davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Casa-Muzeu Bilca

Casa-Muzeu Bilca, cunoscută și sub numele de Casa „George Muntean”, este un muzeu cu profil etnografic și memorial din comuna Bilca, județul Suceava, înființat în anul 2000 într-o casă tradițională construită în a doua jumătate a secolului al XIX-lea.
Casa se află în centrul satului Bilca, la nr. 1128 și datează din a doua jumătate a secolului al XIX-lea. Casa-Muzeu din Bilca, reprezentativă pentru zona etnografică Rădăuți, este o construcție de tip cameră–tindă–cameră având temelia din piatră de râu, pereții din cununi de bârne îmbinate în „coadă de rândunică” și acoperiș din draniță în patru ape. Interioarele sunt amenajate cu mobilier tradițional (paturi, laițe, blidare, polițe, cuiere, lăzi de zestre), iar țesăturile (scoarțe, lăicere, grindărașe, ștergare de perete), icoanele și obiectele de uz casnic ilustrează organizarea caselor de locuit tradiționale, completate și cu obiecte personale ce au aparținut familiei. Alături de casa de locuit, gospodăria Bilca include șura și grajdul (amenajate cu piese din inventarul gospodăresc), fântâna, poarta și gardul din scândură acoperite cu draniță.
Casa a fost donată de către scriitorii George Muntean și Adela Popescu Muzeului Bucovinei, fiind întemeiată astfel prima secțiune masonică muzeală rurală din România contemporană. Probabil că este și prima în lume cu un asemenea profil.
George Muntean (1932-2004) a fost membru al lojei masonice din Bucovina, scriitor și om politic, candidând la președinția României în anul 1996, din partea Partidului Pensionarilor. A fost căsătorit, din 8 martie 1956, cu poeta Adela Popescu, absolventă a Facultății de Litere din București, membră a Uniunii Scriitorilor și a altor asociații și societăți, autoare a volumului de versuri Între noi, timpul.
Născut din părinți țărani, George Muntean, împreună cu soția sa, au completat și organizat muzeal gospodăria străveche din Bilca în care au locuit, donând-o, la data de 1 iunie 2000, Muzeului Bucovinei, instituție cu sediul în Suceava, care o administează și de care aparține în prezent. Casa-Muzeu „George Muntean” reprezintă un elogiu adus masonilor țărani români, în frunte cu Horea. Tot în localitatea Bilca se află Casa memorială „Traian Brăileanu” (sociolog, profesor universitar, ministru în guvernul Averescu).
Casa Memorială a poetului Ion Șiugariu

Casa Memorială a poetului Ion Șiugariu este un muzeu județean din Băița. Se află pe lista monumentelor istorice, având codul MM-IV-m-B-04821. Sunt expuse piese originale din casa părintească, fotografii, documente, manuscrise, cărți aparținând poetului - erou Ion Șiugariu (1916 - 1945), reprezentantul de frunte al generației de intelectuali din preajma războiului, poet și gazetar de mare talent. În prima încăpere ilustrează aspecte din viața și activitatea autorului. A doua încăpere reconstituie interiorul unei case tradiționale de mineri din Băița.
Richard Bordenache

Richard Bordenache (n. 10 mai 1905, Botoșani – d. 14 aprilie 1982) a fost un arhitect român, profesor universitar la București. A realizat lucrări aparținînd curentului funcționalist (construcții cu destinație industrială, precum ansamblul „Optica Română” sau halele laminoarelor de la Reșița, și construcții cu destinație culturală - sala „Studio” a Teatrului „Lucia Sturdza-Bulandra”).
A urmat Școala Superioară de Arhitectură, luându-și diploma în 1929. Între anii 1931-1933 a fost bursier al Școlii române din Roma. În această perioadă a călătorit în Italia și în sudul Franței, pentru a studia monumente și situri arheologice, și a aprofundat cunoașterea artei medievale și renascentiste.
După ce Richard Bordenache a sejurnat doi ani și jumătate în cadrul Școlii Române din Roma, la sfârșitul lunii septembrie 1932 directorul Emil Panaitescu i-a acordat permisiunea de a locui în instituție ca „ex-socio” pe toată durata iernii, deoarece s-a implicat în organizarea primei expoziții a Accademiei di Romania, deschisă în contextul inaugurării noului palat din Valle Giulia la începutul lunii ianuarie a anului 1933, fiind însărcinat de Panaitescu cu adunarea lucrărilor foștilor membri arhitecți ai Școlii și cu expedierea lor la Roma. Pe când era membru al Școlii Române din Roma, Richard Bordenache s-a căsătorit cu Gabriella Battaglia.
A fost întâi referent în Consiliul Tehnic Superior și apoi Director al Direcției de Urbanism din Ministerul Lucrărilor Publice.
Din data de 1 martie 1941, Richard Bordenache a fost detașat la „Comisiunea pentru declararea și controlul averilor demnitarilor Statului”, pentru expertizarea și evaluarea imobilelor urbane și rurale ale foștilor demnitari supuși controlului averii.
Prin decizia ministerială Nr. 3.097 din 1 februarie 1945, Richard Bordenache, profesor la Facultatea de Arhitectură, a fost numit membru al Consiliului Superior de Arhitectură, al cărui președinte era Duiliu Marcu.
După anul 1949, a lucrat pe rând la Institutul de Proiectări în Construcții, La Institutul „Proiect - București" și la Institutul Central de Sistematizare a Orașelor și Regiunilor (ICSOR), în calitate de Șef de Proiect sau îndeplinind alte funcții de conducere. Din anul 1959 a fost conducător de atelier de proiectare și director al Direcției Monumentelor Istorice.
Și-a înființat propriul birou de proiectare, în cadrul căruia a realizat proiecte de locuințe în vile și blocuri de apartamente, imobile administrative, construcții industriale și rurale.
Enumerăm cele mai importante lucrări ale sale:
În perioada 1944-1971 a fost profesor de Istoria Arhitecturii Vechi, în cadrul Facultății de Arhitectură, devenită Institutul de Arhitectură „Ion Mincu” din București.
Casa Memorială „Dr. Vasile Lucaciu”

