davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Малина

Малината (Rubus idaeus) е диво или културно многогодишно храстовидно растение от разред розоцветни, достигащо на височина най-много до 2 метра. Плодът му се нарича със същото име.
Съществуват около 320 вида.
Коренът на малината не отива на голяма дълбочина и всъщност представлява коренище, от което израстват много стъбла, наречени издънки.
Стъблото на малината е право и покрито с тъмночервени шипове. Листата са последователни, нечифтоперести. По стъблото има много пъпки, от които разцъфтяват дребни бели цветчета, събрани в гроздовидни съцветия. Редът на цъфтене е следният: първоначално цъфват цветчетата на върха, а след тях и останалите, в последователност от горе надолу. Цъфтежът на малината продължава един месец. Нейните бели цветове се предпочитат от пчелите пред всички овощни растения. Макар и да са дребни, те дават изобилен нектар – добро медоносно растение. Когато и последните цветчета са прецъфтели, на върха на стъблото вече зреят продълговато закръглените червени плодчета.
Плодът на малината е много сложен – образуван е от многобройни малки костилчести плодчета, долепили се едно до друго, сочни и ароматни. Във всяко плодче има малка крехка семка, която се яде. Плодовете съдържат 4,56 – 4,67% захар, 1,13 – 1,96% свободни киселини (лимонена, ябълчна), витамин С (до 45 мг), каротин и др. Малините са сладки на вкус, а от тях се получават различни продукти – сладко, сироп, желе, мармалад, конфитюр. Използват се и в медицината, както и за подправка.
Отглежда се в областите с умерен климат, главно в Европа и САЩ. В диво състояние малината се среща в Европа, Азия, Южна Америка, в областите с умерен, тропичен и субтропичен климат.
Благодарение на ценните си качества малината все по-нашироко се разпространява в България и вече заема големи площи. Отглежда се почти навсякъде. По-разпространени сортове са Виламет, Малборо, Прусия, Нюбург и др. и българските сортове Рубин, Самодива, Люлин, Шопска алена и „№ 195“. В диво състояние расте предимно по северните склонове на планините. От един декар малинови храсти се получават 800 – 900 кг плодове. Рекордните добиви са значително по-високи – до 1500 kg от декар.
Малините утоляват жаждата и подобряват храносмилането, затова се използват в диетичното хранене, особено в детското. Благодарение на салициловата киселина, която се намира в плодовете, малините се използват и за сваляне на температурата. Болните от подагра и нефрит обаче не трябва да ги употребяват за храна поради високото съдържание на пуринови основи в тях.
На малината са наречени улици в кварталите „Горубляне“ (Карта), „Драгалевци“ (Карта) и „Симеоново“ (Карта) в София.
Малина (област Бургас)

Малина е село в Югоизточна България. То се намира в община Средец, област Бургас. Старото име на селото е Харман къръ. През 1934 г. е преименувано на Малина.
Селото се намира на 19 km от общинския център Средец и на 49 km от областния център Бургас.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
В селото има пещера с името „Кара Кольовата дупка“, която се намира до реката.
Бенинкаса

Бенинкаса, наричана още восъчна или зимна тиква (Benincasa hispida), е вид растение от семейство Тиквови. Това е единственият представител на рода Benincasa. Произхожда от тропическите и субтропическите райони на Югоизточна Азия.
Едногодишно лианообразно растение, прилича на това на краставицата, достига от 2 до 6 m дължина, с големи ъглови листа, наподобяващи листата на краставицата. Цветовете са големи, оцветени в жълто. Бенинкасата развива големи плодове, продълговато-овални или продълговато-цилиндрични и заострени към дръжката. Те наподобяват плодовете на тиква или пъпеш; достигат дължина от 25—40 cm и ширина 10—15 cm (в Азия могат да достигнат дължина до 2 m и тегло 35—50 kg). Младите плодове са гладки, покрити с власинки, които могат да се отстранят с кърпа. По-старите плодове се покриват и бял или сивкав восъчен налеп, поради което могат да се съхраняват до 12 месеца. Семената са плоски, оцветени в сиво и остават жизнеспособни за срок до 10 години.
Бенинкасата се отглежда широко в азиатските страни: Индонезия, Филипините, в Индокитай, Тайван, Китай, Япония и Средна Азия, а също така в Африка и на островите в Латинска Америка. В Европа, вкл. и в България, се отглежда основно от любители-градинари. Има дълъг вегетационен период, поради което е най-добре да се отглежда чрез разсад. Бенинкасата може да се отглежда на равна повърхност (като тиквите) или на конструкция (като при краставиците, но трябва да е по-висока). Грижите са като при тиквите. Плодовете на бенинкасата имат разнообразно кулинарно приложение. Използват се основно недозрелите плодове (когато са на 3 – 4 седмици) – пържени, за супи, пълнени и др. Вкусът е подобен на тиквичките, но е по-слабо изразен, при пържене си запазват формата (понеже са по-твърди от тиквичките, но не са груби). В сурово състояние вкусът наподобява комбинация между краставица и тиква.
Зимен дъб

