davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Kuciang lalok

Kuciang lalok adolah salah satu motif ukiran tradisional Minangkabau nan sarupo kuciang. Di Minangkabau, kuciang marupokan hewan nan dipaliharo jo disayang. Masyarakaik biasonyo manjadian kuciang sabagai panjago rumah dari mancik nan marusak. Tapi, ado sipek kuciang nan kurang ancak yakni pangantuaknyo. Kalau alah kanyang, inyo lalok-lalok se, tapi kok ado makanan di mukonyo, diambiaknyo.
Hal ikolah nan indak buliah dimasukkan dalam iduik. Awak indak buliah sarakah jo indak buliah talampau acok lalok-lalok jo bamaleh-malehan kok paruik alah kanyang. Namun kini, motif kuciang lalok ko alah indak basuo dalam bantuak kuciang dek ado deformasi bantuak nan alah jauah. Bangunan tradisional Minangkabau nan punyo ukiran motif kuciang lalok adolah Rumah Gadang Sicamin nan ado di Kabupaten Agam. Lataknyo di dindiang singok.
Naskh (kaligrafi)

Naskh (bahaso Arab: قلم النسخ‎) adolah tulisan kaligrafi Islam nan labiah ketek jo bulek. Naskh marupokan salah ciek aksara kaligrafi Islam nam patamo kali bakambang, biaso digunoan dalam panulihan dokumen administrasi jo untuak manyalin kitab-kitab, tamasuak Al-Qur'an, karano murah dibaco.
Dalam Grammatica Arabika tahun 1617, Thomas van Erpe mandefenisian aksara naskhī sabagai “gaya panulihan nan paliang mulia jo bana”.
Gaya panulihan Naskh alah ado sajak abaik patamo kalender Islam. Aksara bulek manjadi nan paliang populer pado abaik ka-11, 12, jo 13, karano panggunoannyo dek para juru tulih. Ibnu Muqla dikaridikan jo standarisasi “Anam Pena” kaligrafi Islam, juo tamasuak tsuluts, tawqi', riqaaʿ, muhaqqaq, dan rayhani. Iko dikenal sabagai “naskah proporsional” (al-khatt al-mansub) atau “anam naskah” (al-aqlam al-sitta).
Kufi umumnyo diyakini alah ado sabalum Naskh, tapi para sijarawan alah manalusuri bahwa kaduo aksara ko alah ado jauah sabalum kodifikasinyo dek Ibnu Muqla, karano kaduonyo mampunyoi tujuan nan babedo. Kufi digunoan tautamo dalam dekorasi, sadangkan Naskh digunoan untuak kaparaluan manulih sahari-hari. Dipicayo bahwa Ibnu Muqla mangambangan aksara Naskh, tapi indak mambueknyo.
Abjad Arab

Abjad Arab nan kadang-kadang disabuik Huruf Hijaiah, barasa dari Aksara Aramea (dari bahaso Syria jo Nabatea), di ma abjad Aram tampak miripnyo jo abjad Koptik dan Yunani. Tampak bedo panulisan antaro Magribi jo Timur Tangah, antaranyo adolah panulisan huruf "qaf" jo "fa". Di Maghribi, kadang-kadang huruf "qaf" dan "fa" masiang-masiang ditulih jo titiak di bawah jo ciek titiak di ateh.
Abjad Arab asas mampunyoi 28 uruf. Panyasuaian naskah Arab ka bahaso-bahaso lain maasiaan naskah jo uruf nan batambah atau bakurang, misalnyo di bahaso-bahaso Kurdis, Uthmaniyah, Sind, Urdu, Jawi, Pashto, dan Malayalam Arabi, nan sadonyo mampunyoi uruf batambah sarupo di bawah. Indak ado pabedoan antaro uruf gadang (kapital) jo uruf ketek dalam bantuak uruf.
Banyaik uruf tampak sarupo ciek samo lain tapi dibedoan jo titiak (ijam ⟨إِعْجَام⟩ di ateh atau di bawah bagian tangahnyo (rasm). Titiak-titiak iko marupoan sabagian dari uruf tasabuik dek sadonyo mabedoan uruf nan manjadi tando bunyi nan indak sarupo. Misalnyo, uruf-uruf nan ditransliterasi sabagai 'b' jo 't' mampunyoi bantuak asas sarupo, tapi nan ditransliterasi sabagai 'b' (ب) mampunyoi ciek titiak di bawah, samantaro 't' (ت) mampunyoi duo titiak di ateh.
Bahaso Arab nan batulih jo cetak manggunoan bantuak uruf basambuang dan kabanyakan uruf dalam sasabuah kato iko takaik jo nan di sabalahnyo.
"Arab Umum" atau "Al-'Arabiyyah Al-'Ammiyah" adolah bahaso Arab nan dipakai dalam pambicaroan arian di dunia Arab, jo babedo bana jo Bahaso Arab nan ditulih. Pabedoan dialek paliang utamo iyolah antaro Afrika Utara (Arab Magrib) dan bagian Timur Tangah (Hijaz). Faktor nan manyabaukan pabedoan dialek bahaso Arab adolah pangaruih substrat (bahaso nan digunoan sabalun bahaso Arab sabalun bahaso Arab datang). Misalnyo, kato "yakūn" (artinyo "itu"), di Irak disebuik aku, di Palestina fih, jo di Magribi disabuik kayən.
Muhammad Mufti Syarfie

