindelse med utbruddet av den dansk-tyske krig i 1848, valgte Gade imidlertid å vende hjem til Danmark, hvor han som direktør for både Musikforeningen og Det Kongelige Danske Musikkonservatorium hadde stor innflytelse på det danske musikkliv i annen halvdel av 1800-tallet.
Denne innflytelsen skulle etterhvert bli utfordret av andre musikkselskap, som for eksempel Euterpe, stiftet av Chr. Fr. Emil Horneman og blant andre Edvard Grieg i København i 1865.
Etter Gades død i 1890 avtok innflytelsen fra hans person og musikk raskt. Hans musikk hadde – bortsett fra de tidligere nevnte verk – ikke den store holdbarhet, og snart var den feiet av banen av de nye tendenser, som kom med bl.a. Carl Nielsens musikk på begynnelsen av 1900-tallet.
«Elverskud» er tatt opp i den danske Kulturkanonen.
The Sundial (Vigeland)

59°55′41.05″N 10°41′51.83″E﻿ / ﻿59.9280694°N 10.6977306°E﻿ / 59.9280694; 10.6977306
The Sundial (Norwegian: Soluret) is a sculpture that is part of the Vigeland installation in Frogner Park in Oslo, created by Gustav Vigeland. It is a sundial that stands on a pedestal with granite reliefs between the Monolith and the Wheel of Life. The sundial dates back to around 1930. It is one of two sundials in Frogner Park, alongside Benjamin Wegner's sundial in front of Frogner Manor.
The Sundial was vandalized in 2003.
Ministry of Culture and Equality

The Royal Norwegian Ministry of Culture and Equality (Norwegian: Det kongelige kultur- og likestillingsdepartement; short name Kultur- og likestillingsdepartementet) is responsible for cultural policy, regulations and other matters related to the media and sports, and equality and non-discrimination. The ministry was established in 1982, as the Ministry of Cultural and Science. Until then, the Ministry of Church and Education Affairs had had the overriding responsibility for cultural affairs in Norway. It is led by the Minister of Culture and Equality Lubna Jaffery (Labour) since June 2023. The Secretary-General of the ministry is Kristin Berge. The ministry reports to the Storting.
The Ministry of Churches and Education, which was also responsible for culture, was founded in 1818. Finally, in 1982, an independent Ministry of Culture was established under the name of Kultur- og vitenskapsdepartementet (Ministry of Culture and Science). Another restructuring of responsibilities in 1990 led to the formation of a Ministry of Churches and Culture (Kirke- og kulturdepartementet) and a Ministry of Education and Research (Utdannings- og forskningsdepartementet). In 1991 responsibility for the churches was handed over again from the Ministry of Culture to the now renamed Ministry for Churches, Education and Research (Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet). In 2002, the Ministry of Culture received the subject area again and was given the name Kultur- og kirkedepartementet.
The ministry was called Kulturdepartementet from 2010 until the end of 2021. In 2019, responsibility for equality was transferred from the Ministry of Children and Family to the Ministry of Culture. On 1 January 2022 the ministry was renamed Kultur- og likestillingsdepartementet (Ministry of Culture and Equality).
The ministry is led by the Minister of Culture and Equality Lubna Jaffery, who represents the Labour Party. The Secretary-General of the ministry is Kristin Berge. Even Aleksander Hagen is the state secretary and Mari Hansen Ingleson is the political adviser.
The ministry is divided into six departments and an information unit.
David Monette

David G. Monette (born 1956, Kalamazoo, Michigan) is an American craftsman who designs and builds custom brass instruments and mouthpieces for musicians.
Monette's experience as a trumpeter and the influence of acoustician Arthur Benade led Monette to redesign the trumpet mouthpiece with the goal of improving playability and sound quality. Since the first mouthpieces reached the market in 1985, Monette has made mouthpieces for tuba, trombone, B♭, C, D, E♭ trumpet, and A and B♭ piccolo trumpet.
He has designed mouthpieces and trumpets for Dr. George Washington Shaw, Maynard Ferguson, Wynton Marsalis and Charles Schlueter, as well as tubist Chester Schmitz. Monette designed the Flumpet, a combination of a trumpet and flugelhorn, for jazz musicians Art Farmer and Mark Isham.
Monette designed his first trumpet in 1983. A perfectionist, he has said that his vision is to create a trumpet with the "perfect sound", which, according to Monette, is a sound that "gets out of the way" of the connection between a musician and an audience.
Edificio Metálico