Зимният дъб (Quercus petraea), наричан още скален дъб или горун, е широколистно дърво от семейство Букови. Ботаническият епитет „petraea“ в латинското название на вида се отнася до природната склонност на горуна да вирее на скалисти места.
Скалният дъб е широко разпространен предимно в Европа, а чрез подвидовете Quercus petraea subsp. iberica (син. Quercus polycarpa Schur, Quercus dshorochensis K.Koch) и Q. petraea subsp. pinnatiloba достига Причерноморието и планинските области на Югозападна Азия. В България се среща като същинският вид Quercus petraea s.str. южно от Балкана, и като Quercus polycarpa – т.нар. източен горун, във всички флористични райони до 1200 м н.в. Общото название горун се използва от българската наука за обозначаване на още един вид със сходна морфология – Quercus dalechampii Ten. (т.нар. обикновен горун), традиционно причисляван към Quercus petraea agg. или Quercus pubescens agg., но като цяло приеман за самостоятелен таксон със стриктен ареал Апенинския п-ов. В България обикновеният горун е установен в цялата страна до 1500 м н.в.
Горунът достига височина от 30 – 40 m. Короната му е яйцевидно закръглена, а при старите и единичните дървета (на открито) тя се разраства на ширина. Кората е по-плитко напукана и по-тънка от тази на обикновения дъб. Отличителен негов белег (заедно с наличието на листна дръжка) са още и жълъдите със специфична форма, събрани в групи от по 2 – 5 върху силно скъсена ос или приседнали. Зимният и летният дъб са антиподи по отношение на наличието на дръжка при листата и жълъдите си.
Листът е 7 – 14 cm дълъг и 4 – 8 cm широк, равномерно нарязан на 5 до 6 заоблени дяла от всяка страна, с дръжка, дълга около един сантиметър.
Цветовете са реси и се образуват през пролетта.
Плодът на скалния дъб е жълъд, дълъг 2 – 3 cm и широк 1 – 2 cm, с период на узряване в рамките на шест месеца.
Траминер

Траминер (на немски: Gewürztraminer), известен и като Гевюрцтраминер и Розов траминер е бял винен сорт грозде, с произход района на Тирол, Австрия и Южен Тирол, Италия. Наименованието си получава от името на селището Tramin/Termeno в Южен Тирол, Италия. Освен в Австрия (700 ха) и Италия (500 ха), е разпространен и в Германия (831 ха), Франция (3040 ха), Швейцария (50 ха), Люксембург (19,4 ха), Хърватия (200 ха), Унгария, България, Румъния, Словакия, Украйна, САЩ (1500 ха), Канада, ЮАР (300 ха), Нова Зеландия (316 ха) и др. В България е райониран, но засадените площи от него са ограничени – основно в Североизточна България.
Първоначалният сорт е траминер, който е подобен на гевюрцтраминера, но е със светло зелено грозде и не е толкова ароматен. Подобно на фамилията пино, траминерът е силно склонен към мутация. „Гевюрцтраминер“ се налага като име за една такава мутационна форма с червеникав цвят – Musque. Представката „гевюрц“ означава на немски „подправка“. В някои страни като Германия, Италия, Австрия, Румъния, България и Австралия названието „траминер“ се е наложило в употреба и се използва като синоним на „гевюрцтраминер“.
Сортът е познат и с наименованията: Traminer Musque, Traminer Parfume, Aromatico, Rusa, Traminac, Tramini, Rousselet, Edeltraube, Savagnin Rose, Traminer Aromatique и Roter Traminer и др.
Ранозреещ до среднозреещ сорт: гроздето узрява в началото и средата на септември. Има среден растеж, висока родовитост и дава среден добив. Средният добив от декар е около 700 – 800 кг. Устойчив на ниски зимни температури, но е чувствителен на суша. За него са подходящи сравнително по-богати, хумусно-карбонатни, достатъчно влагозапасени почви в по-хладните, проветриви хълмисти терени. Сортът не е устойчив на гъбни болести, напада се от пероноспора и оидиум и при дъждовна есен гроздето загнива.
Гроздът е малък до много малък (100 гр.), коничен, понякога крилат, сбит. Зърната са дребни, овални, сиво-розови и жълтеникаво-червени до червеникави, покрити с обилен восъчен налеп. Кожицата е дебела и жилава. Месото е сочно, сладко и ароматно.
От гроздето се получават много ароматни, висококачествени бели сухи, полусухи и сладки вина и шампански виноматериали. Сортовите вина се отличават със златистожълт цвят, високо алкохолно съдържание и екстракт, и силен сладникав аромат с преобладаващи нотки на цветя и екзотични плодове, който се развива при отлежаване. При по-прохладен климат, и когато плодовете са заразени с благородна плесен, от ботритизираното грозде могат да се получат изключително сладки вина с наситения, характерен за сорта аромат.
Сънливцови

Сънливцови (Gliridae) или още съсели е семейство дребни бозайници от разред Гризачи (Rodentia). Включва 9 рода с около 30 вида, разпространени в Евразия и Африка.
На външен вид живеещите на земята сънливци приличат на мишки, а дървесните форми — на дребни катерици. Дължината на тялото с главата достига 200 mm, а на опашката - 160 mm. Предните крайници имат четири, а задните пет пръста. Козината е гъста, мека и едноцветна, сива или кафеникава. Характерна особеност на сънливците, в сравнение с останалите гризачи, е липсата на сляпо черво.
Сънливците са разпространени в Палеарктика, Югоизточна Азия и Африка, като най-голямо е разнообразието им в Европа.
В България се срещат четири вида: обикновен сънливец (Glis glis), горски сънливец (Dryomys nitedula), мишевиден сънливец (Myomimus roachi) и лешников сънливец (Muscardinus avellanarius). Съществуват предположения за наличието и на вида градински сънливец (Eliomys quercinus), но те не са потвърдени.
Сънливците обитават горските и извънселищните райони, където има орехови и лешникови дървета, с чиито плодове основно се хранят. Консумират също така листа, семена и плодове, като нагризват гроздето и плодовете, причинявайки загуби на производителите. Наименованието си носят от това, че през по-голямата част от годината (от ноември до май) спят зимен сън, изпадайки в хибернация.
Сънливците раждат веднъж, най-много два пъти годишно, най-често през през юли-август, по 4-6 малки, които до петнадесетия ден са слепи и глухи. Гнездят в хралупи на дървета (някои видове и на открито по клоните на храсти и дървета), в тавани на хижи и стопански постройки (главно големият сънливец). Сънливците са нощни животни – през деня спят, а нощем са активни, събират орехи и лешници и ги складират в близост до гнездата си. (Могат да се открият до няколко килограма орехи и лешници.)
Техни неприятели са котки, порове, белки, нощни и дневни грабливи птици, плъховете, които са около 2-3 пъти по-големи от обикновения сънливец, когато се срещат с тях обикновено ги нападат и убиват.
Бренди