Muhammad Muftie Syarfie adolah anggota Komisi Pemilihan Umum (KPU) Provinsi salamo tigo periode berturut-turut. Hal itu dapek terjadi, kabarnyo, dek inyo wartawan. Wartawan banyak aka dan pengetahuan, sampai sangaik dibutuhkan tenaga dan pikirannya di organisasi panyalanggaro pemilu itu. Kesimpulannyo, dek inyo wartawan nan hebat.
Mufti Syarfie lahia di Sibolga taun 1953, tapi kaduo urang gaeknyo "urang awak" tulen nan barasa dari Nagari Lawang Tigo Balai,Kecamatan Matur, Kabupaten Agam, Sumatra Barat. Alkisah, kaduo urang gaeknyo Muchtar Sutan Tanameh (ayah) dan Siti Samaah (ibu), sasudah menikah lalu merantau ka Tapian Nauli awal taun 1950-an jo tujuan mengubah nasib. Di sano kaluargo tasabuik manjadi pedang ketek . Mako di situlah Mufti lahia sabagai anak paliang gaek dari anam bersaudara, semuanya laki-laki.
Ketika Mufti memasuki usia sekolah, kaduo urang gaek pindah ka Merbau di Kabupaten Labuhan Batu, Sumatra Utara. Di sanalah nyo masuak sakolah rakyaik (SR). Tapi hanyo tigo tahun, inyo kudian dijapuik nenek dan dibaok ka kampuangnyo Dusun Monggong Surau Banda Andaleh, Nagari Lawang Tigo tadi. Di sano inyo malanjuikan sakolah diasuh sang nenek bernaman Nipah nan inyo panggil "Inyiak" dan kakek banamo Amin Labai Salam nan biaso dipanggilnya "Tantuo".
Tamat dari SD Saribulan, Tigo Balai, 1965, dalam usia 12 taun Mufti dikirim kakek dan neneknya meneruskan pandidikan ka Madrasah Tawalib Parabek, Bukittinggi, sampai tamat taun 1972. Sasudah itu inyo malanjuikan ka Institut Agama Islam Nagari (IAIN) Imam Bonjol (kini UIN Imam Bonjol) sampai memperoleh gelar sarjana mudo (BA).
Ketika kuliah, Mufti alah harus karajo kareh untuak hiduiknyo surang. Ketika itulah inyo berkenalan jo dunia surek kaba. Bukan langsuang sabagai wartawan. Mulanya sabagai tenago loper (Pengantar koran) dan pancari iklan untuak surek kaba Singgalang nan wakatu itu masih terbit duo kali saminggu. Pekerjaan itu inyo lakoni sampai taun 1977 saaik inyo tamat kuliah.
Tahun1978 Mufti pindah ka Harian Haluan. Mulai manulis berita, tapi pekerjaan rasminyo adolah sabagai patugeh tata latak (lay out).
Tampaknya dek inyo punyo bakaik manulih berita, dan bapandidikan sarjana mudo lai (wakatu itu masih langka wartawan bapandidikan perguruan tinggi), mako Mufti pun mandapaik paratian Pemimpin Redaksi Annas Lubuk. Sasudah malalui proses uji coba, inyo akhianyo diangkek manjadi reporter dan staf Redaksi Haluan. Sajak itulah karier wartawannya taruih menanjak. Sabagai reporter, inyo spesialis meliput bidang politik, pamarentahan dan pembangunan. Posnya terlama adolah di Kantor Gubernur Sumatra Barat basamo mentornya Masri Marjan.
Syekh Ibrahim Mufti

Syekh Ibrahim Mufti nan dikana juo jo namo Baliau Taram. Baliau alaah urang yang dihormarti dek masyarakaik. Baliau hiduik pado abaik ka 17. Hal iko dapek dibulekkan karano baliau marupokan kawan saangkatan jo Syekh Abdurra'uf Singkel Aceh sangkek baguru kapado Syekh Ahmad Qusasi di Madinah. Inyo baduo malakuan parjalanan ka Sumatera, tapeknyo di aceh pado tahun 1661 M. Katiko alah sampai di Aceh, Syekh Ibrahim Mufti dilapehan dek Syekh Abdurra'uf Singkel untuak badakwah ka palosok-palosok Tanah Jawi. Awalnyo baliau manuju ka Siak, Riau dan sampai ka Nagari Taram.Syekh Ibrahim Mufti mampunyoi duo urang bini. Nan ciek bininyo adolah urang taram, tampek baliau bamukim nan banamo Laut Aceh. Nan saurang lai indak dikatahui namonya yang barado di Siak. Kaduo bininyo ko dan katurunannyo batugas untuak manjago paninggalan-paninggalan baliau di kaduo tampek ko.
Taram pado awalnyo hanyo bapanghuni sabanyak 82 urang, kamudian ditambah jo Syekh Ibrahim Mufti manjadi 83 urang. baliau manatap di rumah tokoh masyarakaik nan banamo Lelo Anso Nan Tinggi atau disabui juo jo gala Angku Bulu Lidah. Baliau manatap di Taram untuak mangajaan ilmu agomo. Banyak urang yang datang manuntuik ilmu kapado baliau, sahinggo Taram ko rami dikunjungi. Surau tampek mangaji baliau dikana jo namo Surau Tuo Taram. Baliau mandirian pulo masajik untuak tampek sumbayang nan indak jauah dari surau ko, namo masajiknyo adolah Masjid Baitul Kiramah.
Banyak carito-carito yang tadanga di masyarakaik manganai baliau yang mansyur. Diantaronyo ikuik mamadamkan api katiko tajadi kabakaran di Makah. Pado saat itu baliau sadang mancukua rambuik, tibo-tibo baliau mangecek ka tukang cukua bahwasaonyo Makah Tapanggang, sakitiko itu badannyo ilang dimuko tukang cukua tu. Carito barikuiknyo adolah katiko Taram dilando dek musim paneh dan kakaringan. Baliau bajalan macara tampek yang nampak aia sambari mambaok timbo tambago jo mambaok tungkek ditangan. Ndak lamo, sampailah baliau di tampek mato aia yang dikana jo namo Kapalo Banda. Sakatiko itu balaiau mangecek ka aia iuntuak ikuik jo inyo sambai maantakkan tungkeknyo ka tanah. sahinggo, samanjak kajadian itu, Taram indak pernah dilando kakaringan. Takaik kamatian baliau indak dikatahui pulo. Hal iko datang kapado muridnyo nan bamimpi, baliau mangecekkan pado malam 27 Rajab di Taram ko akan tibo cahayo dari langik, di mano jatuah cahayo tu, disitulah makam baliau.
Tugu Polwan Bukittinggi

Monumen Polisi Wanita, atau Tugu Polwan adolah sabuah tugu nan dibangun untuak mamparingati lahianyo kasatuan polisi wanita nan partamo di Indonesia. Polisi wanita partamo kali lahia di Kota Bukittinggi, Sumatra Barat, nan ditandoi jo diresmiannyo Sakolah Polisi Wanita partamo nan barado di Bukitinggi. Tugu polwan ko dibangun dan diresmian pado tanggal 27 April 1993 samo Kapolri Jendral Pol. Barusman. Tugu iko talatak di Jl. Jendral Sudirman, Bukittinggi.
Ditagak an atas permintaan dari organisasi padusi sasudah maso kemerdekaan untuak managak an organisasi kepolisian untuak padusi karano dalam pemeriksaan ndak mungkin dikarajoan jo laki-laki yang ndak muhrim
Samanjak dibagun pado tahun 1993, baru duo kali dilakuan parubahan skala ketek pado tahun 1994 samo 1996 dan pado tahun 2015 dilakuan renovasi gadang dengan harok bakal jadi ikon Kota Bukittinggi nan kaduo sasudah jam gadang. Biaya parubahan ko indak manggunokan APBD, melainkan dapek dari sumbangan dari polwan-polwan se Indonesia. Hal nan dirubah pado tahun ko yaitu manambah patuang polwan dari perunggu jo babarapo pilar jo atok rumah gadang.
An-Nawier Mosque