Casa Memorială „Dr. Vasile Lucaciu” este un muzeu județean din Apa, amplasat în nr. 246. Prezintă documente și obiecte evocând viața și activitatea memorandistului transilvănean Vasile Lucaciu (1852 - 1922).
Casa, ridicată în anul 1874, este construită din lemn, acoperită cu paie, formată din două camere, tindă și prispă, un exemplu de arhitectură populară specifică zonei Someșului inferior. Aici a locuit dr. Vasile Lucaciu în perioada 1885-1914.
Casa este joască cu acoperișul din paie în două pante. Planul ei are trei încăperi, camera din față sau „camera curată”, în mijloc o tindă și camera din spate. Interiorul din prima cameră este amenajat în stil tradițional, conținând obiecte de mobilier, icoane pe sticlă, vase de ceramică, încăperea fiind dominată de biroul de lucru al dr. Vasile Lucaciu. Tinda redă aspectul tradițional prin cuptorul cu horn deschis și diferite obiecte de uz casnic. În camera din spate sunt expuse cărți, fotografii și diferite documente specifice perioadei în care a trăit și activat Vasile Lucaciu.
Casa memorială este una din componentele Muzeului memorial Vasile Lucaciu inaugurat în anul 1968.
Casa memorială a fost inaugurată în anul 1981, pe 25 ianuarie. În decembrie 1989, în curtea ei a fost amplasat și dezvelit un bust al lui Vasile Lucaciu, operă a sculptorului Rădulescu Gil. După ce a fost neglijată mai mult de 30 de ani (în 2005 casa a fost doar văruită și acoperișul de paie a fost înlocuit cu unul de trestie), casa a fost restaurată integral prin Programul de Cooperare Transfrontalieră Ungaria–România 2007–2013 și dotată cu facilități moderne pentru primirea turiștilor. Expoziția memorială, inaugurată la 8 septembrie 2014, a fost reorganizată, astfel încât să redea atmosfera anilor în care a trăit Vasile Lucaciu.
Clădirea muzeului a fost declarată monument istoric în 2004, având codul SM-II-m-B-05260, dar a dispărut din listele ulterioare.
Casa natală Crișan din Crișan

Casa natală Crișan se află în satul cu același nume (fost Vaca, în maghiară Váka) din județul Hunedoara. Este monument istoric, cod LMI HD-IV-m-B-03491.
Casa memorială Crișan a fost reconstruită în anul 1979, după o fotografie publicată de către istoricul Ioan Lupaș în anul 1934. Clădirea are aspectul unei case țărănești din secolul al XVIII-lea. Sunt expuse în cele două încăperi și în anexe piese de etnografie din zona Ribița (un interior de casă moțească), obiecte reprezentative pentru istoria localității în care s-a născut Gheorghe Crișan, arme albe și de foc din secolul al XVIII-lea, material foto-documentar referitor la răscoala țăranilor români din Transilvania din 1784–1785.
Respectând arhitectura specifică a începutului de secol XVIII, clădirea are fundația din piatră, iar cele două camere și cămara sunt din bârne de lemn, casa fiind acoperită cu paie. Târnațul cu stâlpi cu arcade și acoperișul cu paie îi dau acestei case un farmec deosebit. Într-o primă cameră sunt prezentate succint câteva date și documente privitoare la istoria locală, contextul economico-social din Transilvania în preajma Răscoalei și principalele evenimente legate de aceasta. Este subliniată contribuția lui Crișan la aceasta mare ridicare a românilor transilvăneni pentru drepturi sociale și naționale și tragicul sfârșit al celor trei conducători-Horea, Cloșca și Crișan. A doua cameră este o încercare de reconstituire a unui interior de casă de secol XVIII, iar în cămară sunt expuse obiecte și unelte specifice epocii și locului.
În fata Casei memoriale se găsește bustul lui Crișan, opera a sculptorului Marcel Olinescu, lucrarea fiind realizată în anul 1929.
Gheorghe Giurgiu s-a născut în anul 1732 în localitatea Vaca (astăzi satul Crișan, comuna Ribița, județul Hunedoara). A fost unul dintre conducătorii răscoalei țăranilor români din Transilvania, conducând țăranii din Zarand, apoi din Câmpeni, Abrud și Cricău. Au luptat împotriva trupelor austriece, însă superioritatea forței militare austriece a suprimat răscoala. Crișan a fost prins pe 30 ianuarie 1785 și închis la Alba Iulia, urmând a fi judecat și condamnat la moarte. S-a sinucis în celula sa la 13 februarie 1785, sugrumându-se cu nojițele de la opinci
Mănăstirea Țigănești (România)

Mănăstirea Țigănești este o mănăstire ortodoxă din România situată în comuna Ciolpani, județul Ilfov.
Mănăstirea a fost înființată ca mănăstire de maici, pe locul unui mai vechi schit de călugări ai mănăstirii Căldărușani, care au fost retrași de acolo în 1805. În perioada 1799–1812 s-a construit biserica de cărămidă în locul celei de lemn, prin donațiile banului Radu Golescu și logofătului Gheorghe Florescu. Vechiul arhondaric, astăzi muzeu, a fost construit în 1840. În preajma celui de al Doilea Război Mondial a funcționat aici o școală de surori de caritate cu eleve recrutate din mănăstire, apoi un orfelinat de fete până în anul 1947.
Acest articol despre o mănăstire din România este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui !
Țigănești, Strășeni

Țigănești este un sat și comună din raionul Strășeni, Republica Moldova. Satul are 1.421 locuitori conform recensământului din 2004 iar în preajma satului este amplasată rezervația peisagistică Țigănești.
Satul este locuit de cetățeni moldoveni care vorbesc limba română. Bogat în tradiții transmise din tată în fiu. Precum „Hramul satului” la sărbătoarea satului unde se practică între tineri concursul de lupte greco-romane, completat cu muzică și dans și mulți invitați, „Rusalii” sărbătoarea izvorului când se curăță fântânile satului, sărbătorile de Crăciun, unde copiii și adulții încă mai merg pe la case pentru a cânta colinde ș. a.
Există mai multe teorii care descriu originea numelui satului.
Una din ele spune că numele de Țigănești provine de la cuvântul Țiglă , iar numele inițial a fost consemnat greșit drept Țigănești de ruși, sătenii acestui sat erau maeștri în lucrul lutului, în sat existau peste 60 de cuptoare pentru confecționarea diverselor obiecte din argilă de uz casnic și țigle pentru case. O meserie pe care au transmis-o fiilor.
O altă teorie spune că teritoriile satului erau deținute cândva de un boier care aducea romi în aceste locuri, dându-le loc de muncă și teren pentru a-și construi case, iar odată cu moartea boierului, țiganii s-ar fi mutat cu traiul, pe aceste locuri construindu-se satul Țigănești.
Prima atestare documentară a satului datează din 25 aprilie 1420:
La recensământul din 1904, Țigănești avea 894 locuitori.
Până în anul 1994, comuna Țigănești cuprindea și satul Onești, acesta devenind comună aparte.
Componența Consiliului local Țigănești (9 consilieri), ales la 5 noiembrie 2023, este următoarea:
Anotimp

