davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Бяло вино

Бяло вино е вино, получено както от бели, така и от червени или розови сортове грозде чрез ферментации след премахване на гроздовите ципи. Именно липсата на ципите, съдържащи багрилните вещества, обуславя светлия цвят, тъй като гроздовия сок на повечето гроздови сортове, включително и на червените, е почти безцветен.
По-известни бели сортове по света и в България:
Бялото вино със зеленикаво-жълт, светложълт, златист или кехлибареножълт цвят, се произвежда от грозде със зеленикава и жълтеникава кожица, включително и от грозде с червена до синя кожица, но във всеки случай само от грозде, което има светло месо и безцветен сок.
Производството на бяло вино започва с отделянето на зърната от чепките (ронкане) за да се избегне присъствието на грубите танини съдържащи се в чепките. В зависимост от стила вино, който се цели да се получи, се използват два метода. При едния се предотвратява контакта на гроздето с кислород от въздуха (окисление), добавя се серен двуокис за потискане активността на дрождите, и ферментацията протича при ниски температури. В резултат се получават ароматни, свежи и плодови вина. При втория метод гроздето се излага на въздействието на кислорода.
Пресоването на гроздето се извършва с пневматични преси. От пресата се получават две фракции – самоток и пресова. Важно за белите вина е от получената мъст своевременно да се отделят всички останали твърди частици от гроздето – ципите, семките и месестата част. Чрез отстраняването им се избягва преминаването на нежелани дъбилни вещества в гроздовата мъст. Отстраняването на тези частици се нарича „откаляване“ и става посредством специални центрофуги или посредством охлаждане. Така пречистената мъст е готова за процеса на ферментация. Мъстта се подлага на избистряне, което се провежда при ниски температури – за да не се позволи на дрождите да започнат ферментация – и с добавяне на серен двуокис.
Следва алкохолната ферментация, като за целта се добавят култивирани дрожди. Ферментацията може да се извърши в резервоари от неръждаема стомана или в дъбови бъчви. Бялата мъст ферментира в продължение на няколко седмици в плътно затворени съдове за да се избегне вредното за бялото вино окисление. Някои от белите вина могат да преминат през т.нар. малолактична ферментация, при която с помощта на млечнокисели бактерии острата ябълчна киселина се превръща в по-меката млечна киселина.
След това вината отлежават за известно време върху дрождената утайка или се прехвърлят, понякога многократно, в чисти бъчви. След изтичане срока на отлежаване виното преминава през различни процеси на стабилизиране, избистряне, филтриране и бутилиране. След бутилирането, някои от вината преминават определен период на стареене в бутилките и едва след това напускат избата и се предлагат на пазара.
Пелин (вино)

„Пелин“ е ароматизирано българско вино, произведено по специална технология.
Действителното му алкохолно съдържание може да бъде по-ниско от 14,5 обемни процента, а захарното му съдържание е не по-малко от 45 грама на литър. Специфичните вкусови и ароматни характеристики на виното „пелин“ се дължат изключително на добавянето на билки от рода пелин. Вината от типа на българския „пелин“ са известни още от древността. Те са използвани за укрепване на организма и подпомагане на храносмилането, а по-късно добиват популярност с лекотата, с която се пият. В България е популярна търговската марка „Осмарски пелин“. Пелинът се консумира охладен, като аперитив или с ароматни ястия и сирена.
Ароматизирано вино „Пелин“ може да се произвежда в 2 разновидности:
Ароматизирано вино „пелин“ може да се приготви от червени или бели сортове грозде. Някои български производители предлагат на пазара и „газиран пелин“.
Университет Дуйсбург-Есен

Университетът Дуйсбург-Есен (на немски: Universität Duisburg-Essen) се намира в провинция Северен Рейн-Вестфалия, Германия.
Създаден е в резултат от сливането на двата, открити през 1972 г., университета Gerhard-Mercator-Universität Duisburg (в Дуйсбург) и Universität-Gesamthochschule Essen (в Есен) на 1 януари 2003 г.
С 13 факултета и повече от 39 000 студенти Университетът Дуйсбург-Есен е сред 10-те най-големи висши училища в Германия.
Есен в Ню Йорк

„Есен в Ню Йорк“ (на английски: Autumn in New York) е американски игрален филм (драма, романтичен) от 2000 г. на режисьорката Джоан Чен, по сценарий на Алисън Бърнет. Оператор е Гу Чануей. Музиката във филма е композирана от Габриел Яред. Филмът излиза на екран от 11 август 2000 г.
През 2015 г. bTV излъчва филма с български дублаж за телевизията. Дублажът е от студио Медиа Линк. Екипът се състои от:
Есен (филм)

Есен е български документален късометражен филм от 1967 година. Режисьор на филма е Петър Донев, сценаристи – Петър Донев и Панайот Жанев. Той е черно-бял с продължителност 22 минути. В него могат да се видят най-различни сцени от бита на българина – ловене на морски раци, полета с тикви и царевици, бране на ябълки, гроздобер и правене на ракия, вадене на картофи и лов. Филмът носи темата за раздялата и преходността на нещата.
Евксиноград (изба)