An-Nawier Mosque (Indonesian: Masjid An-Nawier) is one of the oldest mosques in Jakarta, Indonesia. It is located in Pekojan, Tambora, a district of Jakarta. The mosque is a symbol of Arab civilization in Jakarta. The mosque's large and ancient architecture stands majestically in one densely populated settlement in West Jakarta. The settlement was once a region whose majority population is descended from Arabs, Yemen and India. Although the number of Arabs is now no longer prominent, but traces can still be found until now in Pekojan.
This mosque was formerly built by Sayid Abdullah bin Huseim Alaydrius who also came from Hadramaut (Yemen) in 1760. It is alleged that the builder of the mosque was the descendant of the Islamic prophet Muhammad. The mosque has undergone several renovations and maintenance. Of the several times, the renovation in 1800s was the most physically changing mosque. Expansion of the mosque in 1850 was conducted by Commander Dahlan from Banten. In 1897 land was donated for the expansion of the mosque.
The prayer building of the mosque is L-shaped. The mosque has a land area of about 2,000 square meters and a building area of 1,500 square meters, and can accommodate 1,000 pilgrims. The mosque has three entrances in north, south and eastern side. There are 33 poles in the mosque. The mosque has a pulpit, which was donated in 1871 by the Sultan of Pontianak. The tower of the mosque resembles a lighthouse.
Никола Станчев

Никола Станчев Николов (бай Кольо) е български борец и първият българин, спечелил олимпийска титла в историята на българския спорт.
Роден е на 11 септември 1930 г. в с. Твърдица, Бургаско. Състезател по борба в свободния и класическия стил.
Спортната си кариера започва като на летните олимпийски игри в Мелбърн през 1956 г. става олимпийски шампион по свободна борба в категория до 79 кг. Побеждава Георгий Схиртладзе (СССР). Губи от Кацурамото (Япония). Събира 5 наказателни точки и трябва да побеждава само с туш съперниците си. Печели с туш срещу Щер (Германия) и Линдбланд (Швеция), а на финала отново с туш срещу Ходж (САЩ).
Той е първият олимпийски шампион на България и светът изслушва за пръв път българския химн на олимпийски игри. Златният медал му връчва председателя на БОК генерал-полковник Владимир Стойчев.
Печели сребърен медал от турнира за световната купа в Истанбул (1956). Балкански шампион през в Истанбул (1956). През кариерата си е 11 пъти шампион на България, 8 пъти в свободния стил и 3 пъти в класическия стил.
Въпреки славата и успехите на тепиха, животът на Никола Станчев след прекратяване на спортната кариера не е лек. Работи като треньор. Живее със скромна пенсия от 1990 г. Подпомаган е от известни български борци и треньори.
В бургаски комплекс „Меден рудник“ спортна зала е наименувана „Никола Станчев“. Треньора Райко Петров го нарича „Гагарин на българския спорт“, а колегата и приятеля му Боян Радев „Патриарх на големия български спорт“. Никола Станчев умира на 13 юли 2009 година.
На Никола Станчев е наречена улица в квартал „Малинова долина“ и жилищен комплекс „Малинова долина“ в София (Карта). Негов паметник в с. Твърдица е открит през 2011 г.
Иван Илиев (борец)

Иван Илиев е български състезател по свободна борба в категория до 82 кг.
Иван Илиев е роден на 28 декември 1946 година в русенското село Батин.
Илиев става световен шампион от Мар дел Плата през 1969 година. Сребърен медалист от европейските първенства през 1970 и 1972 година. Завоюва бронзов медал от европейското първенство през 1969 година.
През 1972 година става носител на златния пояс на „Дан Колов“.
Борци (филм)

„Борци“ (на немски: Kämpfer) е съветски черно-бял игрален филм (политическа драма) от 1936 година на киностудия „Межрабпомфилм“ и творческо обединение „Рот-Фронт“. Има версии на руски и на немски език.
Филмът е посветен на борбата с нацизма и фашизма. Действието на филма протича през 1933 година в Германия. Главният герой Лемке е убит от нацисти. Сред главните герои е Георги Димитров като виден борец срещу фашизма.
Създаден е от германци, имигрирали в Съветския съюз след идването на власт на нацистите в Германия. В него участва и Г. Димитров, който още веднъж, специално за филма, произнася знаменитата си реч от Лайпцигския процес от 1933 г.
Излиза на екраните на 1 декември 1936 година. Съдбата на създателите на филма е печална – мнозина от тях са арестувани и репресирани.
Режисьорът Макс Офюлс пише на колегата си Густав фон Вангенхайм, режисирал филма: „Филмът е силен. Толкова силен и толкова могъщ, че трябва чрез Вас да благодаря на колегите Ви.“
Владимир Николов (скулптор)

Владимир Николов, с артистично име Арт Влади, е български скулптор, попарт-художник.
Владимир Николов Арт Влади е роден на 16 септември 1980 г. в София. Баща му е художник, поради което израства в среда на интелектуалци и артисти. Още 15-годишен, започва да вае от камък, бронз фигури и поп Арт картини на известни български личности. Завършва училище за приложни изкуства. Работи също с метал, занимава се с керамика и живопис.
Активен и изявен спортист, Владимир Николов се занимава с борба и кикбокс. Спортните му занимания естествено го насочват към спортни теми в изкуството.
Най-известната му скулптура е Олимпийският фонтан в Корсие сюр Вьове (Corsier-sur-Vevey), кантон Во, Швейцария, намиращ се пред централата на Федерацията на обединената световна борба (новото име от септември 2014 г. на Международната федерация по борба, позната като ФИЛА). Там през 2010 г. е поставена скулптура с фигури на борци, изобразяваща известна хватка на прочутия български борец Валентин Йорданов. Тя е първата скулптура извън България, посветена на български спортист. Той прави и бронзови скулптури на всичките 6 президенти на ФИЛА.
През 2011 г. Българската федерация по борба предлага на Столичната община да постави статуя на борец, изработена от Николов, на мястото на загадъчно изчезналата фигура на дискохвъргач пред официалния вход на Националния стадион „Васил Левски“.
Пехливански борби