Un anotimp este una din cele patru diviziuni ale anului. În general, anotimpul se referă la schimbările anuale ale climei. În zonele temperate sunt patru anotimpuri: primăvara, vara, toamna și iarna, iar în zonele cu climatul tropical-umed ele sunt: anotimpul ploios și anotimpul uscat.
Anotimpurile sunt determinate de înclinarea axei Pământului, combinată cu mișcarea sa orbitală în jurul Soarelui. Din punct de vedere astronomic, durata anotimpurilor este definită de perioadele dintre momentele în care Pământul atinge anumite puncte ale orbitei sale, ceea ce se observă de pe Pământ prin trecerea Soarelui prin solstiții și echinocții.
În mișcarea de revoluție, Pământul descoperă patru poziții față de Soare (corespunzătoare celor patru anotimpuri):
1.Iarna-sezonul hiemal. 2.Primavara timpurie-sezon pervesal. 3.Primavara-sezon versal. 4.Vara-sezon estival. 5.Toamna-autumnal.
Astenie

Astenia (din greacă ἀσθένεια, unde: ἀ- = fără; σθένος = forță) este o slăbire generală a organismului, aceasta traducându-se printr-o stare de oboseală, care poate antrena insuficiențe funcționale multiple.
Astenia poate avea diverse cauze și se poate prezenta sub diferite aspecte, afectând în mod preponderent sfera psihică, fizică, intelectuală sau sexuală:
Astenia de primăvară este o formă de astenie care apare la trecerea dintre iarnă și primăvară, dintre primăvară și vară, uneori dintre toamnă și iarnă, atunci când crește brusc luminozitatea în timpul zilei. Din acest motiv, simptomele asteniei pot apărea și în perioada imediat următoare eclipselor solare. Astenia se manifestă prin cefalee, somnolență, palpitații, nervozitate, scăderea memoriei, hiperactivitate, boala Crohn și comportament labil - semne fiziologice datorate eforturilor de adaptare ale organismului la noile condiții meteorologice. Remediile împotriva asteniei de primăvară sunt: alimentare (legume proaspete; verdețuri de sezon: salata verde, urzicile, năut, păstârnac, nalba, rubarba, goji și spanacul; fructele, în special cele cu un conținut bogat în vitamina C, cum sunt merele și citricele; drojdie de bere; lichide), cura de vitamine și minerale, odihna și mișcarea.
Plantă anuală

O plantă anuală este o plantă care își finalizează ciclul de viață, de la germinație până la producerea semințelor, într-un singur sezon de creștere, și apoi moare. Durata sezoanelor de vegetație și perioada în care au loc variază în funcție de localizarea geografică și este posibil să nu corespundă celor patru anotimpuri ale anului. După anotimpurile tradiționale, plantele anuale sunt, în general, clasificate în plante anuale de vară și plante anuale de iarnă. Plantele anuale de vară germinează în primăvara sau începutul verii și se maturizează până în toamna aceluiași an. Plantele anuale de iarnă germinează în timpul toamnei și se maturizează în primăvara sau în vara anului calendaristic următor.
Exemple: floarea soarelui, mazărea, fasolea, cartoful.
Ed, Edd și Eddy (sezonul 6)

Al șaselea sezon din serialul Ed, Edd și Eddy este compus din 2 de episoade și a fost pentru prima dată difuzat în 29 iunie 2008 pe Cartoon Network. Seria se desfășoară în jurul a trei adolescenți cunoscuți ca „Ezii”, care-și duc viața printr-un cartier suburban cul-de-sac. Neoficial conduși de Eddy, cei trei Ezi tot încearcă să scoată bani ducându-i de nas pe ceilalți copii pentru a-și cumpăra ceea ce le place cel mai mult: sfarmă-fălci. De cele mai multe ori planul lor eșuează, sfârșind în situații stânjenitoare. Al șaselea sezon a fost comandat de Cartoon Network împreună cu cel de-al cincilea sezon și trei episoade speciale de sărbători, prelungind contractul care inițial prevedea ca cel de-al patrulea sezon să fie și ultimul al seriei. Primele patru sezoane aveau loc în vacanța de vară, iar cele noi în timpul școlii: al cincilea toamna iar al șaselea în timpul iernii.
Deși seria trebuia să ajungă la 78 de jumătăți de episoade, s-au produs doar două, care au fost difuzate în 29 iunie 2008. Sezonul a fost amânat pentru că echipa de producție de la a.k.a. Cartoon condusă de Antonucci a vrut să se concentreze pe filmul Ed, Edd și Eddy - Marele Show, care avea să fie și cel care pune punct seriei celei mai difuzate pe Cartoon Network și totodată cea mai difuzată serie de desene animate americane până în prezent. Din 6 aprilie 2012 seria este redifuzată în cadrul programului Cartoon Planet.
În descrierea episoadelor apare titlul tradus în limba română de studioul de dublaj.
Pod de lemn

Podul de lemn este cel mai vechi tip din istoria construcției de poduri. Începând cu trunchiurile de copaci care au fost așezat deasupra unei râpe sau a unui curs de apă, arta construcției din lemn a fost perfecționată până la podurile pe piloni sau podurile de tip grindă cu zăbrele.
Romanii au rămas în istoria construcției nu numai al apeductelor dar și al primelor poduri de lemn sau de piatră sub formă de bolți și arce. Cel mai mare pod de lemn construit de ei a fost cel de pe Dunăre la Turnu Severin, numit Podul lui Traian (104–105 d.H.), folosit de armatele romane pentru traversarea ei. Podul a fost conceput și realizat de Apollodor din Damasc, realizatorul Columnei lui Traian.
In Evul Mediu insula „Ile de la Cité“ din Paris era legată de restul orașului prin următoarele 5 poduri de lemn cu case din lemn: - Petit Pont (peste brațul drept al Senei) - Pont Saint Michel (peste brațul dept al Senei) - Pont Notre Dame (peste brațul stȃng al Senei) - Pont au Change (peste brațul stȃng al Senei) - Pont aux Meniers (peste brațul stȃng al Senei) Din cauza pericolului permanent de surpare a podurilor și de incendiu a caselor de lemn, spre sfȃrșitul secolului al XVIII-lea s-a interzis construcția de case pe poduri. Ulterior s-au înlocuit toate podurile de lemn cu poduri din materiale mai stabile.
Materiale media legate de pod de lemn la Wikimedia Commons
Biserica de lemn din Vermeș