El Edificio Metálico es un edificio patrimonial construido en 1896, ubicado en San José, Costa Rica, frente al Parque Morazán. Es la sede de la Escuela Buenaventura Corrales, una de las instituciones de educación primaria más antiguas del país. Es uno de los más representativos edificios de la revolución educativa e industrial en el país. Elaborado en hierro forjado, inspirado en el diseño de la Torre Eiffel, fue diseñado y construido en Bélgica, obra del arquitecto Charles Thirion,​ luego fue transportado por barco a Costa Rica, donde fue ensamblado. Fue declarado reliquia de interés histórico y arquitectónico nacional el 29 de julio de 1980​
Leyenda del Pisuerga

El Leyenda del Pisuerga es un barco de recreo que recorre el río Pisuerga a lo largo de la ciudad de Valladolid (Castilla y León, España).​ Está inspirado en los barcos de tipo vapor de ruedas que recorren el río Misisipi.​
Fue construido en los talleres de Besaya de Torrelavega (Cantabria). Entró en servicio el 16 de julio de 2003.​
Realiza varias salidas al día recorriendo unos 12 km del río en un viaje de una hora aproximadamente. La ruta se inicia en el muelle situado al lado de la playa de las Moreras, llega hasta la zona del puente de Hispanoamérica y vuelve a la playa de las Moreras. Dispone de un salón de 110 metros cuadrados totalmente climatizado, que funciona como restaurante con cáterin (previa reserva) para grupos pudiendo celebrar comuniones, eventos de empresa, reuniones familiares, presentaciones, etc.
Desde el año 2007 el equipo de fútbol de la ciudad, el Real Valladolid, celebra sus logros (ascensos a Primera División) en una ruta por el río Pisuerga a bordo del Leyenda del Pisuerga antes de ir a la plaza Mayor o a la plaza de Zorrilla a celebrarlo con la mayoría de sus aficionados.
En el año 2010 la Confederación Hidrográfica del Duero (CHD) le retiró el permiso de navegación por deficiencias en la nave, quedando atracado en su amarre de la playa de las Moreras durante 3 años, lo que provocó la quiebra de la sociedad, hasta que en septiembre del 2013 volvió a navegar gracias a los arreglos introducidos por su nuevo propietario.​​
En abril de 2021 reactivó su actividad tras el parón provocado por la pandemia de COVID-19.​
En 2023 celebró su décimo aniversario tras la reforma.​
Barco cosido

Un barco cosido o barco atado es un tipo de barco de madera en el que las tracas del casco se han unido atándolas con cuerdas y costillas de refuerzo. Se construyeron barcos cosidos en muchas partes del mundo antes de la invención de los clavos y otras piezas de refuerzo de metal, y siguieron construyéndose después para reducir los costes de la construcción cuando el uso de piezas metálicas era caro.
A veces se malinterpreta el nombre de "cosido", porque hay quien piensa que sólo se puede aplicar a un casco de material ligero como tela o piel, como el de los kayaks. Por eso hay quien prefiere llamarlo barco "atado".
En los barcos cosidos, se construye primero el forro, y luego se le añaden los refuerzos. Las tracas o palmejares se unen cuidadosamente por los bordes, a menudo al tingladillo, con partes que se solapan, y otras veces a tope. Según se van añadiendo más tracas, el casco va tomando forma. La estructura resultante es muy flexible. Luego se pueden añadir refuerzos al interior del casco, lo que le proporciona rigidez.
El casco cosido es un sucesor natural de los cascos precedentes construidos de papiro, juncos u otros materiales vegetales. El ejemplo más antiguo de barco cosido es la barca funeraria de Keops, de más de 40 metros de largo, hallado junto a la Gran Pirámide de Giza, en Egipto, y datada en torno al 2.600 a. C. En otros lugares del mundo, los barcos de cosidos más antiguos conocidos proceden de North Ferriby, los llamados barcos Ferriby, donde un ejemplar denominado Ferriby 2 está datado por carbono 14 en 1930-1750 a. C. También se han encontrado ejemplares de la Antigua Grecia. El hallazgo nórdico más antiguo es el barco de Hjortspring en Dinamarca, de c. 300 d. C. En Finlandia, Rusia, Carelia, y Estonia se han construido barcos cosidos hasta la década de 1920 en zonas poco desarrolladas.​ Ejemplos de barcos cosido sno europeo son el proa de Micronesia o el dalca del sur de Chile.
Los barcos cosidos son importantes en el estudio de los barcos de guerra largos de la cultura vikinga, que tienen la estructura típica de los barcos cosidos, aunque usan refuerzos de metal.​
Quilla (náutica)