Бренди (на английски: brandy, съкратено от brandywine, от нидерл. brandewijn – огнено (изгорено, дестилирано) вино) е сборно наименование на алкохолни напитки, получени чрез дестилиране на вино (ферментирал гроздов сок) или ферментирал сок от други плодове – ябълки, круши, череши, сливи, кайсии и т.н. Така се получават плодови брендита – cherry brandy, plum brandy, apricot brandy и др. Съответните плодове, от които се приготвя бренди, трябва да се дестилират по време на производствения процес. Ако плодовете са накиснати в гроздов спирт и след това напитките са подсладени, те не могат да се категоризират като бренди, а като ликьори. Бренди съдържа 36 – 60% алкохол.
Концентрираните алкохолни напитки са известни от античните времена и са били познати в Древна Гърция, Древен Рим и Китай. Но бренди във вида, в който напитката е известна в наши дни, се появява през XII век във френската област Арманяк, а широка употреба и популярност получава през XIV век. За пръв път дестилацията на вино е описана през 1285 г. от папския лекар Арно дьо Вилньов.
Първоначално дестилацията на виното е способ за неговото съхранение и улеснение на търговците при превоза. Преди употреба в брендито трябвало да се добави вода, която била извлечена в процеса на дестилация. Впоследствие се оказва, че след съхранение в дървени бъчви получената напитка става по-добра от виното, от което е била получена.
Съществуват три основни типа бренди. Ако няма други уточнения, „бренди" се отнася само до винено бренди, получено чрез дестилация на вино от грозде.
Виненото бренди се прави чрез дестилация на ферментирал гроздов сок. Има няколко известни разновидности на винено бренди:
Смята се, че виненото бренди най-добре разкрива своите вкусови качества и аромат, като се пие от чаша тип „лале“, със стайна температура или леко затоплено.
Според законодателството на Европейския съюз названието коняк може да се ползва изключително за бренди, произведено в областта Коняк във Франция, названието арманяк – само за напитката произведена в Гаскония, Франция, както и марката шери бренди – само за бренди, произведено в провинция Кадис, Испания.
Бренди от джибри се прави от гроздови джибри, които остават след отделянето на винения сок. От този тип бренди са италианската грапа, балканската ракия и грузинската чача.
Плодовите брендита се правят чрез дестилация на други плодове – ябълки, сливи, праскови, кайсии, череши, вишни, малини и др. Те са обикновено прозрачни и се пият охладени, с лед. Ето няколко известни разновидности на плодово бренди:
Според наличието и начина на отлежаване брендито може да се класифицира в три групи:
Кули (сос)

Кули (на френски: coulis) е форма на тънък сос от пюре и отцедени зеленчуци или плодове.
Зеленчуковото кули обикновено се използва за гарниране на месни и зеленчукови ястия, а може да се използва и като основа за супи или други сосове. Плодовото кули най-често се използва за десерти. Малиновото кули например е особено популярно с поширани ябълки или с американския пай с лайм (key lime pie).
Вероятно най-известното кули е доматеното (coulis de tomates). Доматите се обелват, нарязват се, махат им се семената, пасират се и се овкусяват със сол, бял пипер и лимон.
Терминът първоначално се е отнасял за отделяните сокове от варените меса, след това обикновено за пюрирани супи на базата на месо, а днес понякога може да се отнася и за пюрирана супа от морски дарове.
Ванкувър

Ванкувър (на английски: Vancouver) е канадски град в провинция Британска Колумбия. Той е най-големият град в западната част на страната и трети по големина в Канада. Населението на града е 631 486 души (2016). Ако се смятат всички предградия (над 20), които влизат в агломерацията Голям Ванкувър (Metro Vancouver), населението е около 2,5 млн. жители.
В града се провежда Зимна олимпиада 2010 г.
Ванкувър е разположен на 49°16′ северна географска ширина и 123°7′ западна географска дължина, на мястото на вливането на река Фрейзър в Тихия океан.
Често се прави грешка, като се приема, че градът се намира на близкия остров Ванкувър. Двата географски обекта са кръстени така в чест на британския морски капитан Джордж Ванкувър (на английски: George Vancouver), който е изследвал района.
Климатът на Ванкувър е един от най-меките в Канада. Средната температура е 3 °C през януари и 18 °C през юли. Средното количество на валежите е 1 219 mm годишно.
Градът е голям индустриален център. Пристанището на Ванкувър е най-голямото в страната с обработени над 77 милиона тона товари и 910 000 преминали пътници (2005). Дърводобивната и обработваща промишленост и минната индустрия са другите два стълба на местната икономика.
Живописната природа на града и околностите привлича и много туристи. Планините, океанът и горите, заобикалящи града, са привлекателно място за посетители от цял свят.
Ванкувър е главен център на канадската филмова индустрия.
Никола Ковачев (режисьор)

Никола Костов Ковачев е български актьор, сценарист и режисьор.
Роден е в град Видин на 3 ноември 1926 г. Първоначално учи право, а след това завършва през 1950 г. ДВТУ със специалност актьорско майсторство.
Кембъл (остров)

Кембъл (на английски: Campbell Islands) са група от 11 острова в разположени в югозападната част на Тихия океан, владение на Нова Зеландия, като отстоят на 670 km южно от страната.
Одтровите Кембъл имат площ от 113,31 km² и се състоят от един голям остров Кембъл 112,68 km² и десет малки (под 0,5 km²) островчета – Дент, Джакмарт, Джанет Мъри, Моновай, Фоли и др. Бреговата линия с дължина 90,3 km на главния остров е силно разчленена с дълбоко врязващи се в сушата заливи и фиорди и полуострови между тях. Релефът е планински с максимална височина 567 m. Кливатът е умерен, океански с малка денонощна, месечна и годишна амплитуда. Средна юлска (зимна) температура 5,1 °C, средна януарска (лятна) 9,6 °C, средна годишна 7,2 °C, годишна сума на валежите 1329 mm.
Островите са открити на 4 януари 1810 г. от английския мореплавател Фредерик Хаселборо. През XIX в., в резултат на вмешателството на човека на островите попадат плъхове, пренесени от китобойните кораби, които се размножават в неимоверни количества, и, които почти напълно унищожават местните видове – буревестници и пингвини. През 2003 г. с усилията на новозеландските учени плъховите са унищожени. Островите са необитаеми.
Мечкарево