Biserica de lemn din Vermeș a fost construită în jurul anului 1700 în localitatea Miceștii de Câmpie. În anul 1904, după ce sătenii din Micești și-au construit o nouă biserică de zid, biserica veche de lemn din fața noului lăcaș de cult, a fost donată credincioșilor ortodocși din satul Vermeș.
Satul Vermeș este situat la 2 km de centrul de comună Lechința. Satul este atestat în documente pentru prima dată în 1333, sub numele de Vermus, când preotul Iacob al satului a plătit 1 ferto de argint. În 1439 satul apare sub numele de Vermes, iar în 1441 sub numele de Wermes, majoritatea locuitoriilor săi fiind sași. Prima distrugere, atestată documentar. a caselor și bisericii românilor de către sașii din Vermeș s-a petrecut în urma „Ultimatum”-ului care suna așa: „Dacă la 1 iunie (1713) se mai află case (românești) pe loc, acelea vor fi arse și prefăcute în cenușă”. Unele case și biserica au fost refăcute dar în luna mai, 1760, toți românii din sat au fost obligați să plece. Li s-a demolat și biserica și casele. După cum rezultă din acte și izvoarele nescrise, prin anul 1850 s-au așezat 10 familii de români creștini ortodocși, dar aceștia nu aveau biserică. Biserica veche de lemn, de lângă cimitir, a fost primită ca donație de la Parohia Miceștii de Câmpie în anul 1904. Între anii 1962–1963, biserica a fost renovată atât la exterior, cât și interior. Acoperișul, care inițial era din șindrilă, a fost înlocuit cu unul din tablă zincată. În prezent, biserica veche de lemn se află într-o stare avansată de degradare, având aceeași soartă cu a altor biserici de lemn, abandonate și căzute în uitare, după ce comunitățile respective și-au construit biserici noi de zid (noua biserică din Vermeș, cu hramul „Adormirea Maicii Domnului” și „Sfântul Proroc Ilie Tesviteanul”, a fost terminată în anul 2002).
Biserica de lemn Sf. Arhangheli din Deag

Biserica de lemn Deag-Buna Vestire, din satul Deag, aparținător de orașul Iernut, județul Mureș, datează din anul 1765. Datarea acestei biserici nu este precisă, aceasta realizându-se pe baza unor icoane realizate de popa Nicolae zugrav, din 1764. Are hramul Buna Vestire și se află pe noua listă a monumentelor istorice înregistrată sub codul: MS-II-m-A-15653.
Aflată în apropierea celeilalte biserici de lemn din Deag, cea cu hramul Sfinții Arhangheli, biserica cu hramul Buna Vestire, are lungimea de 16,5 m iar lățimea aproximativ 5,5 m. În decursul timpului a suferit diferite modificări, cum ar fi lungirea ei sau schimbarea acoperișului de paie cu unul de șindrilă. Șematismul jubiliar al bisericii greco-catolice din anul 1900 precizează că în anul 1850 era acoperită cu paie. Tot atunci a fost renovată. Pronaosul și naosul bisericii sunt acoperite de o boltă comună, semicilindrică. Absida altarului, care este dreptunghiulară, nedecroșată, este acoperită de o boltă semicilindrică mult mai mică și mai scurtă decât cea care acoperă naosul și pronaosul.
Pictura ce împodobește pereții acestei biserici este mai puțin bine păstrată comparativ cu pictura bisericii vecine, cea cu hramul Sfinții Arhangheli.
Țara Moților

Țara Moților, cunoscută și ca Țara de Piatră este o regiune etnogeografică din România.
Situată în Munții Apuseni, pe bazinul superior ale râurilor Arieș și Crișul Alb. Cuprinde porțiuni din actualele județe Alba, Arad, Bihor, Cluj și Hunedoara. O porțiune din regiune este parte a Parcului Natural Apuseni. Țara Moților începe tradițional la Bistra, înainte de Câmpeni, numit mai demult Topani de către moți sau Topfesdorf de către austrieci, considerată tradițional capitala moților, iar satele de pe râul Arieș, spre Turda (Lupșa, Sălciua etc.) sunt locuite de mocani.
„Țară” este un termen care, precum în Țara Bârsei, Țara Oașului, Țara Făgărașului, Țara Hațegului, Țara Zarandului sau în Maramureș nu implică neapărat vreun statut politic, social, sau administrativ. În trecut a existat însă o regiune administrativă cu numele de Arieș. „Țară” provine din latina „terra" și se referă la o depresiune cultivabilă, mai mult sau mai puțin izolată între Munții Carpați. „Moți” poate fi o deformare a cuvintelor „munți” (romanic) sau „moji” (slav, care înseamnă « bărbați »; a dat și cuvântul „moși”), dar nu există probe documentare și prin urmare, numeroase teorii au fost propuse. Moții mai sunt cunoscuți și sub numele de topani (în germană Die Topfer însemnând « olarii »).
Din cauza culorii blonde a părului și ochilor albaștri, elemente mult mai frecvente aici decât altundeva în rândul românilor, moții au fost considerați fie descendenți ai celților, fie ai slavilor, ai alanilor, sau ai triburilor germanice (Goți, Gepizi, etc). Protocroniștii îi socotesc descendenții direcți ai dacilor. Niciuna din aceste presupuneri nu poate fi probată documentar sau genetic.
Regiunea are o istorie veche a rezistenței și luptei pentru drepturi politice, economice și sociale, iar mișcări ca răscoala lui Horea, Cloșca și Crișan (1784-1785) și partea română a Revoluției transilvănene de la 1848 și-au avut originile în zonă.
Moții trăiesc în sate împrăștiate la altitudini de peste 1.400 m, mai înalte decât orice alte așezări permanente din România, și au o îndelungă tradiție de expatriere economică, atât în țară cât și peste hotare.
Prelucrarea lemnului și mineritul sunt ocupațiile de bază din Țara Moților, iar pădurile de stejar, fag și pin furnizează materialul necesar pentru faimoasele butoaie, mobilierul și alte obiecte artizanale realizate în regiune.
Se practică creșterea animalelor, în special a vacilor și oilor. Sunt cultivați în cantități mici cartofii și orzul.
Zona este binecunoscută pentru tradițiile sale folclorice, peisajele deosebite și relieful carstic care a produs peste 800 de peșteri în zonă, ca Peștera Scărișoara, Peștera Focul Viu (ambele cu ghețari interiori) și Peștera Urșilor. Agroturismul și ecoturismul sunt de asemenea practicate cu succes.
Articole din presă
Video
Complexul de clădiri ale Depoului și cârmuirii fostei societăți „Tramvaiul Chișinăului”