En náutica, la quilla es la pieza más importante de la estructura sobre la que se construye un barco.
Es una pieza longitudinal de madera (en embarcaciones antiguas) o acero (en embarcaciones modernas) desde donde nacen las cuadernas (costillas) o las varengas. En el extremo de proa se une a la roda, y en el de popa al codaste.
En embarcaciones antiguas podía llevar en la parte superior una sobrequilla (contraquilla superior) o un conjunto de sobrequillas. En la parte inferior podía llevar una zapata (contraquilla inferior, falsa quilla).
En embarcaciones de gran porte la quilla consiste en una pieza plana (quilla horizontal), cuyo canto superior es el plano de referencia o construcción, y otra pieza vertical (quilla vertical o quilla central).
En las embarcaciones a vela la quilla tiene además la finalidad de agregar peso bajo (lastre) a la embarcación para compensar la acción del viento sobre las velas.
Facultad de Arquitectura y Urbanismo (UCU)

La Facultad de Arquitectura y Urbanismo es una de las cinco facultades de la Universidad de Concepción del Uruguay. Se encuentra ubicada en 8 de Junio 522, Concepción del Uruguay, Entre Ríos, Argentina.
En dicha institución cursan una carrera de pregrado, una de grado y dos de articulación.
Su decana es la arquitecta Cristina Bonus. La secretaria académica es la arquitecta Andrea Masramón y la coordinadora de extensión universitaria es la arquitecta Carla Laurenzio.
La facultad otorga los siguientes títulos de pregrado y grado.
Edificio Santa Lucía

El Edificio Santa Lucía, también denominado Edificio Barco, es un inmueble residencial de estilo moderno ubicado en la intersección de las calles Merced y Santa Lucía, en el centro de la ciudad de Santiago, Chile. Fue construido entre los años 1932 y 1934 por los arquitectos Sergio Larraín García-Moreno y José Arteaga,​ y fue uno de los primeros exponentes de su estilo en suelo chileno.​
Su forma, que se asemeja a un barco con pequeñas ventanas redondas, tiene una pequeña curvatura que sigue el contorno de la calle Santa Lucía.​​
Edificio El Planeta

El edificio El Planeta, también conocido como El Planeta Palace Hotel es un edificio con forma de barco que se encuentra en la localidad de Atlántida, en el Departamento de Canelones. Es una construcción emblemática de dicha localidad, y fue concebida por el italiano Natalio Michelizzi. Fue declarado Monumento Histórico Nacional en el año 2005.
El edificio Planeta Palace se encuentra ubicado sobre la rambla costanera esquina calle 22. Fue ideado para ser hotel por Natalio Michelizzi y construido por la empresa García Otero, Pérez Butler y Pagani en 1937. El nombre del edificio se debe a las máquinas impresoras Planeta cuyo dueño era Michelizzi. Su estilo corresponde al art déco, en especial a la vertiente náutica del estilo.​
La propuesta inicial fue rechazada debido a sus características especiales: la inclinación de las paredes y la excavación alrededor del edificio para ser rellenado con agua. Michelizzi intentó que las paredes que formaban la "proa del barco" de su hotel se construyeran inclinadas hacia afuera, como los barcos de verdad, y que se hiciera una fosa alrededor del edificio y se llenara de agua, para que así las personas pudieran acceder a él a través de puentes-escalinatas como los que se usan para subir a bordo de un barco.​ El edificio se erigió en el tiempo récord de un año. El Planeta Palace Hotel nació para competir con los dos hoteles existentes en Atlántida hasta ese momento: el Atlántida Hotel (1913) y el Mercedes Hotel (1923) Fue el primer hotel que tenía todas las comodidades: baño privado, agua caliente y calefacción.
La construcción consiste en una planta baja que representa el "casco del barco", que define lo que correspondería a la "cubierta principal" en la terraza que se encuentra por encima de él. Además de lo mencionado, tiene otros tres niveles que forman las "cubiertas" del barco y finalmente se encuentra un "puente de mando" en semicírculo con un mirador.​ Dichos niveles tienen terrazas-balcón. El hall es casi idéntico al de un gran buque o antiguo transatlántico. Sus pasillos son como los que encontramos en un barco y las habitaciones simulan ser camarotes.​
En 1958 el Planeta Palace dejó de funcionar como hotel, y un tiempo después fue transformado en propiedad horizontal y vendido como apartamentos. Actualmente el mantenimiento y la administración del edificio está a cargo de una comisión de copropietarios.
Museo de Barcos Vikingos (Oslo)