Винарска изба „Евксиноград“ е най-старата изба в България и единствената функционираща държавна изба. Тя е създадена в двореца „Евксиноград“ през 1891 г. за нуждите на княз Фердинанд.
Избата е разположена на две нива под земята, като бъчвите са разположени на дълбочина 12 m. Включва още приемно крило, лаборатория, цех за бутилиране, дегустационна зала и административна част. В нея се произвеждат 12 вида бели вина, 2 вида ракия и 7 вида коняк, най-известният от тях е „Евксиняк“, което отлежава в дъбови бъчви за период от 10 или 20 години. Те са получили общо 99 златни, сребърни, бронзови медали и 64 дипломи от международни конкурси и дегустации. През 1900 г. получава златен медал от Световното изложение в Париж за качеството на вината си. Бялото купажно вино с остатъчна захар, съчетаващо немски ризлинг, мискет и димят, става символ на избата през 1929 г. През 1935 г. е отличено с първа награда на изложението в Париж, а през 1937 г. – в Брюксел и Лайпциг. Избата разполага със 110 декара собствени лозя от европейски и български винени сортове грозде – шардоне, траминер, червен мискет, немски ризлинг и врачански мискет. Белите вина се съхраняват в дъбови бъчви с вместимост от 200 до 3000 литра.
Построена е на мястото на манастирска изба. Сградата е във възрожденски стил. Планът ѝ е изработен от арх. Леерс от Германия. Първият управител на евкиноградските лозя и винарница е Янко Забунов (1895 – 1897), който проектира сградата на избата. Заради политическите му възгледи е освободен и заменен от Христо Георгиев – авторът на първия учебник по винарство в България „Пълно ръководство по винарството“. От тогава в избата се произвеждат само бели вина, тъй като климатът край Варна е благоприятен за отглеждане на такива сортове грозде. След Първата световна война забележителна дейност като управител развива белогвардеецът Леонид Лукианов, като по негово време лозовите масиви достигат 370 декара. През 1935 г. създава коняка „Евксиняк“, който първоначално се прави по френска рецепта от сорта юни блан, а след това установява, че добри дестилати се получават и от сорт димят. Конякът е дестилиран в шарантски казан. Той се добижава до френските Фол Бланш и Юни Блан. Търговската марка е патентована по класическа френска технология. Заради лошото си състояние, през 2002 – 2003 г. старите лозови масиви са изкоренени и са засадени нови лози.
Най-старото вино, което се съхранява в енотеката е френско бордо от 1878 г. То е подарък на царското семейство от един от най-големите търговци в Бордо и кралски доставчик в Германия и Австро-Унгария.
Годишното производство на алкохол възлиза на около 55 000 бутилки вино, 10 – 15 000 бутилки ракия и 3000 бутилки „Евксиняк“. Продуктовата гама на Евксиноград включва вина от шардоне, мускат отонел, врачански мискет, траминер, и купаж от немски ризлинг и червен мискет.
Небиоло

Небиоло (на италиански: Nebbiolo) е стар червен винен сорт грозде, с произход от района на Пиемонт, Италия, известен още от времето на Римската империя. Името му произлиза от латинското „nobile“, т.е. благороден, но по-вероятно е името да идва от „nebbia“ (мъгла), която е често срещано явление в Пиемонт през октомври, когато е времето за прибиране на реколтата. Освен в Италия, сортът е разпространен и в САЩ, Аржентина, Мексико и Австралия.
Познат е и с наименованията: Spanna, Chiavennasca, Picotener, Pugent.
Късно зреещ сорт. Лозите имат среден растеж. Сорта е взискателен към почвените и климатични условия – най-добри резултати дава на варовикови почви върху терени с южно и югозападно изложение.
Гроздът е среден, цилиндрично-коничен, със средна плътност. Зърната са средни, закръглени, с виолетов цвят.
Вината съдържат много танини, киселини и пигменти и при дълго отлежаване в бъчви или бутилки (понякога десетилетия) вината става изключителни на вкус и аромат. Най-известните вина от Небиоло са DOCG вината „Barolo“ (задължително отлежава от 3 до 5 години) и „Barbaresco“ задължително отлежаване от 2 до 4 години). Тези вина са с голяма плътност, високо алкохолно съдържание и аромат на виолетки, къпини, малини, слива, шоколад, както и смолисти и леки землисти тонове. От Небиоло се правят и висококачествените DOC вина: „Nebiolo d’Alba“, „Langhe Nebiolo“, „Roero“, „Boca“, „Sizzano“, „Fara“, „Bramaterra“, „Lessona“ и „Carema“. От Небиоло в Италия правят и купажните вина „Gattinara“, „Ghemme“ и „Spanna“, заедно с грозде от сортовете Весполина, Кроатина и Бонарда.
Лагер (бира)

Лагер (на немски: Lagerbier; на чешки: Ležák) е най-разпространеният в света тип бира, която ферментира при ниски температури – около 5-15 °C с използване на пивни дрожди (Saccharomyces uvarum или Saccharomyces carlsbergensis) за ниска ферментация, след което бирата се съхранява продължително време (лагерува) при температура от около 0 °C – през това време тя изсветлява и се насища с въглероден диоксид. Като цяло процесът на ферментация е по-бавен, а бирата е по-лека, с по-малко аромати в сравнение с бирите от типа ейл, и задължително се консумира силно изстудена. Над 90% от различните марки бира в света са тип лагер. Лагер са и почти всички бири, които се произвеждат в България.
Лагер е тип бира, обусловен от технологията за производство и способа на ферментация. Думата идва от немската „складирам“. Лагер са бирите с т.нар. „долна“ или „ниска“ ферментация, защото дрождите, с които се заквасва бирата след сваряването, в края на ферментацията се утаяват на дъното като каша. Ферментацията продължава 4-6 дни при 4-10 градуса – по-ниски температури в сравнение с бирите тип ейл и ламбик.
Традиционната технология за производство на лагер включва охлаждане на сварената течност от вода, хмел и малц, добавяне на дрожди и преместване на течността в резервоари, където тя ферментира около седмица при температура 5-15 °C. Впоследствие дрождите се отделят и започва вторична ферментация под налягане с въглероден диоксид. Доферментацията и отлежаването на бирата при ниска температура продължават от 30 до 120 дни, а понякога и повече. Класическата бира лагер отлежава 30-45 дни при температура около 4 градуса. Така става по-бистра, по-стабилна, с по-ясен вкус, защото на студено се развиват по-малко бактерии. За някои видове лагер са нужни и 3 месеца отлежаване. След това бирата се филтрира и разлива в бурета, бутилки, кегове и др. съдове. Бутилираната бира често се пастьоризира или се използва фина филтрация за увеличаване срока на годност.
Класическият лагер е Pilsener lager (Pils), който е създаден в чешкия град Пилзен. Там за пръв път през 1842 г. е приложен този пивоварен метод със светъл малц, голямо количество хмел, долна ферментация и много мека местна вода.
Лагер може да бъде както светла, така и тъмна и даже черна бира.
Светлият лагер (Light lager) се произвежда в следните разновидности:
Пилзнер (Pilsner) се произвежда в следните разновидности:
Европейският амбър лагер (European Amber Lager) се произвежда в следните разновидности:
Тъмният лагер (Dark Lager) се произвежда в следните разновидности:
Бок (Bock) се произвежда в следните разновидности:
Есен (Германия)