Мечкарево е село в Югоизточна България.
Намира се между Сливен и Сливенски минерални бани, на 14 км югозападно от град Сливен, на близо 30 км североизточно от град Нова Загора и на 297 източно от столицата София.
Има редовен автобусен транспорт до град Сливен.
Намира се на 148 м надморска височина. Климатът се характеризира с мека зима, а лятото е сравнително горещо.
Населението наброява около 500 души.
Черквата в селото е осветена през 2016 година. Храмът е посветен на светите апостоли Петър и Павел.
Строежът на храма започва през 2006 година и продължава 10 години. Освещаването е извършено от Сливенски митрополит Йоаникий.
На 5 км се намират Сливенски минерални бани. Лековитата минерална вода и живописната природа, определят курорта като предпочитано място за балнеолечение и семейна почивка.
Районът е популярно място и за винен туризъм. Една от атракциите е шатото „Уинди хилс“ в землището на село Злати войвода. Комплексът е разположен в центъра на лозов масив, разполага с дегустационна зала и 4 звездна хотелска част. За посетители се организира обиколка с екскурзовод.
Ежегодно на 26 декември в село Мечкарево над 300 самодейци от 20 читалища от Сливен и Ямбол участват в традиционния фолклорен фестивал „Зимни празници“. В рамките на събора се провеждат конкурси за най-точно възпроизвеждане на зимен обред, за изпълнение на обреден танц, за обредни хлябове и сурвакници. Възпроизвеждат се фрагменти от декемврийските празници – Коледа, Игнажден, Бъдни вечер и др. Организатори на събитието са община Сливен, кметството и читалището в Мечкарево.
Тук функционират кметство, читалище, църква „Св. Апостоли Петър и Павел“, здравна служба, магазини и кафенета. В селото има кабелна телевизия, интернет и покритие на мобилните оператори.
Най-близко разположените учебни и здравни заведения се намират на територията на град Сливен. Местният футболен отбор е „Тунджа 2009“ и играе в местната Окръжна група.
Адриан ван де Велде

Адриан ван де Велде (на нидерландски: Adriaan van de Velde) е нидерландски пейзажист, син на Вилем ван де Велде Стария и брат на мариниста Вилем ван де Велде Младия.
Адриан не искал да става маринист и затова се обучавал в студиото на пейзажиста Ян Вейнантс. Там той се запознава с Филипс Вауверман, за който се предполага, че му помага с изучаването на животните и че е упражнил силно благотворно влияние върху изкуството на ван де Велде. Заради бързия си напредък ван де Велде започва да помага на учителя си в рисуването на човешки фигури и животни. По-късно прави същата услуга и на Якоб ван Ройсдал и Мейндерт Хобема, както и на други свои съвременници. Според Хаубракен, когато ван де Велде умира той си е сътрудничел с Ян ван дер Хейден и Фредерик де Мухерон.
Любимата тема на ван де Велде са откритите пространства – пасища с животни и крайбрежни ивици. Животните той изобразява с голяма ловкост и прецизността на чертожник. Има и няколко малки зимни сцени с кънкьори, както и няколко платна с религиозна тематика („Снемането от кръста“).
Към днешна дата са оцелели и каталогизирани над 200 картини, както и около 20 офорта, някои от които са били завършени, когато ван де Велде е бил на около 14 години. В платната му присъства простота на изображението, но и голямо майсторство в оцветяването. Цветовете са блестящи и меки.
Програма в зимната градина

„Програма в зимната градина“ (на немски: Wintergartenprogramm) е поредица от 10 самостоятелни късометражни неми филми с общо времетраене от около 7 минути, заснети от изобретателя и режисьор Макс Складановски през 1895 година и излъчвани пред зрителите като киносеанс с комерсиална цел.
Киносеансите са се провеждали под акомпанимента на жива музика. Отделните сцени в така наречения филм са представяли на зрителите различни, традиционни за онова време танци. Програмата е завършвала с излъчването на филма Апотеоз, в който братята Складановски се покланят на публиката.
Хендрик Аверкамп

Хендрик Аверкамп (на нидерландски: Hendrick Avercamp) е нидерландски художник, един от основоположниците на нидерландската живопис.
Роден е през януари 1585 година в Амстердам, недалеч от Nieuwe Kerk (Новата църква). Изучава се при родения в Дания Питер Исакс. По рождение е глухоням, поради което бива назован Немия от Кампен („De Stomme van Campen“), където работи. Той е един от първите пейзажисти на Нидерландския златен век, и остава известен с множеството си зимни пейзажи от околностите на Кампен и бреговете на река Ейсел. Най-старите му запазени творби датират от 1601 година. Картините му имат наситеност на атмосферата и детайлни изображения на хора и животни, и се забелязва влияние от Гилис ван Конингсло и Давид Винкбонс.
Аверкамп умира в Кампен през 1634 година и е погребан в църквата „Св. Николас“ на 15 май.
Кралица Елизабет II притежава голяма колекция от картини на Аверкамп. През 2004 година една от картините му е продадена за $8,68 млн. в Ню Йорк.
Проследяващ кадър