Мазните борби (на турски: yağlı güreş), познати в България като Пехливански борби, са вид спортни борби. Участниците в тях се наричат пехливани.
Те водят началото си от Османската империя, като в Турция се считат за национална традиция, а както там, така и в други части на някогашната империя са основа на популярността на съвременната спортна борба. Включени са в списъка на ЮНЕСКО за опазване на световното нематериално културно наследство, чрез провеждащия се всяка година в Одрин турнир по пехливански борби „Къркпънар“. Този вид състезание е близък до борбата „кураш“, която е традиционна за тюркските народи. Участниците в тези прояви се наричат пехливани (думата произлиза от персийското پهلوان или pehlevān, което може да се преведе като „герой“ или „шампион“).
Преди старта на надпреварите, пехливаните се намазват обилно с лой или растително масло, най-често олио или зехтин. Облеклото им е оскъдно, като трябва да бъдат задължително голи над кръста и без обувки. Облечени са единствено с прилепнали къси панталони, ръчно изработени от биволска или телешка кожа. Традиционното наименование на тези кожени гащи е „къспети“ и може да тежат до 10 – 12 kg. Крачолите се зашиват с конец един за друг преди мача, за да се предотврати възможността съперникът да вкара ръката си между тях.
Целта на състезателя е противникът да бъде туширан, като често това се оказва трудно, тъй като върху хлъзгавите тела е почти невъзможно да се приложи захват. По традиция, победител в пехливанските борби е този, който успее да обърне противника си по гръб или да го вдигне във въздуха, а наградата е златен пояс от 24 карата, който тежи 1,6 кг. Състезанията се провеждат по панаири и фестивали, а борците се разпределят в категории от „миник“ до „баш“ (тежка). Много от тях тренират класическа или тежка борба и са възпитаници на спортни школи и гимназии.
Макар в България по време на тоталитарния режим този вид спорт да е забранен, напоследък той се възражда. В България се практикува най-вече от мюсюлманското население в района на Лудогорието, Хасковско и Кърджалийско. Освен в Турция и България, пехливанските борби са разпространени и в северните части на Гърция, в района на Серес и Родопите.
Борба (1885)

„Борба“ е български вестник, неофициален орган на БТЦРК.
Това е първият вестник, самостоятелно издаван и редактиран от Захари Стоянов. Излиза веднъж седмично, в общо 15 броя, от 28 май до 4 септември 1885 в Пловдив, по това време главен град на Източна Румелия. Разпространява се от членовете на местните революционни комитети.
Чрез „Борба“ Стоянов пропагандира идеята за Съединение на Източна Румелия с Княжество България. Декларира, че ще се бори за „истинска свобода и независимост на тая страна, която се нарича България, която е разделена на три части, като употребяваме подходящи оръжия, где каквито е нужно“.
Първоначално вестникът се застъпва за въоръжено въстание и в Македония, останала съгласно Берлинския договор под пряката власт на турския султан, но по-късно насочва вниманието си изцяло върху положението Източна Румелия. В статиите си Захари Стоянов е критичен и към двете партии в областта (Народната и Либералната) заради корупцията и спекулациите със съединистката идея. Поддържа Петко Каравелов (по това време министър-председател на Княжество България) и е благосклонен към княз Александър Батенберг.
Благодарение на публицистичния талант на Стоянов, „Борба“ въздейства силно върху общественото мнение срещу съществуването на Източна Румелия като турска провинция и срещу авторитета на поставения от султана за неин управител Гаврил Кръстевич.
На страниците му Стоянов помества също статии за стопанския живот, литературата и просветата, рецензии, фейлетони и пътеписи.
Летни олимпийски игри 1980

Летните олимпийски игри през 1980 г. се провеждат в Москва, СССР от 19 юли до 3 август 1980 г.
Поради нахлуването на съветските войски в Афганистан в края на 1979 г. някои западни страни обявяват бойкот на олимпиадата в Москва.
Символ на игрите е руското мече Миша.
На олимпийските игри в Москва България записва най-доброто си представяне на олимпиада и един от най-големите спортни успехи в историята си. Страната печели общо 41 медала (8 златни, 16 сребърни, 17 бронзови) и завършва на 3 място по медали.
Шампиони са: гимнастикът Стоян Делчев, кануистът Любомир Любенов, боксьорът Петър Лесов, щангистите Янко Русев и Асен Златев, борците Валентин Райчев, Исмаил Абилов и Георги Райков.
Вицешампиони са: борците Александър Томов, Михо Дуков, Иван Янков и Славчо Червенков, щангистите Стефан Димитров, Благой Благоев, Румен Александров и Валентин Христов, атлетката Мария Вергова-Петкова, джудистът Димитър Запрянов, Любомир Любенов и Ваня Гешева (кану-каяк), конниците Георги Гаджев, Петър Мандаджиев, Светослав Иванов, гребкините Искра Велинова, Рита Тодорова, Марийка Модева, Гинка Гюрова, Надя Филипова (4 с/к), баскетбол (Жени) и волейбол (мъже).
С бронзови медали са: Стоян Делчев, лекоатлетът Петър Петров, Ивайло Маринов (бокс), Младен Младенов, Павел Павлов и Нермедин Селимов (борба), Любчо Дяков и Петър Запрянов (стрелба), щангистите Минчо Пашов и Неделчо Колев, Илиян Недков (джудо), екипажите Сийка Келбечева и Стоянка Груйчева, Мариана Сербезова, Анка Бакова, Румеляна Бончева, Долорес Накова и Анка Евтимова, Минчо Николов, Любомир Петров, Иво Русев и Богдан Добрев (гребане), екипажите Борислав Ананиев и Николай Илков, Борислав Борисов, Лазар Христов, Божидар Миленков и Иван Манев (кану-каяк), волейбол (жени).
Георги Мърков

