davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
New Zealand Plant Conservation Network

New Zealand Plant Conservation Network (NZPCN) adalah Lembaga swadaya masyarakat yang bertujuan untuk melindungi dan memulihkan kehidupan tumbuhan asli Selandia Baru, termasuk tumbuhan berpembuluh, lumut daun, lumut hati, lumut tanduk, dan lumut kerak.
Jaringan ini didirikan pada tahun 2003 dan memiliki keanggotaan di seluruh dunia. Jaringan ini didirikan sebagai mekanisme untuk membantu implementasi Strategi Keanekaragaman Hayati Selandia Baru dan Strategi Global untuk Konservasi Tanaman. Anggotanya meliputi ahli botani, organisasi non-pemerintah, lembaga penelitian seperti universitas, perusahaan swasta, kebun raya, sekolah, pegawai pemerintah pusat dan daerah, masyarakat, program restorasi ekologi, dan pemilik tanah swasta.
Jaringan ini memiliki visi bahwa "tidak ada spesies tumbuhan asli yang akan punah atau berada dalam risiko kepunahan akibat tindakan atau ketidakpedulian manusia, dan bahwa kehidupan tumbuhan Selandia Baru yang kaya, beragam, dan unik akan diakui, dihargai, dan pulih".
Jaringan ini bekerja untuk menyebarkan informasi tanaman asli melalui situs web dan publikasinya; mengoordinasikan pengelolaan ex-situ terhadap spesies tanaman yang terancam punah; dan melakukan kegiatan untuk melindungi spesies tumbuhan dan kelompok tumbuhan yang terancam di-situ.
Sejak Jaringan ini didirikan, Jaringan ini telah membangun situs web konservasi tanaman yang menyimpan informasi tentang semua tanaman asli dan tanaman hasil naturalisasi di Selandia Baru, mendirikan bank benih nasional untuk tanaman yang terancam punah, dan mengembangkan program pelatihan konservasi tanaman untuk Suku Māori.
Jaringan ini menerbitkan Trilepidea, buletin bulanan mereka, dan telah menerbitkan daftar tanaman vaskular asli Selandia Baru dan tanaman naturalisasi. Penghargaan konservasi tanaman diberikan setiap tahun oleh Jaringan ini.
Daftar biji terbesar

Biji terbesar di dunia adalah coco de mer (kelapa laut), yang merupakan biji sejenis pohon dari keluarga palem-paleman. Panjangnya bisa mencapai sekitar 12 inci (30 cm), dan beratnya mencapai 40 pon (18 kg). Pohon yang menghasilkan biji raksasa berwarna coklat tua ini dilindungi oleh pemerintah Seychelles karena kelangkaannya. Pohon Coco de mer dapat tumbuh hingga setinggi 100 kaki (31 m), dengan daun berukuran panjang 20 kaki (6 m) dan lebar 12 kaki (3,6 m).
Biji-biji terbesar lainnya antara lain:
Hutan hujan Biak Numfor

Hutan hujan Biak Numfor merupakan ekoregion hutan basah tropis di Kabupaten Biak Numfor dan Kabupaten Supiori, Papua, Indonesia. Kawasan ekologi ini meliputi Pulau Biak, Supiori, Numfor, dan beberapa pulau kecil lainnya yang terletak di Teluk Cenderawasih di sebelah utara Pulau Yapen dan Papua.
Ekoregion ini memiliki iklim hutan hujan tropis.
20,86% dari wilayah ekoregion ini berada di kawasan lindung. Kawasan lindung tersebut meliputi Cagar Alam Biak Utara (61,38 km) di Pulau Biak, dan Cagar Alam Pulau Supiori (419,9 km) di Pulau Supiori.
Pulau Sumbawa