Есен (на немски: Essen) е град в центъра на региона Рейн-Рур, част от провинцията Северен Рейн-Вестфалия, намираща се в Северозападна Германия.
Населението на града е 574 635 души (към 31 декември 2010 г.) и това го поставя на 9-о място по жители в страната. Площта му е 210,32 km², а гъстотата на населението – 2732 д/km².
Есен е голям търговски и културен център. Избран е за Европейска столица на културата през 2010 г. През 2015 г. става ясно, че град Есен е новата Европейска зелена столица за 2017 г. Градът има дълга индустриална история поради производството на стомана и добива на въглища, седалище е на 13 от 100-те най-големи германски корпорации.
Връзката му с близкия град Дуисбург създава началото на общия университет „Дуисбург-Есен“ (Universität Duisburg-Essen) и Университетска Клиника Есен.
ФК Рот-Вайс (Есен)

„Рот-Вайс“, Есен е германски футболен клуб от Есен, основан на 1 февруари 1907 г. като СФ „Фогелхайм“. След голям брой сливания с други клубове приема сегашното си име през 1923 г.
Най-големите успехи на отбора са през 1950-те години. През 1953 г. печели Купата на Германия срещу „Алемания“, Аахен. На 26 юни 1955 г. става за 1-ви и единствен път шампион на Германия с победа с 4:3 над „Кайзерслаутерн“.
През сезон 1955 – 1956 участва в Купата на носителите на купи и става първият германски отбор-участник в турнира. Отборът отпада в първия кръг срещу шотландския шампион „Хибърниън“ с 0:4 и 1:1. През 1994 г. достига финала за Купата на Германия, в който играе срещу „Вердер“, Бремен.
Отборът се изкачва общо три пъти до Първа Бундеслига (1966, 1969 и 1973). През 2005 – 2006 г. отборът печели в Северната регионална лига и промоция във Втора Бундеслига.
Домакинските си мачове отборът играе на стадион „Георг Мелхес“ в Есен.
През ноември 2005 г. Пеле става почетен член на клуба. При церемонията казва „За мен е голяма чест да съм част от отбора, в който „Босът“ (Хелмут Ран) игра“. Отборът има 3088 члена към 23 септември 2011 г.
List of wine-producing regions

Wines are produced in significant growing regions where vineyards are planted. Wine grapes mostly grow between the 30th and the 50th degrees of latitude, in both the Northern and Southern Hemispheres, typically in regions of Mediterranean climate. Grapes will sometimes grow beyond this range, thus minor amounts of wine are made in some rather unexpected places.
In 2021, the five largest producers of wine in the world were, in order, Italy, France, Spain, the United States, and China.
2021 data from the Food and Agriculture Organization (FAO) show a total worldwide production of 27 million tonnes of wine with the top 15 producing countries accounting for over 90% of the total.
See also: Tunisian wine
See also: Irish wine
See also: Montenegrin wine
In Ukraine, at the present time there are seven administrative regions (provinces) in which the wine industry has developed. Given the favorable climatic location, the law of Ukraine allocated 15 winegrowing areas (macrozones), which are the basis for growing certain varieties of grapes, and 58 natural wine regions (microzones). These are located mainly in the following areas.
In the UK, the area under vines is small, and whilst viticulture is not a major part of the rural economy, significant planting of new vines has occurred in the early 21st century. The greatest concentration of vineyards is found in the south east of England, in the counties of Hampshire, Kent, Surrey, and Sussex.
Regions producing native wines have been present since the Qin dynasty, with wines being brought to China from Persia. Some of the more famous wine-producing regions are:
With the import of Western wine-making technologies, especially French technology, production of wines similar to modern French wine has begun in many parts of China with the direction of experienced French wine-makers; China is now the sixth largest producer of wine in the world. The following regions produce significant quality of wine:
Indonesia has been producing wine for over 18 years, with North Bali's vineyards producing three main grape varieties: the Belgia, the Alphonse Lavallee and the Probolinggo Biru. The main producer, Hatten Wines, has revolutionized the world of winemaking, with eight wines produced from these three varieties.
Prior to the Iranian Islamic Revolution of 1979, Iran was a producer of wine. While production has stopped, the vineyards continue to exist and their product has been diverted to non-alcoholic purposes.
Also includes wine regions in Israeli-occupied territories.
See also: Syrian wine
Geographic indications for Australian wine are governed by law. The geographic indication must indicate where the grapes are grown, irrespective of where the wine itself is made. A geographic indication may be "Australia", "South Eastern Australia", a state name, zone, region or subregion if defined.
The zones, regions and subregions in each state are listed below:
Adelaide Super Zone includes Mount Lofty Ranges, Fleurieu and Barossa wine zones.
GI stands for New Zealand Geographical Indication.
Baked apple