Complexul de clădiri ale Depoului și cârmuirii fostei societăți „Tramvaiul Chișinăului” este un monument de arhitectură de însemnătate națională, amplasat pe str. Mitropolit Dosoftei, 138 din Chișinău, inclus și în Registrul monumentelor de istorie și cultură a municipiului Chișinău, alcătuit de Academia de Științe.
Complexul de clădiri a fost construit la începutul secolului al XX-lea, în stil modern industrial.
În Chișinău, circulația tramvaiului tras de cai a fost organizată de o societate anonimă din Belgia în 1888. Aceeași companie a adus tramvaiul electric în Chișinău, la începutul secolului următor. Proiectele clădirilor complexului de întreținere și reparație a vagonetelor și a mecanismelor au fost aprobate la Sankt Petersburg în 1912, iar construcția depoului a demarat în 1913, la marginea de atunci a orașului, loc care a devenit stația terminus a liniilor de tramvai.
Depoul era alcătuit din următoarele edificii:
Terenul depoului este înclinat spre strada Columna, particularitate ce a influențat arhitectura complexului, acesta fiind amplasat pe două terase, închise de o incintă din piatră. Către strada Columna, este construit un zid de sprijin cu talus, care atribuie complexului un aspect de fortificație. Același spirit de stilizare istorică a influențat și arhitectura hangarului.
Casa de locuit are două etaje din partea curții interioare și este orientată spre strada Columna cu o fațadă din trei niveluri. Intrarea principală este din partea străzii Columna, fiind evidențiată printr-un portic, dominat de un balcon, soluție caracteristică clădirilor obștești.
Clădirile cu menire tehnică au pereți cu suprafață metedă, goluri de ferestre mari, de tip industrial, fără ancadramente, și cu structura portantă scoasă în evidență. Exteriorul clădirilor este stilizat cu cărămidă roșie contrastantă prin culoare cu piatra de carieră. Din piatră sunt prelucrate minuțios detaliile decorative, amplasate după rigorile modernului.
Clădirile au fost grav avariate în timpul celui de-al doilea război mondial. După restaurare și până astăzi, arhitectura clădirilor nu s-a schimbat, cu excepția fațadei principale a hangarului, la care, din partea străzii Mitropolit Dosoftei, au fost alipite volume inestetice, iar o parte a clădirilor, orientate spre strada Calea Orheiului au fost acoperite cu un strat de mortar monocrom.
Complexul se află în imediata apropiere de fabrica de cofetărie Bucuria. Pe teritoriul complexului se află un atelier de reparație a troleibuzelor și un muzeu.
Complexul de clădiri ale hanului urban din Orhei

Complexul de clădiri ale hanului urban este un complex arhitectural amplasat pe strada Miron Costin, 2 și 4, în municipiul Orhei, Republica Moldova. Este format din două clădiri, ridicate în a doua jumătate a sec. al XIX-lea. Este un monument de arhitectură de importanță națională, inclus în Registrul monumentelor ocrotite de stat din Republica Moldova cu denumirea „Complexul de clădiri ale hanului urban (clădirea fostului hotel și a unei case de locuit)”.
Imobilul de pe str. Miron Costin 4 a fost demolat în 2023.
Materiale media legate de complexul de clădiri ale hanului urban la Wikimedia Commons
Olan

Olanul este o țiglă semicilindrică cu care se învelesc acoperișurile caselor.
Olanele sunt specifice caselor tradiționale din Dobrogea, fiind o moștenire a civilizației mediteraneene. Ele datează de mai bine de trei mii de ani, iar după atâta timp, ele au rămas cu aceeași formă și funcție. Acestea au apărut în partea de nord-est a Dobrogei, fiind specifice arhitecturii tradiționale din Delta Dunării.
Erau fabricate prin turnare în matrițe, apoi erau uscate și trecute printr-un proces de coacere.
Datorită modernizării, confecționarea olanelor este pe cale de dispariție.
Witches' stones

Witches's stones (in Jèrriais: pièrres dé chorchièrs) are flat stones jutting from chimneys in the islands of Jersey and Guernsey.
According to folklores in the Channel Islands, these small ledges were used by witches to rest on as they fly to their sabbats. Householders would provide these platforms to appease witches and avoid their ill favors.
Traditional vernacular architecture in Jersey is in granite and such witches' stones can be seen protruding from many older houses. The real origin of this architectural feature is to protect thatched roofs from seeping water running down the sides of the chimney stack. Thatched roofs being thicker than tiled roofs, the jutting stones would sit snugly on the thatch – as can be seen on the few remaining thatched roofs in Jersey. When thatch began to be generally replaced by pantiles in the 18th century, and later by slates, the witches' stones were left protruding prominently from the chimney stack. This either gave rise to the belief in witches' resting places, or reinforced an existing belief. Fear of witches was widespread in country areas well into the 20th century in Jersey.
The force of tradition can be seen in a number of newly constructed houses in vernacular style that sport witches' stones despite never having had a thatched roof.
Although not common in England, witch stones or witch seats can be found in the villages of Feizor, near Settle, and at Wharfe both in North Yorkshire.
Archbishop's Palace, Constanța

The Archbishop's Palace (Romanian: Palatul Arhiepiscopiei Tomisului) is a building located at 23 Arhiepiscopiei Street, Constanța, Romania. It is the official residence of the Romanian Orthodox Archbishop of Tomis.
The palace was built upon the initiative of Bishop Ilarie Teodorescu. In 1924, architect Ion D. Enescu drew up the plans, which specified imposing dimensions, two recessed facades with two floors, an orientation parallel to the adjacent cathedral and arched windows of different styles on three levels. The cornerstone was laid in May 1925; among those present were Patriarch Miron Cristea and ministers Constantin Angelescu and Alexandru Lapedatu. The initial cost was 2 million lei, paid by the Religious Affairs and Arts Ministry. Bishop Ilarie died in autumn 1925; his successor Gherontie Nicolau oversaw completion. Construction was beset by various difficulties, prompting one of the chief participants to commit suicide in late 1926.
The palace was largely complete by mid-1927, but was only finalized and inaugurated in early 1934. Bishop Gherontie opened a wax candle factory in the basement in 1939. The building was damaged by Soviet bombing during World War II and repaired in 1957-1958. Under the communist regime, from 1957 to 1977, it housed the Constanța History and Archaeology Museum. It then hosted the Constanța County Library until 1998, when it was restored to the archdiocese. The top floor of the building was destroyed by fire in 2022.
The palace is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture and Religious Affairs.
44°10′18″N 28°39′39″E﻿ / ﻿44.1717°N 28.6608°E﻿ / 44.1717; 28.6608
Vernacular architecture of the Carpathians