Георги Николов Мърков е български състезател и треньор по борба.
Роден е в с. Горно Вършило, Пазарджишко, на 5 април 1946 г.
Тренира борба в категория до 57 kg в СК „Локомотив“ (София) при треньора Георги Дамянов. Преминава в СК „Левски-Спартак“ (София) в категория 62 kg при треньора Слав Славов. Налага се като титуляр през 1970 г.
Сред спортните му постижения са:
Висше образование завършва във ВИФ „Георги Димитров“ в София. Треньор е в „Левски-Спартак“ (София) и помощник-треньор в националния отбор по борба. След Олимпиадата в Барселона през 1992 г. работи като треньор в белградския клуб „Раднички“, Швейцария и Австрия.
По време на европейското първенство в Йонкьопинг (Швеция) през 1984 г. е треньор в националния тим. По време на схватка човек излиза с букет цветя на тепиха, а зад тях държи карабина. Настава суматоха, само Георги Мърков запазва самообладание. Напада в гръб терориста и му избива оръжието. За тази постъпка е награден от ЮНЕСКО и Световната федерация по борба.
Той е първият олимпийски шампион, който дарява медалите си на Музея на спорта при националния стадион „Васил Левски“.
Преподавател е в Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“. Автор е на методическото ръководство за студенти по класическа и свободна борба „Основи на спортната борба“. Има собствен бизнес.
Председател е на Българския спортен тотализатор, областен управител на БСП в Пазарджик и народен представител в XLII народно събрание. Председател е на Общинския съвет на Септември от 9 ноември 2011 г.
Борба на летните олимпийски игри 2012

Състезанието по борба на Летните олимпийски игри (2012) в Лондон се провежда от 5 до 12 август 2012 г.
Разделено е на 2 дисциплини – свободен стил и класически стил, които, от своя страна, са разделени на подкатегории според теглото на участниците. Мъжете се състезават в двете дисциплини, докато жените се състезават само в свободния стил. Раздадени са 18 комплекта медали.
19 мъже или 18 жени се състезават във всяка дивизия, плюс 6 други разпределени от страната домакин или от тройна комисия. За да се достигне възможно най-близкото идеално число, в случая 16, позволяващо прилагане на системата за директна елиминация, се провеждат квалификационни срещи. След квалификационните срещи се провеждат директни елиминации, докато се определят финалистите, които ще се състезават за златото и среброто. Двете групи борци, които са победени съответно от двамата финалиста, участват в репешажни срещи, като двамата спечелили репешажните срещи от двете групи печелят бронзов медал.
Всички часове са с българско лятно часово време (UTC+3)
Състезанието по борба за олимпийските игри през 2012 ще включва 344 атлети. Всяка страна състезателка ще има право да влезе с максимум 18 състезатели. Три места са запазени за Великобритания като страна домакин, а други три места с покани ще бъдат определени от тройна комисия. Останалите 338 места ще бъдат разпределени чрез квалификации, в които атлетите, спечелили квота, се класират за съответната страна. Ако състезател от страната домакин спечели квота от квалификационен турнир, съответното запазено място ще бъде свободно и ще се определи от тройната комисия.
www.fila-wrestling.com Архив на оригинала от 2011-09-23 в Wayback Machine.
Симеон Станкович

Симеон Станкович е български национален състезател по борба. Състезава се още в немската Борческа Бундеслига. Национален състезател и титуляр в категория до 115кг. както и вице европейски шампион-2024г.
Симеон Станкович е от София, но прекарва детството си в радомирското село Кондофрей. Майка му е българка, а баща му е сърбин.
Завършва 57 спортно СУ „Св. Наум Охридски“ – София и следва в Тракийски университет специалност „Зооинженерство“. Симеон говори и пише свободно на български, английски, руски, немски и сръбски.
Симеон е национален състезател по борба класически стил. Заминава за Германия на 16-годишна възраст и е печелил редица международни състезания в спорта.
Занимава се със соколарство, продължавайки древният български занаят. Притежава и дресира две птици – представител на мишелов на Харис, една от петте птици в България от този вид, и мишелов, който е участвал в редица филми (Живи машини и др.), музикални клипове и реклами. Участва в национални соколарски състезания, където има трето място за изпитания за скорост и красота.
Симеон е национален състезател по борба в категория до 97 кг и е носител на множество медали от национални и международни турнири, участник на Световно първенство по борба. Участва и в подготовката на борци от националния отбор борба класически стил. Завършва пети на Европейското първенство по сумо през 2018 г.
Станкович завършва школата „Васил и Георги Илиеви“ – Кюстендил. Започва да тренира борба на 6-годишна възраст, а на 16 заминава в Германия, където се състезава в KSV Witten, Първа бундеслига.
През 2021 г. Симеон Станкович е участник в третия сезон на „Игри на волята“, където завършва на второ място.
Осман Дуралиев

Осман Дуралиев е български състезател по борба свободен стил от турски произход.
Роден е на 15 януари 1939 година в Разградското село Владимировци.
Печели 2 пъти сребърен медал на летните олимпиади в Мексико 1968 и в Мюнхен 1972 година.
Той е 4 пъти европейски вицешампион – през 1967, 1968, 1969 и 1972 година. Също 4 пъти остава втори на световни първенства по борба – през 1967, 1969, 1970 и 1971 г.
Поради 10-те си 2-ри места често е наричан с прякора „Вечно сребърния“. Дуралиев не успява да се окичи със злато, тъй като в тежка категория тогава властва непобедимият Александър Медвед, известен с прозвището „Сибирската мечка“.
Най-близо до заветната титла Дуралиев е на последното си световно първенство в София през 1971 г., когато стадион „Васил Левски“ събира 216 борци от 31 страни. 43 секунди преди края на схватката Осман води с 4:3 точки, следва кратко съдийско прекъсване.
Трикратният олимпийски шампион от Русия изравнява и срещата приключва. Заради по-лекото си лично тегло пратеникът на „сборная“ взима златото, а Дуралиев отново е втори.
„Не му достигаше мотивация – коментира олимпийският шампион Еньо Вълчев. – Психически и физически се предаваше. И въпреки че перфектно прилагаше най-силния си прийом – „черек“, който му носеше точки, накрая губеше срещата“.
През 1989 г. преселническата вълна го повлича и той се установява в Истанбул. Там почива на 72-годишна възраст на 25 април 2011 г.
Оставя клуб, наречен на негово име, в разградското село Самуил. През последните години община Исперих прави народни борби, а на най-младия състезател се връчва пояс, наречен „Златният пояс на Осман Дуралиев“.
Васил Вълков