A baked apple is a dish consisting of an apple baked in an oven until it has become soft. The core is usually removed and the resulting cavity stuffed with sweet or savory fillings and seasonings. Pears and quinces may be prepared in the same way.
Baked apples are found in many European cuisines, including colonial ones. In Germany, baked apples are often served during the Christmas season.
The apples are cored, often not through the bottom, and sometimes peeled halfway down to prevent bursting.
The cavity is filled with seasonings and sometimes other fillings.
Seasonings may include sweeteners such as brown sugar, honey, maple syrup, or fruit preserves; spices such as cinnamon, nutmeg, cloves, aniseed, and mace; butter; and liquids such as brandy, calvados, or wine.
Fillings may be fresh or dried fruits such as raisins, dates, prunes, oatmeal, as well as nuts such as pistachios or walnuts, which are typical in Bulgaria; the Bosnian dish tufahije is also stuffed with walnuts, but is poached rather than baked; marzipan is sometimes used in Germany. Many recipes include lemon juice for tartness.
The apples are then baked until soft.
Baked apples can also be a savory dish, used as a side dish for roasts, or standing on their own, stuffed with sausage or mincemeat.
A black cap is a kind of baked apple cut in two crosswise, cored, filled with lemon rind and candied orange peel or orange marmalade, reassembled, and baked with wine and sugar. The oven is started very hot to blacken the tops.
Baked apples may be baked until dry to make them suitable for storage. In the cuisine of Norfolk, England, a biffin or beefing is an apple which is baked between a weight, to flatten it into a cake, and a layer of straw, to absorb moisture, and usually made from the Norfolk Biffin cultivar. It is typically served with cream after the skin is removed.
A baked apple wrapped in a pastry crust is an apple dumpling.
Baked apples may be served with custard sauce, crème fraîche, sour cream, ice cream, heavy cream, and so on.
Oenochoe

An oenochoe, also spelled oinochoe (Ancient Greek: οἰνοχόη; from Ancient Greek: οἶνος, oînos, "wine", and Ancient Greek: χέω, khéō, lit. 'I pour', sense "wine pourer"; pl.: oinochoai; Neo-Latin: oenochoë, pl.: oenochoae; English pl.: oenochoes or oinochoes), is a wine jug and a key form of ancient Greek pottery.
Intermediate between a pithos (large storage vessel) or amphora (transport vessel), and individual cups or bowls, it held fluid for several persons temporarily until it could be poured. The term oinos (Linear B: "wo-no") appears in Mycenaean Greek, but not the compound. The characteristic form was popular throughout the Bronze Age, especially at prehistoric Troy. In classical times for the most part the term oinochoe implied the distribution of wine. As the word began to diversify in meaning, the shape became a more important identifier than the word. The oinochoe could pour any fluid, not just wine. The English word, pitcher, is perhaps the closest in function.
There are many different forms of oenochoae; Sir John Beazley distinguished ten types. The earliest is the olpe (Ancient Greek: ὀλπή, romanized: olpḗ), with no distinct shoulder and usually a handle rising above the lip. The "type 8 oenochoe" is what one would call a mug, with no single pouring point and a slightly curved profile. The chous (χοῦς; pl.: χόες, choes) was a squat rounded form, with trefoil mouth. Small examples with scenes of children, as in the example illustrated, were placed in the graves of children.
Oenochoae may be decorated or undecorated. They typically have only one handle, which may be opposite a trefoil mouth and pouring spout. At its most distinct development, the trefoil mouth offers three alternative directions of pouring, one opposite the handle, and two to the side, an advantage at a crowded table not afforded by English pitchers. Their size also varies considerably; most, at up to 25 centimetres (9.8 in) tall, could be comfortably held and poured with one hand, but there are much larger examples.
Most Greek oenochoae were in terracotta, but oenochoae of precious metals were not unknown, presumably among elements of society that could afford them, though but few have survived. Large versions in stone were sometimes used as grave markers, often carved with reliefs. In pottery, some oinochoai are "plastic", with the body formed as sculpture, usually one or more human heads.
Prehistoric oenochoae were at first hand-made, unpolished, and undecorated. Low-economy oenochoae remained so, but gradually incised bands with simple motifs such as zig-zags and spirals, or burnished, monochrome surfaces, became common. In the Late Bronze Age the incised bands were painted for a more striking surface, and from then on the Greek oinochoai followed the traditional course of development for Greek decoration. Among the higher-quality pots, quite a few masterpieces have survived.
Carboy

A carboy, also known as a demijohn or a lady jeanne, is a rigid container with a typical capacity of 4 to 60 litres (1 to 16 US gal). Carboys are primarily used for transporting liquids, often drinking water or chemicals.
They are also used for in-home fermentation of beverages, often beer or wine.
The word carboy is from the Persian qarābah (قرابه), from Middle Persian Karāvah. Arabic also borrowed it as qarrāba, meaning "big jug". The Spanish-language term is garrafa. English carafe is an etymological doublet via Italian and French.
Demijohn originally referred to any glass vessel with a large body and small neck, enclosed in wickerwork. The word presumably comes from the French dame-jeanne, literally "Lady Jane", as a popular appellation; this word is first attested in France in the 17th century. In Italian it is called damigiana, most probably derived from French. In some Spanish-speaking countries such as Argentina, it is also referred to as damajuana. An alternative etymology derives it from the name of a Persian town, Damghan, but there is no evidence for this.
Carboys come in various volumes ranging from 4 to 25 L (1 to 7 US gal). The term carboy itself usually refers to a 5 US gal (19 L) carboy, unless otherwise noted. A 1 imp gal (4.5 L) carboy is sometimes called a jug. A 15 US gal (57 L) carboy is usually called a demijohn (in the Philippines, dama juana).
In Britain, "demijohn" refers to a 1-imperial-gallon (4.5 L) glass brewing vessel.
In brewing, a carboy or demijohn is a glass or plastic vessel used in fermenting beverages such as wine, mead, cider, perry, and beer. Usually it is fitted with a rubber stopper and a fermentation lock to prevent bacteria and oxygen from entering during the fermentation process.
During the homebrewing process, a primary carboy is used for fermentation. Once primary fermentation is complete, the beer is either transferred to a secondary carboy for conditioning or it can be transferred directly to bottles for conditioning. (This process of transferring is usually called racking.)
In modern laboratories, carboys are usually made of plastic, though traditionally were (and still are in many university settings) made of ferric glass or other shatter-resistant glasses immune to acid corrosion or halide staining common in older plastic formulations. They are used for storing large quantities of liquids, such as solvents or deionised water. In these applications, a tap may be included for dispensing. Carboys are also used to collect and store waste solvents. Collecting waste solvents in plastic carboys is preferable to reusing glass Winchesters due to the lesser chance of breakage if a solution is placed in an incorrectly labeled carboy. Polypropylene carboys are also commonly used in laboratories to transfer purified water. They are typically filled at the top and have a spigot at the bottom for dispensing.
Touraine AOC