The vernacular architecture of the Carpathians draws on environmental and cultural sources to create unique designs. Vernacular architecture refers to non-professional, folk architecture, including that of the peasants. In the Carpathian Mountains and the surrounding foothills, wood and clay are the primary traditional building materials.
Because most Ukrainian, Rusyn, and Romanian people are Eastern Orthodox Christians, their building techniques have traditionally incorporated religious considerations into their buildings that are distinct from their Western Christian and Jewish neighbours.
Firstly, all churches are divided into three parts (the narthex, the nave, and the sanctuary) and include an iconostasis (a wall of icons). The outer shape is often cruciform (cross shaped), but will always include a central dome and often several other domes. Parishioners face east during worship and there are no pews.
The main door and windows of the home face south (as in passive solar design), and icons and other religious paraphernalia are displayed in a special icon corner, usually on the east wall.
East-Central European synagogues are noted for their unique all-wooden design.
Details vary from locale to locale but the majority of homes in this area have traditionally been a single-storey rectangular plan; one or two rooms; a central chimney; a gable, hipped-gable or hipped roof; and plastered and limewashed exteriors.
Materials used were those that could be procured locally, including wood (usually oak), mud, straw, fieldstone, lime, and animal dung. Roofs in densely wooded and hilly areas are typically clad in wooden shakes or shingles, while flatter and more open areas have traditionally used rye straw.
In the late 19th century two types of construction predominated, horizontal log construction, and frame and fill construction. Log walls were common in areas where wood was available. In places with very poor timber or with an extreme timber shortage post and sill or wattle and daub techniques could also be used.
For horizontal log construction, logs needed to be notched in order to hold together. The simple saddle notch is the easiest and therefore common. Dovetailing is used by people with more experience in woodworking.
Many peoples in this area plaster their log homes inside and out to keep out moisture, improve insulation, to hide imperfections in construction, and for general aesthetic value. Traditional plaster is made of clay, water, dung, and straw or chaff. Several coats may be applied to create a smooth finish, and then coated with lime and water to produce a pleasing white colour and protect the clay from the rain.
Thatched roofs are traditional, but have been declining in popularity for over a century because they may pose a fire hazard. Dirt floors are common, and are made hard by washing with a dung mixture, although wooden floors are preferred.
Typically the long wall of a house is between 26 feet (7.9 m) and 30 feet (9.1 m) and the side wall between 12 feet (3.7 m) and 17 feet (5.2 m). The centre of the home is dominated by a traditional clay oven (Ukrainian: pich or pietz)
Then I Sentenced Them All to Death

Then I Sentenced Them All to Death (Romanian: Atunci i-am condamnat pe toți la moarte) is a 1972 Romanian historical and social film about World War II. It was directed by Sergiu Nicolaescu. It was released on 24 August 1972 in Romania.
The story follows a young boy who is adopted by his older sister, Margareta, and her husband, Father Ioan, after his older brother, a partisan during World War II, is killed by the Siguranța. Ioan is the local village priest and though gentle and intelligent, is frustrated by his ward's apparent inability to love him. The boy, who equally ignores girls his own age, would far rather spend time with Todor, nicknamed Ipu, the so-called village idiot. Together they fish and reenact the French Revolution in the ruins of a neighboring village that was decimated for a minor infraction against the German occupying force.
One day the boy watches a German cavalry officer conducting riding practice amid hay bales. Some time later the horse is seen galloping past without a rider and the boy finds the officer's corpse near the road. He reports the murder, but not before surreptitiously stealing the man's pistol. At the funeral, the local German commandant coldly informs the village that if the killer doesn't step forward by the next morning, the community's leaders (including Ioan and his wife, the mayor, the town doctor and the notary) will be executed.
That night Ioan hosts a sumptuous feast. Todor, who is usually the target of nothing but derision and ridicule, is not only invited for the first time, but is made the guest of honor. The doctor gives him an impromptu, suspiciously cursory physical and informs him that his poor lifestyle is catching up with him. It soon becomes clear what is going on: the community leaders want Todor to lie and confess to the murder so that they can be saved.
After some soul searching Todor gives in to their emotional supplications, but gradually realizes that for a brief window of time he holds a great degree of power and importance. He asks Ioan to perform a mock martyr's funeral so he can see what it will be like and, at the eleventh hour, demands money and land for the elderly, sick and crippled members of his family.
But at dawn the German's make a surprise retreat from the village and all are saved. Todor falls to his knees in tears, though it is unclear whether he is relieved to escape death or bereft over his lost opportunity for heroism. Ioan and the other local intellectuals immediately revert to their previous superior attitudes. The boy, observing their hypocrisy, mentally sentences them all to death. He draws out the officer's pistol and a single shot is heard, though the film makes it ambiguous who, if anyone, is the victim.
Sumbangan

Sumbangan atau derma (disebut juga donasi, serapan dari bahasa Latin: donatio) adalah sebuah pemberian pada umumnya bersifat secara fisik oleh perorangan atau badan hukum, pemberian ini mempunyai sifat sukarela dengan tanpa adanya imbalan bersifat keuntungan kepada orang lain. Seorang pemberi sumbangan dapat disebut sebagai penyumbang, penderma atau donatur.
Pemberian sumbangan dapat berupa uang, makanan, barang, pakaian, mainan ataupun kendaraan akan tetapi tidak selalu demikian, pada peristiwa darurat bencana atau dalam keadaan tertentu lain misalnya sumbangan dapat berupa bantuan kemanusiaan atau bantuan dalam bentuk pembangunan.
Dalam hal perawatan medis, sumbangan dapat pemberian transfusi darah atau dalam hal transplantasi dapat pula berupa pemberian penggantian organ, pemberian sumbangan dapat dilakukan tidak hanya dalam bentuk pemberian jasa atau barang semata akan tetapi sebagaimana dapat dilakukan pula dalam bentuk pendanaan kehendak bebas.
Pada Era 4.0 melakukan sumbangan bisa dilakukan tanpa perlu kehadiran donatur. Dengan pemanfaatan keseragunaan internet, sumbangan dapat dilakukan secara tidak langsung atau sumbangan daring.
Sebagai bahan rujukan sumbangan daring , terdapat beberapa situs resmi UNICEF, Dompet Dhuafa, Derma Social.
Dalam pengertian hukum secara umum dapat diartikan sebagai sebuah pemberian bebas akan tetapi sumbangan terdapat kesepakatan. Berdasarkan rumusan Donor Bill of Rights, para donatur juga mempunyai hak-hak untuk memperoleh kepastian bahwa sumbangan yang dikeluarkan itu dibelanjakan untuk hal-hal yang telah disepakati bersama, mendapat kepastian bahwa sumbangan yang diberikan dikelola secara benar sesuai hukum yang berlaku untuk membuat sumbangan adalah sebuah "imperfect contract void for want of consideration." oleh sebab itu, sumbangan sebenarnya tidak mendapatkan status hukum sebagaimana pemindahan hak dalam wilayah hukum perdata. Dalam hal politik, donasi dilakukan pada saat kampanya dan beberapa negara memberikan pengaturan dengan adanya beberapa pembatasan.
Pemberi dapat pula dilakukan dengan berbagai alasan antara lain sebagai peringatan atau penghormatan pada seseorang atau seuatu hal yang lain atau diwakilkan pada pihak lain oleh karena alasan tertentu.
Donasi Konstantinus