El Museo de Barcos Vikingos (en noruego, Vikingskipshuset, literalmente 'Casa de los barcos vikingos') está localizado en el barrio de Bygdøy en Oslo, Noruega. Forma parte del Museo Cultural Histórico de la Universidad de Oslo.
En ese momento, el barco de Gokstad y el barco de Oseberg llevaban varios años depositados en almacenes temporales en la Universidad de Oslo. Se anunció un concurso arquitectónico que ganó el proyecto de Arnstein Arneberg. El pasillo para el barco de Oseberg fue construido con la financiación del parlamento noruego. El barco fue trasladado de los almacenes de la Universidad en 1926. Las naves del edificio para los barcos de Gokstad y Tune fueron completadas en 1932, pero la última parte del edificio fue retrasada debido a la Segunda Guerra Mundial. La última parte para otros hallazgos del barco de Oseberg fue completada en 1957.
Blast Corps

Blast Corps es un videojuego de 1997 para la Nintendo 64, siendo la mecánica principal del juego utilizar vehículos para destruir y limpiar el camino de un vehículo con misiles nucleares. El juego contiene un total de 57 niveles en el cual utilizaremos diversas mecánicas para la resolución de diversos puzles como mover objetos con los distintos vehículos para rellenar huecos para que hagan de puente. Fue desarrollado por Rare, publicado por Nintendo y lanzado en marzo de 1997 en Japón y Norte América.
El juego fue el primer título lanzado por Rare para la Nintendo 64. El equipo de desarrollo del juego está formado por entre cuatro y siete miembros, algunos de los cuales eran recién graduados de la universidad. El juego fue creado a partir de la idea de su cofundador, Chris Stamper, que tenía la idea de crear un juego de destrucción de edificios. La mecánica del juego fue inspirado a partir de Donkey Kong (1994).
El lanzamiento de Blast Corps fue recibido con muy buenas críticas siendo el segundo juego con mejores notas de 1997 según Metacritic. El juego vendió un millón de copias - un poco más bajo de lo que el equipo esperaba- y recibió varias premios. Los análisis destacan su gran originalidad, variedad y gráficos aunque criticó sus controles y su cierta repetición. Los análisis posteriores en el juego Rare Replay que contenía una compilación retrospectiva de la compañía, destacaron a Blast Corps como un juego único.
Blast Corps es un videojuego single-player de acción. El jugador controla vehículos que utiliza para destruir edificios, grandes y otras estructuras que se encuentren en el camino que sigue el vehículo con los misiles nucleares. El jugador falla si el vehículo con los misiles colisiona con un objeto. Los ocho vehículos de demolición que puede llegar a utilizar el jugador gozan de una gran variedad y con distintas mecánicas para limpiar las estructuras, incluyendo hasta un robot Mecha (ciencia ficción). El jugador debe cambiar entre los distintos vehículos que se hallan en el mapa para solucionar los diversos puzles. Los puzles del juego incrementan su dificultad a lo largo del juego conforme se atraviesan los 57 niveles.
El juego fue bien recibido mundialmente, según la página centralizada de notas de videojuegos Metacritic. Los análisis alababan sobre todo la novedad y variedad de situaciones en Blast Corps. Peer Schneider (IGN), en particular, alaba la gran originalidad del juego en una industria que duda en arriesgarse.
El Barco (El Barco de Valdeorras)

El Barco​ (llamada oficialmente San Amaro do Barco)​ es una parroquia y un lugar​ español del municipio de El Barco de Valdeorras, en la provincia de Orense, Galicia.​​​​
La parroquia también es conocida por los nombres de O Barco​ y San Mauro do Barco.​​
La parroquia está formada por dos entidades de población:​​​
Barco prisión

Un barco-prisión es un barco utilizado como prisión, a menudo para retener a los convictos que aguardaban su transporte a las colonias penales.
El HMS Maidstone fue utilizado como barco-prisión en Irlanda del Norte durante los años 1970 para la retención de sospechosos de participar en el terrorismo nacionalista y activistas no combatientes que apoyaban a los terroristas, todos ellos sin juicios. El actual presidente del partido político Sinn Féin, Gerry Adams, pasó un tiempo en el Maidstone en 1972.
En 1997, el Gobierno del Reino Unido estableció un nuevo barco-prisión, el HMP Weare, como una medida temporaria para aliviar la superpoblación de las prisiones. El barco aún está atracado en un astillero antiguamente utilizado por la Marina Real en Pórtland, Dorset. El 9 de marzo de 2005, se anunció que el Weare cerraría.
Voyager-class cruise ship