Васил Тодоров Вълков е български спортист, състезател и треньор по свободна борба.
Роден е на 20 октомври 1944 г. в Дъбрава, Ловешко. С борба започва да се занимава на 15 години в Ловеч при треньора Вълко Иванов. След военната служба е състезател на ДФС „ЦСКА“ (София) при треньора Руси Русев. Състезава се в категория до 97 кг и до 100 кг.
След прекратяване на състезателна кариера през 1977 г. се завръща в Ловеч и работи като треньор. Под неговото ръководство израстват европейския шампион за младежи Севин Алдинов, световният шампион за юноши Михо Боев и бронзовият медалист от световно и европейско първенство за младежи Мирослав Ботев. Активен състезател при ветераните. Спортист на годината за Ловеч (2000).
Леонид Базан

Леонид Анатолиевич Базан (срещано и Бъзън), е украински и после български борец в свободен стил.
Състезава се предимно в категория 74 кг от 2013 г., борил се е в категория 66 кг до 2012 г. Има българско гражданство.
Роден е в село Виноградовка (Бургуджи), Украйна на 11 юни 1985 г. Преселва се в Измаил през 1996 г., където тренира при заслужлия треньор на Украйна по свободна борба Микола / Никола(й) Стоянов.
С националния отбор на Украйна е 3-ти на световното първенство за младежи през 2005 г. и на Лятната универсиада през 2006 г., 4-ти в турнира за Световната купа през 2007 година.
Мести се в България през 2010 г. и започва да тренира в клуба по борба „Черноморски сокол“ във Варна, негов личен треньор е Симеон Щерев.
Става шампион на България още същата 2010 г. В следващите поредни години завоюва за България 3 медала на европейски първенства. Представя България на Летните олимпийски игри в Лондон през 2012 г. в категория 66 кг. Състезава се за България в турнира за Световната купа през 2012 година и в световните първенства през 2011 и 2014 г.
Има значителн постижения в своята спортна кариера, като печели:
Мария Оряшкова

Мария Гергинова Оряшкова е българска състезателка по самбо, джудо, сумо и борба.
Тя е десеткратна европейска и шесткратна световна шампионка по спортно самбо. В спортната си кариера е европейска шампионка по сумо и 15 пъти републиканска шампионка в различни възрастови групи по джудо.
Родена е в град Пирдоп. Когато е на 10 години, тя и майка ѝ се местят в село Бъта, община Панагюрище, след като родителите ѝ се разделят. Ранните ѝ години преминават в Панагюрище, където започва спортната ѝ кариера, благодарение на откривателя ѝ – световния шампион по самбо Иван Нетов. Той е нейният треньор години наред, с него постига много от престижните си резултати.
2015 г. претърпява успешна операция на скъсани коленни връзки.
2022 г. придобива научна степен „доктор“ в направление 7.6 – Спорт по научната специалност „Теория и методология на спортната наука“ към Националната спортна академия „Васил Левски“.
През 2023 г. участва в сезон 5 на „Игри на волята“, риалити предаване на Нова телевизия, базирано на колумбийския формат Desafio, където завършва на 10-о място.
През 2019 г. Мария Оряшкова влиза в историята на Европейските игри като единствения спортист, участващ в два спорта – борба и самбо.
През 2019 и 2020 г. печели „Златен пояс“ съответно в категорията „Ярка победа“ и „Най-добър спортист – жени“ на Българската федерация по самбо на III и IV Годишни награди „Златен пояс“, учредени от Националната асоциация на бойните спортове в България.
През 2020 г. е под № 4 в класацията „Спортист на годината на България“. Отличена е като „Спортист на годината“ на община Панагюрище
Мария Оряшкова е избрана за член на Изпълнителния комитет на Международната федерация по самбо с най-много гласове на конгрес на Международната централа, провел се в Ташкент (Узбекистан) през 2021 г. Същата година получава награда на община Панагюрище за изключителен принос за популяризирането на спорта
През 2023 г. Оряшкова обявява оттеглянето си от професионална спортна дейност при отпадането си от „Игри на волята“.
Участие на международна сцена:
Оряшкова е шесткратен световен шампион по самбо и най-титулуваната спортистка в световното самбо:
2021 г. – шампион в категория над 72 кг на дебютното Световно първенство по плажно самбо, Ларнака, Кипър
Световни първенства (категория до 80 кг):
Европейски първенства по сумо (категория до 80 кг):
Мечтата на Оряшкова за участие на олимпиада е причина да започне нова за нея дисциплина – борбата (самбото не е олимпийски спорт до 2024 г.). От 2019 г. се състезава в СКБ „Юнак – Локомотив“ – Русе. Тренира три години борба за Олимпиадата в Токио 2020, но не успява да спечели квота. 2021 г. е част от националния отбор на България по борба.
Републикански първенства на България по борба:
Международни изяви (в таблицата са посочени само индивидуалните постижения):
Оряшкова тренира деца в клуб „Челопеч“.
Лютви Ахмедов

Лютви Ахмедов Джибер е български състезател по борба в свободен стил. Първият спортист - герой на социалистическия труд. Почетен гражданин на Разград.
Роден е на 10 април 1930 година в село Подайва, Разградски окръг. По произход е турчин.
В борбата го привлича младия треньор Райко Петров през 1956 година. Класира се на първо място през 1958 година в шампионата за Световната купа в София, където заменя Хюсеин Мехмедов в категория над 97 кг срещу тогавашният шампион от Турция Хамид Каплан. През 1959 година на световното първенство в Техеран отново детронира Хамид Каплан и взима златен медал.
Балкански шампион е в Бургас (1960), в Скопие (1961) и Атина (1963). Взима сребро на световните първенства в Толидо (1962), София (1963), Манчестър (1965) и Будапеща (1968). Европейски първенец е от 1965 година и сребърен медалист от 1966 година.
Състезава се в категория над 90 кг. на летните олимпийски игри в Токио през 1964 година, където печели сребърен медал. Умира през 1997 година.
Автор на крилатата фраза „Рънътъ праи бурбътъ“. Думите са изречени по повод храната в стола на един лагер, тогава на масата са борец от лека категория и Ахмедов. И на двамата сервират по тройка кюфтета и той възмутено възкликва, че не може така и на двамата по 3 кюфтета като „рънътъ праи бурбътъ“.
Димитър Димитров (самбист)