Donasi Konstantinus (bahasa Latin: Donatio Constantini) adalah sebuah dekret kekaisaran Romawi yang dipalsukan yang dikatakan dibuat oleh kaisar Konstantinus Agung yang menyerahkan otoritas atas Roma dan bagian barat Kekaisaran Romawi kepada Paus. Diyakini dibuat pada abad k-8, dekret tersebut digunakan, khususnya pada abad ke-13, dalam mendukung klaim otoritas politik yang dibuat oleh kepausan. Lorenzo Valla, seorang pendeta Katolik Italia dan humanis Renaisans, dikenal karena menjadi orang pertama yang membongkar pemalsuan tersebut dengan argumen-argumen filologi sah pada 1439–1440, meskipun keontetikan dokumen tersebut masih dianggap terjamin sejak 1001.
Dalam beberapa manuskrip yang masih ada (salinan tulisan tangan dari dokumen tersebut), meliputi dokumen tertua dengan judul Constitutum domini Constantini imperatoris. Donasi Konstantinus masuk dalam kumpulan Dekret Pseudo-Isidorean abad kesembilan.
Dewan Masjid Indonesia

Dewan Masjid Indonesia (DMI) adalah organisasi tingkat nasional yang didirikan pada tahun 22 Juni 1972.
DMI mempunyai kepengurusan di setiap provinsi dan kabupaten di Indonesia. Pimpinan pusat DMI dipilih secara demokratis setiap lima tahun melalui muktamar nasional. Ketua umum pengurus pusat DMI periode 2012-2022 adalah Jusuf Kalla, yang menggantikan Tarmizi Taher. Ia terpilih pada Muktamar VI DMI tahun 2012 di Jakarta dan diberi amanah untuk memimpin organisasi ini hingga tahun 2017.
Kantor pusat DMI berada di Jl. Matraman Raya No.39-41, RT.3/RW.3, Palmeriam, Kec. Matraman, Kota Jakarta Timur, Daerah Khusus Ibukota Jakarta 13140.
Ide dibentuknya Dewan Masjid Indonesia bermula dari pertemuan tokoh-tokoh Islam yang dihadiri oleh Bapak H. Rus'an dari Dirjen Bimas Islam dan Wakil Ketua Jakarta Pusat Bapak H. Edi Djajang Djaatmadja membentuk panitia untuk mendirikan Dewan Kemakmuran Masjid Seluruh Indonesia (DKMSI). Pada tanggal 16 Juni 1970 disusunlah formatur yang diketuai oleh KH. MS. Rahardjo Dikromo yang beranggotakan H. Sudirman, KH. MS. Rahardjo Dikromo, KH. Hasan Basri, KH. Muchtar Sanusi, KH. Hasyim Adnan, BA dan KH. Ichsan.
Tepatnya pada tanggal 22 Juni 1972 rapat tim formatur memutuskan untuk mendirikan Dewan Masjid indonesia (DMI).
I. Majelis Mustasyar:
II. Majelis Pakar:
III. Pengurus Harian:
(Anggota Pleno Pengurus Harian/ PH)
https://dmi.or.id/susunan-pengurus/
Masjid Indonesia-Tokyo

Masjid Indonesia Tokyo atau Masjid Meguro adalah sebuah masjid yang sedang dibangun dimulai pada tahun 2015 atas prakarsa warga negara Indonesia yang berlokasi di kota Tokyo. Meski telah direncanakan sejak 15 tahun sebelumnya oleh para pengurus Keluarga Masyarakat Islam Indonesia (KMII) di Jepang serta para tokoh dan cendekiawan Indonesia yang ada di Tokyo, ketersediaan dana dan penentuan lokasi masjid menjadi kendala utama. Dengan dukungan dan intensitas komunikasi serta strategi penggalangan dana antara pengurus KMII, KBRI Tokyo dan Kemenlu-RI barulah pada hari raya Idul Fitri tahun 2015 ground breakingnya dapat dilaksanakan oleh Yusron Ihza Mahendra selaku Duta besar Indonesia untuk Jepang.
Masjid dengan kapasitas jama’ah hingga 270 orang ini berada satu komplek dengan SRIT.
Rancangan bangunan terdiri dari 4 lantai dengan total luas tanah 200 m2 dan luas lantai 600 m2. Kemiringan lahan yang disesuaikan dengan arah kiblat. Basement 2 dibuat khusus untuk toilet serta tempat wudhu agar tidak tercampur dengan ruang shalat. Pada basement 1 di sebelah kanan pintu masuk luar, terdapat perpustakaan dan pusat kebudayaan Indonesia. Dengan adanya ruang ini, maka semua warga yang ingin bertanya tanya tentang islam ataupun Indonesia dapat dilayani di ruangan ini.
Selain itu terdapat juga dapur umum yang bisa digunakan untuk kegiatan-kegiatan yang selama ini dilaksanakan oleh lembaga/organisasi islam di jepang.
Ruang shalat terdiri dari lantai basement 1, lantai 1 (pria), dan lantai 2 (wanita). Pada lantai 1 terdapat pintu penghubung dengan ramp untuk memfasilitasi pengguna kursi roda. Adapun lantai 2 terhubung juga dengan aula SRIT sehingga dapat digunakan untuk shalat yang masif seperti shalat jum’at dan shalat ied.
Tersedia tempat parkir darurat untuk ambulans dan akses bagi pengguna kursi roda untuk memasuki masjid.
Taqabbalallahu minna wa minkum