Проследяващ кадър или фарт (от немски: Kamerafahrt) е филмова техника, при която дадена обстановка се заснема от камера, движеща се спрямо снимания обект.
Най-често фартът се използва за следването на обект, например актьор или превозно средство, който в противен случай би излязъл извън кадър. В киното това обикновено става чрез придвижване на специална количка (доли), на която е разположена камерата, по изграден за целта релсов път. Подобно устройство се използва и в спортни дейности като лека атлетика, зимни спортове и др. В съвременната снимачна кинотехника някои динамични сцени биват заснемани и с други технически средства: слайдер (статив за камера с подвижна стойка върху плъзгач), стабилизиращи устройства, ролкови стойки, въжена линия или дрон. По принцип камерата може да бъде монтирана на всяко превозно средство.
В зависимост от сцената камерата може да се приближава, отдалечава, да се движи успоредно с обекта или да обикаля около него. Това са съответно фарт напред, фарт назад, страничен и кръгов фарт.
Ефектът може да се използва както за проследяване на герой или обект, така и за създаване на усещане за движение или за потапяне, за да привлече зрителя в действието.
Боб (плод)

Бобът, чушка (на лат. legumen) е сух, многосеменен, рядко двусеменен или едносеменен плод. Съставен е от един плодолист. Разпуква се по дължина. Характерен е за семейство Бобови. В разговорния български език, чушката на плодовете от семейство бобови, се нарича шушулка.
Люта чушка

Лютите чушки са плодове на тропически храсти от рода Capsicum (вж. пипер), които съдържат веществото капсаицин.
Растението е с височина до 60 см с клонесто стебло, елиптични листа, едри бели или сивкави цветове със синьо-виолетови петна. Плодът на растението е тънкият, не много сочен околоплодник и има кълбовидна до хоботовидна форма с цвят вариращ от жълто и червено до маслено-черен цвят. Родина на растението е тропическа Америка. Както свидетелстват находките в перуанските погребения, растението е било култивирано много преди откриването на Америка. Испанците и португалците, които откриват тази подправка за европейците по време на мореплаванията си, са го наричали „индиански“. Понастоящем люти чушки се отглеждат в повечето тропически и субтропически страни, но особено разпространени са в Индия и Тайланд.
Лютата чушка има силен аромат и вкус, вариращ от сладникав до изгарящо лют (причина за лютивия вкус е наличието в плодовете на фенолното съединение капсаицин, което в лютата чушка е 20 пъти по-голямо от това в сладката чушка). Някои видове люта чушка са толкова люти, че дори докосването до тях може да предизвика кожно раздразнение.
Плодовете на лютата чушка се употребяват пресни дори все още неузрели, но могат и да се готвят или сушат – цели или на парченца. При сушене узрелите плодове придобиват по-тъмен цвят – от тъмно – до оранжево-червен. Обикновено чушките се сушат на слънце, от което те се сбръчкват. Чушките могат да се съхраняват на сухо място и запазват вкуса си през цялата зима. След това се стриват със или без семената и се употребяват в различни сосове, подправки за ястия, салати и пици. Ситно стрити те се превръщат в лют червен пипер. Цели чушките могат да се употребят за подправка на супи и ястия.
Мерната единица за лютивина на лютата чушка е сковилът (SHU). Най-лютата част на чушката е ципата от вътрешната им страна.
Frosty (frozen dairy dessert)

The Frosty is a frozen dairy dessert of the American fast-food restaurant chain Wendy's. The Frosty was among the first five items introduced on the Wendy's menu.
Wendy's founder Dave Thomas created the original "light chocolate" Frosty according to a recipe from Fred Kappus by combining chocolate and vanilla flavors, as he thought that a pure chocolate flavor would overwhelm the taste of the restaurant's hamburgers. Thomas based the Frosty on the milkshakes he drank in Detroit as a youth, and created the Frosty to be thick enough to require a spoon to eat. The consistency has been described as between that of a milkshake and soft-serve ice cream.
Over the years Wendy's has occasionally introduced new Frosty flavor variations.
In August 2006, a vanilla Frosty flavor was introduced after repeated customer requests.
For both Summer 2022 and Summer 2023, the vanilla Frosty was temporarily replaced with a strawberry Frosty.
In November 2022, Wendy's released the new peppermint Frosty for the holidays; this was the third new Frosty flavor released and temporarily replaced the vanilla Frosty.
In September 2023, a pumpkin spice Frosty was introduced.
For Winter 2024, the vanilla Frosty was reintroduced after having been continuously supplanted by other flavors for a two-year period. Wendy's generally swaps out the vanilla Frosty flavor whenever a specialty Frosty flavor is launched, while always keeping the original signature chocolate Frosty flavor available.
For Spring 2024, an orange dreamsicle Frosty was introduced.
For Summer 2024, a triple berry Frosty was introduced.
In fall 2024, a "pineapple under the sea" Frosty was released in honor of the 25th anniversary of SpongeBob SquarePants. This was followed by a "salted caramel" frosty in November.
In February 2025, Wendy's launched a new seasonal Frosty flavor named Thin Mints Frosty. It is a collaboration of Wendy's with Girl Scouts which results in the creation of this delicious Frosty in Girl Scouts Thin Mints Cookies flavor.
Mother (drink)