Димитър Найденов Димитров (роден на 8 май 1964 г. в с. Бъта) е заслужил майстор на спорта по самбо, двукратен световен шампион за майстори (1984, 1985), шесткратен вицесветовен шампион по самбо за мъже (1983, 1984, 1985, 1986, 1988, 1989 г.), медалист на европейски и международни турнири, бронзов медалист на турнир „Дружба“ (1984 г.), многократен републикански шампион.
Председател на асоциацията на Българските Самбисти от 2020 г.
Живее в гр. София.
Таралежи

Таралежите, известни още като бодливи таралежи (Erinaceinae), са подсемейство бозайници от семейство Таралежови (Erinaceidae).
Таралежите са разпространени в части от Европа, Азия и Африка. Внесени са в Нова Зеландия.
Известни са седемнадесет вида таралежи разпределени в пет рода:
Таралежите са всеядни. Хранят се с насекоми, охлюви, жаби, змии, птичи яйца, мърша, гъби, корени от трева, плодове, тикви, пъпеши и дини.
Четирипръст таралеж

Четирипръстите таралежи (Atelerix albiventris) се вид бозайници от семейство Таралежови (Erinaceidae), разпространени в саваните на Африка.
Четирипръстият таралеж има овално тяло с дължина 15-25 cm и маса 250-600 g, като женските обикновено са по-едри от мъжките. Краката са къси, опашката обикновено е дълга около 2,5 cm, носът е удължен, а очите са малки. Ушите и мустаците са относително големи, което помага за изострените сетива на животното. За разлика от сродните видове, четирипръстият таралеж най-често има само по четири пръста на краката — палецът липсва. При отделни екземпляри на мястото на палеца може да има малка костна издутина или дори добре развит пръст, особено на задните крака.
Оцветяването варира значително, но обикновено дивите екземпляри имат кафява или сива козина с бели връхчета по гръба. Долната част на тялото е сива на петна с кафяво около муцуната и бели лице, крака и корем. Горната страна на тялото е покрита с бодли с дължина 5 до 17 mm, най-дълги по горната страна на главата. Бодлите могат да имат различен цвят, но върхът и основата им винаги са бели.
Пенисът при мъжките е видим и разположен в средата на корема, а тестисите са изтеглени в торбички близо до ануса. Женските имат от два до пет чифта зърна.
Четирипръстият таралеж се среща в широка ивица, обхващаща саваните на Африка от Сенегал на запад до Сомалия на изток, както и в Източна Африка до Мозамбик на юг. Предпочита тревисти местообитания или редки открити гори, като, макар и типичен за равнините, може да бъде открит до надморска височина от 2000 m. Избягва гористите или блатисти местности, тъй като използва тревите и скалите за укритие.
Четирипръстите таралежи живеят поединично и са активни главно през нощта. Обикновено се придвижват по земята, макар че при нужда може да се катери и да плува. Те са много енергични, като понякога за една нощ обхождат километри в търсене на храна – насекоми, червеи, охлюви, паяци и дори дребни гръбначни. Имат силна устойчивост към токсини и е установено, че ядат и скорпиони и дори отровни змии. През лятото прекарват до 6 седмици в естивация, което се дължи не на високата температура, а на недостига на храна.
Обичайните звуци, издавани от четирипръстия таралеж, са сумтене, съскане и тихо цвърчене, но когато е нападнат може да пищи силно, а мъжките издават звуци, подобни на птичи, за да привличат женските по време на размножаване.
При среща с неприятел, обичайната защитна реакция на четирипръстия таралеж е да напрегне мускулите на гърба си, така че бодлите да се изправят, след което да се свие на топка, защитавайки крайниците и главата си. Ако нападението продължи, може да започне да прави резки движения, опитвайки се да набоде нападателя с бодлите, и да смъркащи звуци. За разлика от бодливите свинчета, при таралежите бодлите не се откъсват, след забиването в противника.
Когато четирипръстите таралежи са изложени на непозната или особено силна миризма, те понякога започват да отделят пенеста слюнка, с която намазват бодлите си. Не е напълно изяснена причината за това, но се предполага, че това е защитна мярка, тъй като те реагират по същия начин на някои отровни жаби.
Риби таралеж

Рибите таралеж (Diodontidae) са семейство костни риби. Видовете от това семейство не са големи на размер и достигат до 4 – 5 kg. Уникалното при тях са отровните бодли и кълбовидната форма. В природата те имат много естествени врагове включително акулите. При самозащита се издуват и изкарват отровните си бодли, с които могат да убият врага. Имат приблизателно 200 – 300 игли. Най-често биват изяждани от октоподи, мурени, акули и други.
Хранят се предимно с морски звезди и дребни риби.
В Япония, Китай и други азиатски страни тази риба е деликатес въпреки че консумацията ѝ е опасна и трябва да се разчита изцяло на познанията и уменията на специалист. Съществуват над 40 вида Риба Таралеж, като при всеки от тях отровата се съдържа в различни части на тялото.
В много курорти по света рибата се продава като сувенир – обикновено се предлагат само дребни видове.
Западноевропейски таралеж

Западноевропейският таралеж (Erinaceus europaeus) е малко плацентно животно от разред Насекомоядни (Insectivora).
Имат кафеникава козина. Дължина на тялото около 20 cm. Възрастните тежат 600-1500 g. Има около 6000 бодли на гърба и темето си, които са видоизменени задебелени и втвърдени косми. Има изграден имунитет срещу отрови.
Среща се в цяла Западна Европа, до към Чехословакия, където бива изместен от белогръдия таралеж (Erinaceus concolor) (наричан и източен таралеж понякога). Рядко е засичан на места със северна географска ширина над 60°.
Живее в гори, селскостопански дворове, предградия, градини, паркове, гробища.
Нощно животно. Ако се почувства застрашен, той се свива на кълбо, като по този начин се защитава от потенциални врагове чрез своите бодли. Може да плува, да се катери по стени и да бяга (развива скорост до 2 m/s). За жилище може да му послужи някоя изоставена дупка, но също така си строи сам квартира, която покрива с шума. Обикновено дупката, която си изравя, се намира на 20 cm в земята.
Често заспива зимен сън. Храни се главно с безгръбначни животни (плужеци, дъждовни червеи, бръмбари и други насекоми), но също и с жаби, малки гризачи и птици, птичи яйца и змии. Таралежът е и растителнояден — яде още плодове, жълъди и др. Естествени врагове на обикновения таралеж са лисицата, язовецът и бухалът.
Бременността трае 31-39 дни, като се размножават през март-юли. Обикновено отглеждат едно поколение годишно, но понякога и две. От едно поколение се раждат 4-5 малки, в периода май-септември. Те са слепи и ярко розови. Тежат 20 g. На 14-16-ия ден отварят очи. На 18-ия ден се образуват бодли по гърба им. Малките излизат от гнездото или дупката, когато станат на 3-4 седмици. На 5-6 седмици те стават напълно независими от своите родители. Достигат полова зрялост на 9 месеца. Половината таралежи умират преди да навършат една година. Започват да се размножават едва след като изкарат първата си зима. Живеят 3-4 години, но понякога възрастта им достига 6-8 години.
Може да бъде опасен за човека и домашните животни, като преносител на заразни болести.
Pizza Lab (restaurant chain)