The Voyager class refers to a design of post-Panamax cruise ships owned and operated by Royal Caribbean International. The Voyager-class ships were built at Kværner Masa-Yards Turku New Shipyard, Finland.
There are two generations of Voyager-class ship which feature slight differences in design. The first generation ships, Voyager of the Seas, Explorer of the Seas and Adventure of the Seas, were launched between 1999 and 2001. The second generation ships Navigator of the Seas and Mariner of the Seas were launched in 2002 and 2003 respectively.
The Voyager class was named Project Eagle prior to launch. The project began in 1995 after a series of marketing studies. Eagle aimed to attract cruisers who did not consider themselves "cruise ship people".
Voyager of the Seas was the first of Royal Caribbean's ships to feature a large open space in the centre of the ship known as the Royal Promenade, which has become a staple of future Royal Caribbean International ships, as well as being adopted by other cruise lines in various forms. The Royal Promenade was inspired by Harri Kulovaara, who was VP of Quality Assurance at RCI in the 1990s, who designed a similar feature on a Silja Lines ferry.
Voyager-class ships have a diesel-electric powertrain. They are powered by six Wärtsilä 46 diesel engines, giving a total output of 75,600 kilowatts (101,400 hp). The generated electric power supplies power to the 14 megawatt ABB Azipod azimuth thrusters (two steerable and one fixed).
The Voyager class featured some world firsts for cruise ships when it debuted, including the first rock climbing wall (mounted on the funnel) and ice-skating rink at sea.
The class' architecture was assigned to different architects and firms, some of which had no previous cruise ship experience. For example, the 1,350-seat La Scala Theatre on Voyager of the seas was designed by architect Wilson Butler Lodge, inspired by the Milan Opera House and bringing cruise-first features of Broadway theatres. This is the first time Royal Caribbean used theatre planning and design consultants for its onboard theatres.
The first and second generations of the Voyager class differ slightly in design. Navigator of the Seas introduced wider glass balconies to the class. A number of public venues were changed, such as the retirement of the Aquarium Bar, Sports Bar and Island Grill and the introduction of Bolero's Bar, Vintages wine bar, Portofino, Chops Grille, Jade and the Plaza. The youth and teen areas were also reconfigured, the newer ships removing the children's pool area at the aft of the ship.
In 2012, Mariner of the Seas was modified to include an outdoor movie screen and new passenger lounges. These same changes were made to Adventure of the Seas in 2014. Navigator of the Seas, Voyager of the Seas, and Explorer of the Seas replaced their inline skating tracks with Flowrider surf simulators in 2014 and 2015.
Hammersmith Academy

Hammersmith Academy is a non-denominational, all-ability, co-educational secondary academy for 11- to 18-year-olds specialising in creative and digital media and information technology, located in the London Borough of Hammersmith and Fulham, West London, England.
Opened in September 2001, the Academy is jointly sponsored by the Worshipful Company of Mercers (the oldest livery company in the City of London) and the Worshipful Company of Information Technologists (the 100th Livery Company).
The academy is based in a four-storey building which has facilities such as a Theatre, Sports Hall, Library, Fitness Suite and Digital Editing & IT suites.
In 2006, only 38% of local children in the London Borough of Hammersmith and Fulham went to local state schools. This led the council to launch its Schools of Choice programme which aimed to provide more choice to meet the growing demand for school places in the borough and reduce the need for parents to send their children to schools outside of Hammersmith and Fulham.
Plans were later announced in 2007 for the building of a new academy within the borough which would be sponsored by the Mercers' Company and the Information Technologists Company. The new academy would open in September 2010 and be designed to accommodate up to 780 mixed ability students aged 11–18, with the site of the former Stamford House young offenders selected.
The opening was later pushed back to September 2011 and building work began in June 2009. It was founded by Tom Ilube, a British-Nigerian entrepreneur and educational philanthropist.
The building encompasses:
The new year structure goes. L,A,J,M,K. L for Lovelace, A for Attenborough, J for Johnson, M for McQueen and K for Khan. The new houses refer to the inspirational people Such as the mathematician Ada Lovelace, The biologist David Attenborough, The NASA mathematician Katherine Johnson, The film director Steve McQueen (director) and the architect Khan. These will be the houses for all the years from Year 7-13.
*Students that know other languages other than Spanish are able to do that as a GCSE #
In 2015 Prince William visited Hammersmith academy for an anti-bullying campaign known as the Princess Diana anti-bullying campaign, The campaign focused on Cyber-bullying and LGBTQ+ bullying. Another famous visit was in the January of 2022 when the education secretary Nadhim Zahawi was invited for a tour around the academy, later on the BBC news he had positive opinions on the academy.