Mother is an energy drink that originated in Australia and New Zealand by Coca-Cola. Introduced in late 2006 after Coca-Cola's failed attempt to purchase Red Bull, it competes with the two leading energy drinks on the market, V and Red Bull, in the $151 million industry.
The original Mother formula was a natural-based formula in response to consumers' health demands. It had a poor reception due to its unfavourable taste. The original formulation contained 106 mg of caffeine, 33 g of sugar, fruit of the Açaí Palm, 68% apple juice, 5% lemon juice, carbonated water, fructose and malt extract and trace quantities of guarana and ginseng, per 250 mL can.
Coca-Cola announced the reformulation and relaunch of Mother in June 2008 after 18 months on the market. Changes announced include a new taste ("extensively researched with consumers"), a larger 500 mL can, and a change of packaging colour from aluminium to black and red, the colour of the drink from yellow to green, along with a A$3 million marketing campaign. The primary focus of both the campaign and the new packaging is the reformulated taste of the drink, proclaimed on the packaging as 'New - tastes nothing like the old one!'.
Since then Coca-Cola has launched a 4x500 mL Mother take-home pack. Mother Surge was launched in July 2009, an orange flavoured variation with 5% juice and the same mix of Taurine, Caffeine and Guarana. Mother was launched into a 355 mL glass bottle in August 2009. And most recently a 'Mother of a mixer' 250 mL can was launched for bars/clubs in October 2009 followed by convenience stores in April 2010. In 2010 330 mL cans are stocked in some vending machines alongside other Coke Brands. In May 2010, a 150 mL variety, 'Mother Big Shot' was released, containing "double guarana and taurine... vs Mother regular per 100mL" according to the can. From November 2010, Mother released both a Low Carb and Lemon Bite variety of the drink. In July 2012, a sugarfree version was released (with a silver can instead of the black).
Recently, Coca-Cola launched a new Mother energy drink variant to the market, featuring "Fuel Cap Bottle". This drink is similar to the new Mother taste and boasts Mother's "8 energy ingredients" as the main push.
In March 2017 Mother Energy rebranded their logo and packaging designs, as well as introduced the Kicked Apple flavour.
Average quantities per 500 mL serving:
Ilex verticillata

Ilex verticillata, the winterberry, is a species of holly native to eastern North America in the United States and southeast Canada, from Newfoundland west to Ontario and Minnesota, and south to Alabama.
Other names that have been used include black alder, Canada holly, coralberry, fever bush, Michigan holly, or winterberry holly.
The species occurs particularly in wetland habitats, but also on dry sand dunes and grassland. The berries are an important food resource for some species of bird, among them the American robin.
Ilex verticillata is a shrub growing to 1–5 m (3–16 ft) tall. It is one of a number of hollies which are deciduous, losing their leaves in the fall. In wet sites, it will spread to form a dense thicket, while in dry soil it remains a tight shrub. The leaves are glossy green, 3.5–9 cm (1+3⁄8–3+1⁄2 in) long, 1.5–3.5 cm (5⁄8–1+3⁄8 in) broad, with a serrated margin and an acute apex. The flowers are small, 5 mm (0.20 in) in diameter, with five to eight white petals.
The fruit is a globose red drupe 6–8 mm (0.24–0.31 in) in diameter, which often persists on the branches long into the winter, giving the plant its English name. Like most hollies, it is dioecious, with separate male and female plants; the proximity of at least one male plant is required to pollenize the females in order to bear fruit.
The berries were used by Native Americans for medicinal purposes, the origin of the name "fever bush".
The seeds, leaves, bark and berries of the plant can cause nausea and low blood pressure if ingested.
Ilex verticillata – the American winterberry – is prized as an ornamental plant in gardens for the midwinter splash of bright color from densely packed berries, whose visibility is heightened by the loss of foliage; therefore it is popular even where other, evergreen, hollies are also grown. The bare branches covered in berries are also popular for cutting and use in floral arrangements. In autumn/fall the leaves turn yellow sometimes with tinges of red and orange.
It is easy to grow, with very few diseases or pests. Although wet acidic soils are optimal, the winterberry will grow well in the average garden. Numerous cultivars are available, differing in size and shape of the plant and color of the berry. At least one male plant must be planted in proximity to one or more females for them to bear fruit. Because both females and males come in early- and late-flowering varieties, males must be selected to have same timing as the females they are intended to pollinate.
Yagodina, Bulgaria

Yagodina (Bulgarian: Ягодина) is a village in southern Bulgaria. It has a population of 379 as of 2022.
Yagodina is located in the southwestern part of Smolyan Province and has a territory of 30,838 km. It is part of Borino Municipality and situated close to the border with Greece. It lies 24 km south of the towns of Devin. The closest settlements are the villages of Teshel and Gyovren to the north, Trigrad to the southeast and Chala to the west.
Yagodina is situated in the western part of the Rhodope Mountains in the valley of the river Vacha. Two of the Rhodope's most famous gorges are partially within the territory of the villages, the Buynovo and the Trigrad Gorges. The forested summit of Durdaga (1,693 m) lies 700 m of Yagodina. The most renown landmark of the village is Yagodinska Cave, the longest in the Rhodope Mountains and one of the longest in Bulgaria. There are numerous tourist trails in its vicinity, leading to other caves, such as the Devil's, the Orlovo Oko panoramic platform, waterfalls and summits. Many of the surrounding landmarks are included in the 100 Tourist Sites of Bulgaria.
The main drivers of the local economy and tourism and agriculture. Crops include potatoes, oats and raspberries. Livestock breeding is also developed, mainly sheep and cattle. There is a carpet workshop.
Magnolia virginiana