Taqabbalallahu minna wa minkum (Arab: تقبل الله منا ومنكم) adalah salah satu kalimat yang sering diucapkan dalam momen Idulfitri dan Iduladha. Kalimat ini memiliki arti "Semoga Allah menerima amal kami dan kalian". Menurut Ibnu Taimiyah, terdapat versi lain yang berhubungan dengan kalimat ini, yaitu Taqabbalallahu minna waminkum wa ahalahullahu ‘alaik (Arab: تَقَبَّلَ اللَّهُ مِنَّا وَمِنْكُمْ, وَأَحَالَهُ اللَّهُ عَلَيْك), artinya: "Semoga Allah menerima (amalan) dari kami dan darimu sekalian dan semoga Allah menyempurnakannya atasmu”.
Menurut para ulama, ucapan selamat atau tahniah atas datangnya momen tertentu, seperti mengucapkan "Minal 'Aidin wal-Faidzin", dan sebagainya, merupakan tradisi atau adat dimana hukum asalnya adalah boleh seperti yang dikemukakan oleh madzhab Hambali. Mayoritas ulama menyatakan, ucapan selamat pada hari raya seperti hukumnya boleh. Begitu pula dengan Al-Hafizh Ibnu Hajar yang menyatakan bahwa ucapan selamat (tahniah) secara umum diperbolehkan, karena adanya nikmat, atau terhindar dari suatu musibah, yang dianalogikan dengan validitas sujud syukur dan takziyah.
Litani Hati Kudus Yesus

Litani Hati Kudus Yesus merupakan sebuah doa litani Gereja Katolik Roma. Litani ini didoakan untuk menghormati Hati Yesus yang Maha Kudus.
Tuhan kasihanilah kami
Kristus kasihanilah kami
Tuhan kasihanilah kami; Kristus dengarkanlah kami
Allah Bapa di surga,
Allah Putra, Penebus dunia,
Allah Roh Kudus,
Allah Tritunggal Mahakudus, Tuhan Yang Maha Esa,
Hati Yesus yang Mahakudus,
Hati Yesus Putra Bapa kekal,
Hati Yesus yang di wujudkan oleh Roh Kudus dalam ribaan Bunda Perawan,
Hati Yesus yang dipersatukan dengan Sabda Allah dalam satu wujud,
Hati Yesus yang mulia tak terbatas,
Hati Yesus Bait Kudus Allah,
Hati Yesus Kemah Allah dan Pintu Surga,
Hati Yesus Perapian Cinta Kasih yang bernyala-nyala,
Hati Yesus Perbendaharaan Keadilan dan Cinta Kasih,
Hati Yesus Lubuk penuh keutamaan,
Hati Yesus amat patut dipuji-puji,
Hati Yesus Raja dan pusat segala hati,
Hati Yesus tempat semua harta kebijaksanaan dan pengetahuan,
Hati Yesus tempat tinggal keallahan seluruhnya,
Hati Yesus yang berkenan kepada Bapa,
Hati Yesus yang kaya raya dan murah hati kepada kami,
Hati Yesus kerinduan bukit-bukit yang kekal,
Hati Yesus yang murah hati bagi semua orang yang berseru kepada-Mu,
Hati Yesus sumber kehidupan dan kesucian,
Hati Yesus kurban pelunas dosa kami,
Hati Yesus yang ditimpa penghinaan,
Hati Yesus yang taat sampai mati,
Hati Yesus yang tertusuk dengan tombak,
Hati Yesus sumber segala penghiburan,
Hati Yesus kehidupan dan kebangkitan kami,
Hati Yesus pokok damai dan pemulihan kami,
Hati Yesus kurban untuk orang berdosa,
Hati Yesus keselamatan bagi orang yang berharap kepada-Mu,
Hati Yesus pengharapan orang yang meninggal dalam Engkau,
Hati Yesus kesukaan orang kudus,
Anak Domba Allah, yang menghapus dosa dunia,
Anak Domba Allah, yang menghapus dosa dunia,
Anak Domba Allah, yang menghapus dosa dunia,
Yesus yang lembut dan murah hati,
Marilah berdoa
Allah yang Mahakuasa dan kekal, terimalah segala pujian dan penghapusan dosa yang dipersembahkan Hati Yesus kepada-Mu atas nama semua orang berdosa. Sudilah Engkau mengampuni dosa-dosa umat-Mu, yang memohon belas kasih-Mu dengan perantaraan Yesus Kristus, Tuhan kami, yang bersatu dengan Dikau dan Roh Kudus, hidup dan berkuasa, kini dan sepanjang masa. Amin
Masjid Al-Hakim Padang

Masjid Al-Hakim Padang adalah sebuah masjid bergaya Taj Mahal di tepi Pantai Padang, Kota Padang, Sumatera Barat, Indonesia. Masjid ini mulai dibangun pada awal 2017. Biaya pembangunannya berasal dari seorang donatur, sementara lahannya disediakan oleh Pemerintah Kota Padang seiring penataan Pantai Padang yang dilakukan sejak 2014.
Lahan masjid ini dulunya merupakan area permainan anak dan dipenuhi tenda-tenda pedagang kaki lima (PKL). Pada 2016, seorang donatur menyampaikan niatnya untuk membangun masjid di tepi pantai. Berkat pendekatan yang dilakukan pemerintah setempat, PKL bersedia direlokasi ke tempat baru sehingga pembangunan masjid dapat dikerjakan.
Sejak 4 September 2020, Masjid Al-Hakim Padang sudah dibuka terbatas untuk aktivitas ibadah dengan menerapkan protokol kesehatan COVID-19. Menurut rencana, masjid akan diresmikan pada November 2020.
Masjid Al-Hakim memiliki program ATM Beras, program bantuan berupa beras yang ditujukan kepada 100 Kepala Keluarga (KK) di sekitar masjid. Penerima bantuan dapat mengambil beras pada jadwal yang ditentukan.
Masjid At-Thohir

Masjid At-Thohir (bahasa Arab: مسجد الظهير) atau lebih dikenal dengan Masjid Raya At-Thohir (bahasa Arab: مسجد الجامع الظهير) adalah sebuah kompleks masjid yang berada di kawasan Podomoro Golf View, kota Depok, Provinsi Jawa Barat, Indonesia. Masjid ini dibangun pada tahun 2016, atas perintah keluarga Mochamad Thohir (termasuk di antaranya Erick Thohir dan Garibaldi Thohir) untuk mewujudkan salah satu cita-cita sang ayah yang wafat pada tanggal 1 November 2016, dan diresmikan oleh Presiden Joko Widodo pada tahun 2022.