Touraine (French pronunciation: [tuʁɛn] ) is an Appellation d'Origine Contrôlée (AOC) in the Loire Valley wine region in France that produce dry white wines and red wines rich in tannins. The AOC status was awarded by a decree of December 24, 1939 (modified by the decree of August 29, 2002). The wine-growing area extends over 5,300 hectares (13,000 acres) departments of Indre-et-Loire, Indre and Loir-et-Cher and comprises a total of 70 communes and it is thus a "subregional" appellation covering the same area as a number of local AOCs.
The white wines are made from Chenin blanc grapes (known locally as Pineau Blanc de la Loire), and from Sauvignon blanc and Arbois grapes. The white Touraine wines are dry, fairly firm, lively and full, and keep well when bottled. The sparkling wines are allowed to use the designation "Touraine mousse" (sparkling Touraine wine). Up to 20% of Chardonnay grapes may be included in the mixture of varieties grown.
The red wines are produced from Cabernet Franc, Cabernet Sauvignon, Côt, Pinot noir, Pinot Meunier, Pinot gris, Pineau d'Aunis and Gamay grape varieties (Gamay is used only for wines marketed in the first year after production). These wines are flavoursome and tannic in character. Touraine wines sold in the first year of production are light and fruity, as well as rustic.
The rosé wines are made from Cabernet Franc, Sauvignon, Côt, Pinot noir, Pinot Meunier, Pinot gris, Pineau d'Aunis, Gamay and Grolleau grape varieties. These wines are dry in character.
The best known designations within Touraine AOC, and separate appellations in this subregion, are:
Terzigno

Terzigno is a comune (municipality) in the Metropolitan City of Naples in the Italian region Campania, located about 20 km east of Naples. As of 31 December 2004, it had a population of 16,977 and an area of 23.5 km.
The municipality of Terzigno contains the frazione (subdivision) Boccia al Mauro.
Terzigno borders the following municipalities: Boscoreale, Boscotrecase, Ottaviano, Poggiomarino, San Giuseppe Vesuviano.
In Roman times Terzigno was an rural outlying suburb of Pompeii in which numerous aristocratic and rustic country villas were located and which were all buried and preserved beneath many metres of volcanic debris by the eruption of Mount Vesuvius in 79 AD.
Excavations at Terzigno began in 1983 with the unearthing of three villas and work has continued sporadically since. Exquisite frescoes and were found and silver and gold objects including jewellery on five skeletons of people who failed to escape the eruption.
Villa 6 is remarkable for its enormous and refined Second Style frescoes from a dining room representing mythological figures including Cybele and Attis as well as Paris and Helen at various ages. In its last phase an agricultural part of the complex was added focussed on a winery with a large threshing floor and a columned portico, adjacent lever press (torcularium) and dolia in a wine cellar. Outside the NE entrance to the villa skeletons of seven fugitives were found.
The Museo Archeologico Territoriale di Terzigno has frescoes and finds from these local villas.
Villa 1 of the 1st quarter of the 1st c. BC was in a particularly elegant residential neighbourhood but had a large wine cellar raised above ground level with 42 dolia and an area used for fodder storage and a threshing floor. The earthquake of 62 AD caused damage and restoration was still in progress at the time of the eruption, such as columns of the portico being rebuit in brick.
Villa 2 of the late 2nd to early 1st century BC similarly had renovation work in progress and had a central courtyard with portico supported by brick pillars and columns on three sides. A large open area was probably a threshing floor. The skeletons of five people with gold jewellery, silverware and a hoard of republican and imperial silver coins were found here. The elegant workmanship of the silverware, together with the jewellery, denote their high social status. A wooden press (exactly as described by Cato) with a large dolium for collecting the must was near a wine cellar with twenty-four dolia buried in the floor which was raised above the adjacent courtyard.
Pelin wine

Pelin wine is made by mixing wine with Artemisia absinthium (Bulgarian: Пелин) during fermentation, giving the wine a bitter, refreshing taste. This wine is popular in Eastern-Europe from 1 May until the summer. White wine and red wine can both be flavoured with Pelin.
Pelin wine differs from absinthe and pelinkovac, which are based on distilled alcohol rather than wine.
When the wine was first made, it was stored in amphorae and sealed using a sealant made from fir trees. This sealant added its own flavour to the wine, similar to the flavour which can be found in Greek retsina (Greek: Ρετσίνα). During the Roman era, the amphorae were replaced with wooden barrels; however, these did not seal very well, which resulted in the wine turning into vinegar. In order to prevent this, people began adding Artemisia absinthium to the wine while it was fermenting. During the Communist era, Pelin wine remained very popular, but most of the traditions associated with it were lost in the first decade after the that era passed. In recent years, though, these traditions have been revived and the wine producers have started to make Pelin wine according to traditional recipes again.
Traditional recipes for Pelin wine use a mixture of dried absinthe flowers and absinthe stems (approximately 150-250g / hl). The exact proportions of dried flowers (which give the drink its signature flavour) and stems (which give the drink a more bitter taste) vary from producer to producer, meaning that different Pelin wines each have a unique taste. The wine and flower mixture must be fermented in a textile gauze bag for between five and seven days, with frequent tasting used to determine the exact amount of fermentation time. If the mixture is allowed to ferment for too long, it produces an unpleasant bitter taste. Various other ingredients can be added, including mint, yarrow, chamomile, melilot, sliced quince, apple (0.3-0.5 kg/hl), and crushed rosehips (20-100g/hl).
Sadi Moma