Magnolia virginiana, most commonly known as sweetbay magnolia, or merely sweetbay (also laurel magnolia, swampbay, swamp magnolia, white bay, or beaver tree), is a member of the magnolia family, Magnoliaceae. It was the first magnolia to be scientifically described under modern rules of botanical nomenclature, and is the type species of the genus Magnolia; as Magnolia is also the type genus of all flowering plants (magnoliophytes), this species in a sense typifies all flowering plants.
Magnolia virginiana was one of the many species described by Carl Linnaeus.
Magnolia virginiana is an evergreen or deciduous tree to 30 m (100 ft) tall, native to the lowlands and swamps of the Atlantic coastal plain of the eastern United States, from Florida to Long Island, New York with a disjunct native population found on Cape Ann in northeastern Massachusetts. Whether it is deciduous or evergreen depends on climate; it is evergreen in areas with milder winters in the south of its range (zone 7 southward), and is semi-evergreen or deciduous further north. The leaves are alternate, simple (not lobed or pinnate), with entire margins, 6–12 cm long, and 3–5 cm wide. The bark is smooth and gray, with the inner bark mildly scented, the scent reminiscent of the bay laurel spice.
The flowers, which appear in late spring or early summer, are creamy white, 8–14 cm diameter, with 6-15 petal-like tepals. The flowers carry a very strong vanilla scent that can sometimes be noticed several hundred yards away. The fruit is a fused aggregate of follicles, 3–5 cm long, pinkish-red when mature (in early fall), with the follicles splitting open to release the 1 cm long seeds. The seeds are black but covered by a thinly fleshy red coat, which is attractive to some fruit-eating birds; these swallow the seeds, digest the red coating, and disperse the seeds in their droppings.
Magnolia virginiana is often grown as an ornamental tree in gardens, and used in horticultural applications to give an architectural feel to landscape designs. It is an attractive tree for parks and large gardens, grown for its large, conspicuous, scented flowers, for its clean, attractive foliage, and for its fast growth. In warmer areas Magnolia virginiana is valued for its evergreen foliage.
The English botanist and missionary John Banister collected Magnolia virginiana in the southeastern United States in 1678 and sent it to England, where it flowered for Bishop Henry Compton. This species was the first magnolia to be cultivated in England, although it was soon overshadowed by the evergreen, larger-flowered southern magnolia (M. grandiflora)
The sweetbay magnolia has been hybridized horticulturally with a number of species within subgenus Magnolia. These species include M. globosa, M. grandiflora, M. insignis, M. macrophylla, M. obovata, M. sieboldii and M. tripetala. Some of these hybrids have been given cultivar names and registered by the Magnolia Society.
Flowers contain the neolignans 3,5′-diallyl-2′,4-dihydroxybiphenyl, 4,4′-diallyl-2,3′-dihydroxybiphenyl ether, 5,5′-diallyl-2,2′-dihydroxybiphenyl and 3,5′-diallyl-2′-hydroxy-4-methoxybiphenyl.
GMC Typhoon

The GMC Typhoon is a high-performance SUV, produced from 1992 until 1993 by GMC. The Typhoon was based on the 1991 GMC Syclone.
Like the GMC Syclone, the Typhoon is powered by a 4.3 L LB4 V6 engine with unique pistons, main caps, head gaskets, intake manifolds, fuel system and exhaust manifolds, producing 280 hp (209 kW) and 360 lb⋅ft (475 N⋅m) of torque. The engine is a modified version of the Vortec engine found in the standard Jimmy, which originally produced 190 hp (142 kW). The engine uses a Mitsubishi TD06-17C/8 cm turbocharger producing 14 psi (0.97 bar) of boost and a Garrett Water/Air intercooler, as well as revised intake manifolds, fuel system, exhaust manifolds, and a 48 mm (2 in) twin-bore throttle body from the 5.7 L GM Small-Block engine. The Typhoon sends power to all four wheels through a 4L60 4-speed automatic transmission and a BorgWarner 4472 transfer case splitting torque with 35% forward and 65% to the rear wheels. Other features include upgraded brakes, a limited-slip rear differential and sport modifications to the standard suspensions. Unlike the Syclone, the Typhoon featured an air-operated self-leveling rear suspension.
During tests by Car and Driver, the Typhoon was capable of accelerating from 0–60 mph (0–97 km/h) in 5.3 seconds and could do a quarter-mile run in 14.1 seconds at 95 mph (153 km/h). Car and Driver compared the Syclone's performance favorably to the Ferrari 348ts, Chevrolet Corvette, and Nissan 300ZX Turbo. It cost US$29,970, though the magazine criticized the plastic interior pieces.
All three model years were built for GMC by Production Automotive Services of Troy, Michigan. Aside from a handful of prototypes, only 4,697 Typhoons were built by GMC: 2,497 for 1992, and 2,200 for 1993. Unlike regular production Syclones, Typhoons were offered in various exterior color configurations (body color/lower-body cladding color) that differed by year, with black/black being the most common.
1991
1992
1993
Rubus arcticus

Rubus arcticus, the Arctic bramble or Arctic raspberry, Nagoonberry, or nectarberry is a species of slow-growing bramble belonging to the rose family, found in Arctic and alpine regions in the Northern Hemisphere. It has been used to create hybrid cultivated raspberries, the so-called nectar raspberries.
Rubus arcticus grows most often in acidic soils rich in organic matter. It is a thornless perennial up to 30 centimetres (12 inches) tall, woody at the base, but very thin higher above the ground. Flowers are in groups of 1–3, the petals pink, red, or magenta. The fruit is deep red or dark purple, with an unusual hardiness to frost and cold weather conditions.
It grows in Alaska, northern Scandinavia and Finland, Russia, Poland, Belarus, Mongolia, northeastern China, North Korea, Estonia, Lithuania, Canada, and the northern United States as far south as Oregon, Colorado, Michigan, and Maine. It was historically present in Scotland, last seen in 1850.
The fruits of the Arctic raspberry are very tasty and, among other uses, make jam and liqueur, or flavour tea. Carl von Linné considered the Arctic raspberry – åkerbär in Swedish – a great delicacy in his Flora Lapponica (1737). It is also used in Smirnoff Ice and North, and Lignell & Piispanen's Mesimarjalikööri, and Wine fruit of Arctic RaspBerry (Central Arctic in Adub).
Its dark red fruit is considered a delicacy. In the Pacific Northwest of western Canada and the northwestern US, it is sometimes called the nagoon or nagoonberry, a name derived from the Tlingit neigóon. A measure of the quality of its fruit is expressed in its Russian name княженика knyazhenika, signifying the "berry of princes".
Arctic raspberry is the provincial plant of the Norrbotten province of northern Sweden.
Autumn in New England