Pizza Lab is a Bulgarian chain of fast food pizza restaurants founded in 2015. It is the second largest pizza chain in the country, behind the local franchise of Domino's. The chain offers fast service and takeout, and has restructured to focus more on delivery following the COVID-19 pandemic. Though the menu also features a selection of salads, the chain is primarily focused on quickly-baked pizzas, including a menu, sweet dessert pizzas, and custom orders that are advertised as ready in two minutes.
As of October 2024, its parent company, Philly Vibes AD, additionally owns and operates the Bulgarian food chain Skarra and Baozi-focused chain Bao Bar in the country and employs a total of 306 people.
Méchoui

Méchoui (Arabic: مشوي) or Meshwi is a whole sheep or lamb spit-roasted on a barbecue in Maghrebi cuisine. The word comes from the Arabic word šawā (شواء, "grilling, roasting"). This dish is very popular in North Africa.
In Algeria and Morocco, the term méchoui "refers to the method of cooking a lamb or a sheep cooked whole on the spit".
In Tunisia, however, it applies to any piece of meat or fish grilled with embers.
After having slaughtered and dismembered the young lamb, all the internal organs of the animal are removed from the body cavity, with the exception of the kidneys. This cavity is stitched after being sprinkled with spices, particularly ras el hanout. The lamb is skewered on a tree branch and cooked next to a pile of embers. The spindle is rotated slowly and evenly so as to ensure evenly distributed cooking.
The prepared lamb is not placed directly above the embers, for the melting fat could ignite and char the outer flesh. The cooking is started gently, so that the interior cooks almost at the same time as the outside. During cooking, the meat is brushed with melted butter or oil, to make it crispy. Gradually, the lamb is brought close to the hot embers, so that the flesh takes on an amber color. The cooking time varies according to the weight of the animal, typically about a quarter of an hour per kilogram.
Méchoui is a dish served at the beginning of the meal, as part of a feast or diffa. With the fingers of the right hand, the host takes pieces of grilled meat and offers them to guests. Traditionally, no cutlery is used to serve a méchoui, because, due to the slow cooking, the meat should be able to detach without any effort.
The nomadic populations, in addition to their main herd often composed of several thousand sheep, raise a small number of male lambs specifically for méchoui, feeding them with cheih, a species of wild mugwort which gives the lamb a distinctive character.
Méchoui is prepared, especially in Morocco, by digging a vertical hole, or by constructing an earthen oven, 0.8 to 1 meter in diameter and 1.5 to 2 meters deep. Wood is stacked in this cavity and burns for five or six hours. When the earth surrounding the hole is smoking and the wood is transformed into embers and ashes, most of it is removed to avoid flare-ups. The prepared lamb is added to the oven vertically and enclosed with a lid covered with clay, mud, or wet sand, sealing the lid as well as possible. Cooking lasts four to five hours. When the lamb is done, the hardened cover is broken to remove the lamb from the oven.
Traditionally, méchoui is served with cumin and salt, either on a plate or in a decorative serving dish. The diners sprinkle salt and cumin to taste on the lamb before eating.
Pinus mugo

Pinus mugo, known as dwarf mountain pine, mountain pine, scrub mountain pine, Swiss mountain pine, bog pine, creeping pine, or mugo pine, is a species of conifer, native to high elevation habitats from southwestern to Central Europe and Southeast Europe.
The tree has dark green leaves ("needles") in pairs, 3–7 centimetres (1+1⁄4–2+3⁄4 inches) long.
The cones are nut-brown, 2.5–5.5 cm (1–2+1⁄8 in) long.
There are three subspecies:
An old name for the species, Pinus montana, is still occasionally seen, and a typographical error "mugho" (first made in a prominent 18th-century encyclopedia) is still often repeated.
Pinus mugo is native to the subalpine zones of the Pyrenees, Alps, Ore Mountains, Carpathians, northern and central Apennines, and higher Balkan Peninsula mountains – Rila, Pirin, Korab, Accursed Mountains, etc. It is usually found from 1,000–2,200 m (3,281–7,218 ft), occasionally as low as 200 m (656 ft) in the north of the range in Germany and Poland, and as high as 2,700 m (8,858 ft) in the south of the range in Bulgaria and the Pyrenees. Also in Kosovo it is found in Bjeshkët e Nemuna National Park.
In Scandinavia, Finland and the Baltic region, P. mugo was introduced in the late 1700s and the 1800s, when it was planted in coastal regions for sand dune stabilization, and later as ornamental plants around residences. In Denmark, Norway and Sweden, the species has naturalised and become invasive, displacing fragile dune and dune heath habitats. In Estonia and Lithuania P. mugo only occasionally naturalises outside plantations, sometimes establishing in raised bogs.
Pinus mugo is classed as a wilding conifer, and spreads as an invasive species in the high country of New Zealand, coastal Denmark, and other areas of Scandinavia.
Pinus mugo is widely cultivated as an ornamental plant, for use as a small tree or shrub, planted in gardens and in larger pots and planters. It is also used in Japanese garden style landscapes, and for larger bonsai specimens. In Kosovo, its trunk is used as construction material for the vernacular architecture in the mountains called "Bosonica".
Numerous cultivars have been selected. The following have been given the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit:
Cultivars with seasonal changes in foliage color include Pinus mugo 'Wintergold' and Pinus mugo 'Ophir'.
The mugo pine is used in cooking. The cones can be made into a syrup called "pinecone syrup", "pine cone syrup", or mugolio. Buds and young cones are harvested from the wild in the spring and left to dry in the sun over the summer and into autumn. The cones and buds gradually drip syrup, which is then boiled down to a concentrate and combined with sugar. Alternatively, the pinecones can be macerated in sugar, fermented, and strained.