Sadi Moma ("A Girl Plants") is a Bulgarian folk song. The song, like many Bulgarian and other traditional Eastern European folk songs, is in an uneven meter: 7/8, counted as slow-quick-quick (SQQ).
There is a Bulgarian folk dance traditionally associated with the song Sadi Moma and often called by the same name. It is danced in one or more open circles of dancers, whose arms are joined in W-position.
Its melody was borrowed by Richard Stallman for the tune of the Free Software Song.
Translation in English:
List of traditional specialities guaranteed by country

This is a list of traditional specialties guaranteed by country. Traditional specialities guaranteed (TSGs, singular traditional speciality guaranteed) are traditional food products protected under EU and/or UK law. This label differs from the geographical indications protected designation of origin (PDO) and protected geographical indication (PGI) in that the TSG quality scheme does not certify that the protected food product has a link to a specific geographical area, and thus a TSG product can be produced outside the area or country from which it originates. To qualify for the TSG label, a food product must be of "specific character" and its raw materials, production method, or processing must be "traditional".
All EU TSG registered before 1 January 2021 are also valid in the UK. The EU publishes its designations in the TSG database, and the UK in its TSG register. As of 28 February 2024, 58 names were registered under UK law and 66 under EU law.
Eight TSGs were registered under earlier TSG regulations, but were not continued to the present scheme. Their validity ended on 4 January 2023 (except for Mozzarella in the UK, which name changed to Mozzarella traditionale).
List of PDO products by country
General Tinio

General Tinio (Bayan ng General Tinio - Municipality of Gen. Tinio), antaño conocido como Papaya, es un municipio filipino de primera categoría, situado en la parte central de la isla de Luzón. Forma parte del Cuarto Distrito Electoral de la provincia de Nueva Écija situada en la Región Administrativa de Luzón Central, también denominada Región III.
Municipio situado en el extremo suroriental de la provincia, al pie de Sierra Madre en los confines con las provincias de Aurora y de Bulacán, junto a la Zona MIlitar de Fort Magsaysay. Linda al norte con los municipios de Santa Rosa, Laur y Gabaldón; al sur con el de Doña Remedios Trinidad en Bulacán; al este con el de Dingalán en Aurora; y al oeste con Peñaranda y Gapán.
El municipio de General Tinio se divide, a los efectos administrativos, en 13 barangayes o barrios, conforme a la siguiente relación:​
Según el relato transmitido de una generación en generación el nombre del municipio tiene su origen en la falta de comprensión entre nativos y colonizadores españoles. Un soldado español pregunta por el nombre del lugar recibiendo por respuesta el nombre del árbol de fruta abundante en el lugar: la papaya.
Al principio Papaya pertenecía al municipio de Gapán como sitio del barrio de Mapisong, hoy municipio de Peñaranda de Nueva Écija.
En 1851 Mapisong accede a la condición de municipio, siendo Papaya uno de sus barrios.​
El 1 de enero de 1921 Papaya se convirtió en municipio independiente gracias a la labor de su Capitán Mamerto Padolina.
En 1957, a propuesta del congresista Juan Celestino, Papaya cambia su denominación oficial en recuerdo del general revolucionario filipino Manuel Tinio.​
Recientemente, el consejo municipal aprobó una resolución para cambiar el nombre de la ciudad de nuevo a su nombre original, Papaya. Así consta en la inscripción que figura en la puerta de acceso al barrio de Padolina.​
Som tam

Som tam (tailandés ส้มตำ) es una ensalada especiada cuyo principal ingrediente es la papaya, el plato es originario de Laos y de Isan, región de Tailandia del Nordeste. Som (ส้ม) es en el idioma de Lao 'sabor ácido' y tam (ตำ) significa machacado. La transliteración del nombre de este plato a veces se escribe como som tum, som dtam o som dtum. Otros nombres para el plato pueden ser papaya pok pok (del sonido que se produce cuando se elabora el plato con el mortero), tam som o en Lao e Isan tam mak hung (ตำหมากหุ่ง) (mak hung es la denominación en Lao e Isan para la palabra papaya).
Se suele servir el som tam frío con chili, ajo, tomate y aliñado con salsa de pescado (pla raa). a menudo se acompaña de kai yang (ไก่ย่าง en Tailandés), pollo al grill.
El olor de la papaya verde

El olor de la papaya verde (en vietnamita, Mùi đu đủ xanh) es una película francovietnamita del género dramático estrenada en el año 1993, dirigida por el director de cine vietnamita Anh Hung Tran, nominada ese mismo año a un premio Óscar como mejor película extranjera y ganadora de la Cámara de Oro y del premio de la Juventud a la mejor cinta francesa en el festival de Cannes de 1993. El filme muestra la situación de la mujer en el Vietnam de mitad de siglo XX, así como también la lucha de una niña del campo por sobrevivir en la ciudad.
La historia se desarrolla hacia el año de 1951. Mùi, la protagonista de esta historia, es una niña campesina de 10 años que sale de su casa de campesinos para irse a trabajar a Saigón. En esta casa aprende a cocinar y los oficios varios del hogar al lado de la vieja sirvienta Ti. El drama que se desata durante la película tiene que ver con el padre del hogar, quien abandona a la familia para gastarse el dinero ahorrado y cuyas crisis en la casa generan una terrible escasez económica. Diez años después, su patrona decide dejarla ir y regalarle un vestido que sería para su hija que falleció llamada To, ya que Mùi se convierte según la ama del hogar “en la hija que nunca pudo tener”. Luego de esta escena decide despedirla ya que no tiene suficiente dinero para mantenerla, pero le da la opción de irse a trabajar con Khuyén, un músico del que Mùi siempre ha estado enamorada y con quien más adelante tendrá una relación sentimental de la cual quedará embarazada. El mismo Khuyén le enseña a leer, ya que en sus ratos libres cuando no se dedica a la música se ocupa de la enseñanza de su amada.
Mercado de Vegueta