Autumn in New England begins in late September and ends in late December. It marks the transition from summer to winter and is known for its vibrant colors and picturesque beauty. The autumn color of the trees and flora in New England has been reported to be some of the most brilliant natural color in the United States; as such, it is a popular tourist destination, attracting visitors from across North America and overseas. Travelers flock to Vermont, New Hampshire, Maine, and parts of Massachusetts to see the colors each fall, a practice known as leaf peeping. Hiking during Autumn has become popular, and several areas offer guided tours.
The combination of natural rugged landscape and rural, small town villages have made several areas in New England iconic locations for fall color photography. The numerous barns, church buildings, farmhouses, and villages combined with the vibrant seasonal colors makes for iconic photographs.
Across most of northern New England by mid-September the days are still warm, but the nights have become cool. This is the time in which deciduous trees begin the process of colorful changes in their foliage. In New England, a large percentage of trees produce a pigment known as an Anthocyanin, which results in brilliant reds and purples commonly seen around this time; a change that is particularly pronounced in the region's sugar maple trees. This gradual process in which the trees change colors starts in far Northern New England in northern Maine and the higher elevations of Vermont and New Hampshire in mid September, reaching central New England areas of southern Vermont, southern New Hampshire, and Massachusetts by early October. By mid October the color peak reaches northern Rhode Island and northern Connecticut.
From southern Connecticut southward into northern New Jersey and points south, the number of sugar maple trees declines rapidly as the climate changes to a more temperate zone and oaks become more dominant, thus there are less bright colors.
The term stick season refers to the period in late fall after the leaves have fallen and before snow has settled on the trees. The term is used often in Vermont, where the season can last for many weeks or months.
Autumn in New England has also become a popular theme in American popular culture, with many fictional stories being set in autumntime New England.
Noah Kahan's 2022 single "Stick Season", the title song from his album of that year, is about autumn in New England. Kahan said that this period is "a time of transition" and "super depressing" as "it just means that winter is coming soon and it creates a lot of anxiety" and "nobody really likes it".
Media related to Autumn in New England at Wikimedia Commons
Potato fruit

The potato fruit is the part of the potato plant that, after flowering, produces a toxic, green cherry tomato-like fruit.
After flowering, potato plants produce small green fruits that resemble green cherry tomatoes, each containing about 25-200 seeds. Like all other parts of the plant except the tubers, the fruit contain the toxic alkaloid solanine and are therefore unsuitable for consumption.
Potato fruits are produced when the plants experience cool temperatures and sufficient water. In 2014, many gardeners in Michigan, United States, were alarmed when they found the green fruit which are not normally produced on the potato plant in that region. This was due to the weather in July that year being cooler and wetter than normal, allowing the plants' flowers sufficient time to be pollinated and produce fruit.
Commercially sold potatoes are usually grown from potato tubers, not seeds. Most often potato seeds are used by breeders and gardners to develop new cultivars of potato. The dormancy period of freshly harvested seeds is about one year so it takes several years for the seed to develop the same size and tubers that its parent had. The seeds from which new potato varieties are grown are often referred to as "true potato seed" (TPS) or "botanical seed" to distinguish it from seed tubers.
New varieties grown from seed can be propagated vegetatively by planting tubers, pieces of tubers cut to include at least one or two eyes, or cuttings, a practice used in greenhouses for the production of healthy seed tubers. Plants propagated from tubers are clones of the parent, whereas those propagated from seed produce a range of different varieties.
Dorothy L. Sayers's short story "The Leopard Lady", in the 1939 collection In the Teeth of the Evidence, features a child poisoned by potato berries injected with the alkaloid solanine to increase their toxicity.
Baião de dois

Baião de dois é um prato tipico da região Nordeste. Consiste num preparado de arroz e feijão, de preferência o feijão verde ou feijão novo. É frequente adicionar-se queijo coalho e nata. Não se adiciona carne-seca no Ceará. Na Paraíba e em Pernambuco, existe um prato semelhante chamado rubacão, bastante apreciado no Sertão.
A origem do nome "baião de dois" tem relação com o baião, dança típica do nordeste do Brasil, sendo que o numeral refere-se à combinação que é a base do prato, o arroz com feijão. O termo ganhou popularidade com a música Baião de Dois, parceria do compositor cearense Humberto Teixeira com o "Rei do Baião", o pernambucano Luiz Gonzaga, na metade do século XX.
A origem cearense da iguaria é atestada pelo folclorista Câmara Cascudo, citando como referência a obra de 1940, Liceu Cearense, de Gustavo Barroso.
O baião, por ser uma mistura de dois elementos da culinária brasileira apreciados e de fácil acesso, o arroz e o feijão, é muito comum em áreas rurais. É possível perceber que ele é feito principalmente à noite para que seja aproveitado o restante do feijão cozido durante o dia.
Para fazê-lo, deve-se cozinhar o arroz cru no feijão com caldo já cozido e demais temperos como cebola, tomate, pimentão e especiarias como o coentro, a cebolinha e a salsa. Queijo e nata costumam também ser adicionados.
Na República Dominicana existe um prato semelhante, chamado de moro, o qual também é preparado cozinhando o arroz e o feijão juntos.
Galinhada

Galinhada é um prato típico da culinária brasileira, mais especificamente dos estados de São Paulo, Minas Gerais (Triângulo Mineiro e Alto Paranaíba), Paraná e Goiás. De origem bandeirante, consiste em arroz cozido e frango em pedaços cozido. O tempero é composto de açafrão (que dá a cor amarelada típica ao arroz), vinagrete (opcional e à parte) e tutu de feijão. A galinhada tipicamente goiana leva guariroba (um tipo de palmito amargo) e pequi.
Torta capixaba

A torta capixaba é um prato típico brasileiro, característico da culinária do estado do Espírito Santo, sendo preparado em panela de barro a base de bacalhau, palmito fresco e frutos do mar, como camarão, sururu e siri desfiado. É consumido tradicionalmente na Semana Santa. Sua origem remonta ao século XVII, com registro na imprensa local de seu consumo na Semana Santa no século XIX.
A torta capixaba foi criada ao receber influências da cultura portuguesa, indígena e africana, e pela fartura de peixes no litoral do Espírito Santo. A origem do prato ultrapassa 400 anos, e ele é fruto, principalmente, das tradições de comunidades litorâneas e das vilas de pescadores que viviam à beira das praias e dos manguezais que consumiam o prato no período da Quaresma devido à abstinência do consumo de carne vermelha.