El mercado de Vegueta es un mercado de abastos de la ciudad de Las Palmas de Gran Canaria, España. Situado en el casco histórico de Vegueta, junto a la desembocadura del barranco de Guiniguada y en frente al Teatro Pérez Galdós, es el primer mercado construido en las Islas Canarias.​
El Mercado de Vegueta data del año 1856, durante el reinado de Isabel II, aunque oficialmente fue inaugurado en 1858. En aquella época las comunicaciones eran difíciles. A mediados del siglo XIX había un grave problema de desabastecimiento en el archipiélago y se tomó la decisión de crear el primer mercado central de las islas en el núcleo poblacional más importante de Canarias, la capital de la isla de Gran Canaria, que sirviera de punto de encuentro entre la oferta y la demanda de productos de alimentación de primera necesidad. Los productos ofertados eran, principalmente, locales.
La obra fue financiada con la quinta desamortización, la de Pascual Madoz. Las desamortizaciones se hacían, con frecuencia, para realizar proyectos públicos importantes, y consistían en poner a la venta, mediante subasta, terrenos previamente expropiados a sus dueños, casi siempre a la iglesia, justificando la expropiación por la baja productividad de ese patrimonio. Eran las denominadas "manos muertas".
La ciudad de Las Palmas de Gran Canaria contó por vez primera con una plaza de abastos en condiciones en el año 1787. Con un mercado que pretendía, ante todo, restringir la venta ambulante y dar forma, a la vez, a un modo de vivir más civilizado, tal y como se hacía en la España peninsular. Para ello el corregidor José Eguiluz tuvo la iniciativa de aglutinar en un rincón de la población a buena parte de los mercaderes, sobre un mismo punto de venta, en la margen izquierda de la desembocadura del barranco de Guiniguada. Esta medida sería, andando el tiempo, el germen de un proyecto más ambicioso que vendría en forma de edificación en pleno siglo XIX. La ciudad, por entonces, compuesta en esencia por los barrios de Triana y Vegueta, se acostumbró a tener cerca este punto de venta y parecía idóneo que fuese allí, precisamente, el lugar en el que se levantaría la gran plaza de abastos que la urbe se merecía.
El Mercado de Las Palmas, que éste es su verdadera denominación, fue una iniciativa pública encaminada a convertir este sector de la población en un núcleo comercial con el ánimo de proporcionar a la ciudad un centro cívico estable. La ciudad no tenía entonces, 1940-1950, ningún aliciente arquitectónico que le otorgase una imagen pública, si exceptuamos los centros religiosos, en especial La Catedral, y las viviendas señoriales contenidas en el barrio de Vegueta, pocos puntos más de referencia existían en el área capitalina.
En 2008, con motivo de su 150.º aniversario, el Mercado de Vegueta fue galardonado con la Medalla de Oro de la ciudad de Las Palmas de Gran Canaria.​
Calle de Donceles

La calle de Donceles (antes, Calle de los Donceles; también, calle Donceles) es una de las que atraviesan la parte norte del Centro Histórico de Ciudad de México y cuyo sentido va de poniente a oriente, comenzando justo a la altura del Eje Central Lázaro Cárdenas hasta la Calle de República de Argentina, donde continúa con el nombre de calle de Justo Sierra.​
La calle de Donceles es una de las calles más antiguas de la ciudad y de las primeras en las que los conquistadores se asentaron. A lo largo de todo su recorrido, se pueden apreciar numerosas construcciones tanto civiles como religiosas que se fueron levantando durante el periodo colonial, desde el siglo XVI, aunque también hay algunos ejemplos de estilos no tan afortunados del siglo XX.
El nombre asignado a esta calle es uno de los más antiguos que se conocen en esta ciudad, pues se sabe del origen de esta vía desde el año de 1524, recién consumada la conquista de México por los españoles.
Algunos de los tramos que conforman la calle de Donceles (por cada cuadra que la avenida atraviesa) se les conocían antes del año de 1910 por los nombres siguientes: calle de Chavarría, de Montealegre, de Cordobanes (los artesanos de este oficio que se asentaron en este tramo durante el virreinato) y la Puerta Falsa de San Andrés.​
Por todo el recorrido de la calle puede observarse una rica y variada muestra de arquitectura de los más variados estilos que imperaron en la Ciudad de México; construcciones de carácter civil, públicas o religiosas principalmente de los siglo XVIII y siglo XIX que son dignos ejemplos del arte barroco, neoclásico, ecléctico y modernista, algunos de los cuales funcionan como museos.
Entre las edificaciones destacan: el Hospital del Divino Salvador, el Teatro de la Ciudad de México "Esperanza Iris" (antes Teatro Esperanza Iris), el Teatro Fru Fru, el edificio de la Asamblea Legislativa del Distrito Federal (Antigua Cámara de Diputados), el Palacio de los condes Heras y Soto, el Palacio del Marqués del Apartado, el Antiguo Colegio de Cristo y el Templo de la Enseñanza.
La calle de Donceles es muy frecuentada, sobre todo desde mediados del siglo XX, principalmente por los estudiantes, ya que aquí se ubican las llamadas librerías de viejo, que laboran en un horario de lunes a viernes desde las 10 de la mañana hasta las 8 de la noche, aproximadamente, y sábados y domingos de 10 de la mañana a 6 de la tarde y ofrecen libros antiguos y usados. Si bien muchos de ellos no son baratos, su valor radica en ser libros de ediciones descatalogadas o descontinuadas. Sus catálogos tienen ejemplares de editoriales descontinuadas.
Calle Regina (Ciudad de México)

La calle Regina está localizada en el Centro Histórico de la Ciudad de México.​ Parte de su trayecto desde el 23 de octubre de 2008 fue convertido en calle peatonal, en un proyecto que el Gobierno de la Ciudad de México denominó corredor cultural peatonal mediante un proyecto integral de remozamiento e intervención urbana,​​ siendo esta calle eje rector del Plan Integral de Manejo del Centro Histórico, una serie de acciones oficiales urbanísticas.​ Además de sus monumentos, instalaciones educativas, culturales y recreativas, la calle es recinto frecuente de actividades al aire libre.​​
La actual calle de Regina pudo ser parte del islote original de México-Tenochtitlan, concretamente en el campan (barrio) de Moyotlan.​ Para la época novohispana el trazo de la calle quedó dentro del barrio de San Juan.​ Hacia 1573 un grupo de religiosas inició la edificación del monasterio de la Natividad de Regina Coeli, el cual se localiza hasta la fecha en las esquinas de las actuales calles de Regina y Bolívar. Frente a este templo se formaría a la postre la llamada Plaza Chiquita de Regina. Cerca de la zona se construiría el Colegio de las Vizcaínas en el siglo XVII.​
Además de las instituciones, de gran importancia en la época, en Regina se establecieron casas habitación, comercios y talleres artesanales. Hacia 1868 fue instalada en la plaza chiquita una fuente que abastecía a aguadores y fueron hechas distintas obras de remodelación. En 1886 fue construido junto al templo fue inaugurado el Hospital Concepción Beistegui.​
Desde mediados del siglo XIX el Centro Histórico fue paulatinamente abandonado por las familias de clase alta de la capital prefiriendo otras colonias de la Ciudad de México, por lo que los inmuebles suntuosos del primer cuadro capitalino fueron fraccionados en vecindades y multifamiliares. En 1967 la Plaza Chiquita de Regina recibió un remozamiento que cerró parcialmente el paso de automóviles en la calle.​
En el año 1985, a las 7:19 AM; el edificio marcado con el número 63 recibió el impacto de otro inmueble ubicado en la Avenida 20 de noviembre, dejando así a familias completas sin hogar y la pérdida de vidas humanas, quienes se dirigían a trabajar al banco ubicado en la planta baja de la esquina de Regina con 20 de noviembre y en las fábricas de ropa de los pisos siguientes o que simplemente transitaban por esa calle.
El edificio fue demolido en su totalidad un mes después y se dio paso a una unidad habitacional ahora con el número 61 donde solo queda el recuerdo de lo que fue una tranquila vida, que ese 19 de septiembre cambió para siempre.
Hacia 2001 inició un proceso de revitalización del Centro Histórico por parte del gobierno apoyado por el sector privado.
A partir de 2007 inició el Programa de Rehabilitación del Espacio Urbano en Calles del Centro Histórico de la Ciudad de México, la cual consideraba el Proyecto Estratégico de Corredores Culturales del Gobierno de la Ciudad de México inició para transformar a Regina en un corredor cultural peatonal mediante un proyecto integral que consideró distintas acciones con una inversión de 55 millones de pesos mexicanos:​
Avenida Cinco de Mayo (Ciudad de México)

La Avenida Cinco de Mayo se encuentra en la zona poniente del centro histórico de la Ciudad de México. Conecta la plaza de la Constitución a la altura de la torre poniente de la Catedral Metropolitana de la Ciudad de México con el Palacio de Bellas Artes y la Alameda Central. Su trazo actual corresponde a las ampliaciones que fueron realizadas desde mediados del siglo XIX hasta comienzos del siglo XX.
La calle es de un sentido y va en dirección poniente a oriente. A lo largo de su recorrido se pueden apreciar importantes ejemplos de la arquitectura de los siglos XIX y XX; y muy pocos del período colonial, aunque con algunas transformaciones.
La ampliación de esta calle hacia la zona de la Alameda Central comenzó en el año de 1846, cuando por propuesta de Francisco Arbeu y con el apoyo de Juan José Baz se realiza la demolición del claustro y convento que perteneciera al grandioso Templo de la Profesa,​ con el fin de que se alargara el tramo de la calle, que se conocía entonces como la "Calle de la Alcaicería" hasta el edificio del Gran Teatro Nacional, que en ese entonces era conocido popularmente como el Teatro de Santa Anna en honor a su constructor.
El nombre de esta calle fue asignado durante el periodo de la Segunda Intervención Francesa, en el año de 1862 y se debe a un decreto promulgado por el entonces presidente de la república Benito Juárez, quien decide con este acto conmemorar y exaltar el triunfo de las tropas mexicanas sobre las del ejército francés, considerado en ese entonces como el ejército más poderoso del mundo en su tiempo; y también para conmemorar la muerte del general Ignacio Zaragoza.​ Dicho decreto mencionaba que:
La segunda ampliación importante se da en el año de 1905, cuando se inicia la construcción del Palacio de Bellas Artes en la parte Oriente de la Alameda Central, sobre el solar que perteneciera el ex templo de Santa Isabel, motivo por el cual se decide demoler el antiguo Teatro Nacional de México​ y prolongar la ya nombrada Calle cinco de mayo hasta la nueva e imponente obra. Con esta ampliación otras construcciones cercanas a la zona sufrieron algunas alteraciones, como la Casa de los Azulejos, a la cual se le tuvieron que suprimir casi noventa metros cuadrados de la fachada que daba a la reciente avenida.​
A lo largo de la avenida, se observan importantes ejemplos de las corrientes arquitectónicas de los siglos XIX y XX.