Pulau Sumbawa adalah sebuah pulau yang terletak di provinsi Nusa Tenggara Barat, Indonesia. Pulau ini dibatasi oleh Selat Alas di sebelah barat (memisahkan dengan Pulau Lombok), Selat Sape di sebelah timur (memisahkan dengan Pulau Komodo), Samudra Hindia di sebelah selatan, serta Laut Flores di sebelah utara. Kota terbesarnya adalah Bima, yang berada di bagian timur pulau ini.
Pulau ini memiliki luas 14.386 km², dan merupakan pulau terbesar di provinsi Nusa Tenggara Barat, serta salah satu dari dua pulau utama di provinsi tersebut. Titik tertingginya adalah Gunung Tambora (2.824 m), yang juga merupakan gunung api aktif. Keunikan yang dimiliki Sumbawa yaitu pulau Bungin yang termasuk dalam wilayah Kecamatan Alas, Kabupaten Sumbawa. Pulau Bungin merupakan pulau terpadat di dunia yang memiliki kepadatan 15000 jiwa/km². Hal ini terjadi karena luas Pulau Bungin tidak sampai 8 hektare dan ditempati sekitar 3000 jiwa.
Kitab Nagarakretagama yang ditulis abad ke-14 mencatat beberapa kekuasaan yang ada di Pulau Sumbawa, antara lain Dompu, Bima, Sape, dan satu lagi di Pulau Sangeang Api, lepas pantai timur laut Sumbawa. Empat pusat kekuasaan di Sumbawa bagian barat merupakan kerajaan yang bergantung pada Majapahit, yang berpusat di Jawa bagian timur. Pulau ini sering diinvasi oleh orang luar akibat kekayaan alamnya yang begitu melimpah. Pihak-pihak yang pernah menginvasi antara lain adalah orang Jawa, orang Bali, orang Makassar, hingga orang Belanda dan Jepang. Orang Belanda pertama kali tiba di tahun 1605, tetapi tidak berhasil menguasai Pulau Sumbawa secara efektif hingga awal abad ke-20.
Kerajaan Gelgel dari Bali sempat menguasai bagian barat pulau ini, meskipun tidak lama. Bagian timur pulau dikuasai Kesultanan Bima, sebuah kesultanan yang terhubung dengan orang Bugis dan Makassar serta kesukuan Melayu-Islam lainnya di Nusantara.
Bukti sejarah menunjukkan bahwa orang Sumbawa dikenal di Hindia Timur sebagai penghasil madu, kuda poni, kayu secang, yang digunakan untuk membuat cat merah, dan kayu cendana, yang digunakan untuk dupa dan obat. Daerah ini sempat dicatat sebagai daerah yang sangat produktif untuk pertanian.
Pada akhir abad ke-18, orang Belanda mendirikan perkebunan kopi di kaki barat Gunung Tambora dan dengan demikian menciptakan varian kopi Tambora. Letusan gunung ini di tahun 1815 adalah salah satu letusan gunung berapi yang paling kuat sepanjang masa, meletuskan debu dan abu seluas 160 km ke atmosfer. Letusan ini juga menewaskan hingga 71.000 orang dan memulai periode pendinginan yang dikenal sebagai "Tahun tanpa musim panas" di tahun 1816. Tidak kurang, Kebudayaan Tambora yang terhubung dengan orang Papua juga disapu habis oleh letusan ini.
Secara administratif, Pulau Sumbawa terdiri dari 4 kabupaten dan 1 kota. Nama kora dan kabupatennya ialah Kabupaten Sumbawa Barat, Kabupaten Sumbawa, Kabupaten Dompu, Kabupaten Bima, dan Kota Bima.
Sejumlah sungai di Pulau Sumbawa adalah:
Nuri raja papua

Nuri-raja papua (Aprosmictus erythropterus), merupakan salah satu jenis burung paruh bengkok pemakan biji-bijian dari keluarga Psittaculidae dan genus Aprosmictus. Burung nuri ini dapat dijumpai padang rumput, savana, lahan pertanian, dan hutan yang berada di daerah Papua atau Papua Nugini dan Australia, kecuali di sepanjang pantai timur.
Burung nuri raja papua memiliki ukuran sekitar 30 sampai 33 cm 31 cm dengan berat sekitar 156 g. Burung nuri raja papua secara seksual dimorfik alias kelamin jantan dan betina memiliki penampilan yang hampir sama.
Tajam dan tegas seperti palu, juga serangkaian suara seperti elang-alap. Belum tersedia rekaman suara yang diambil di wilayah Indonesia
Savana terbuka di Trans-Fly, antara muara S. Digul dan S. Fly, serta di dekat permukaan laut Papua. Juga terdapat di Australia. Memiliki tiga sub-spesies dengan daerah persebaran:
Musim kawin Burung nuri raja papua pada umumnya pada bulan Agustus hingga Desember. Tambang biasanya memiliki sarang mereka pada bulan September / Oktober. Nuri raja papua jantan dapat menjadi sedikit agresif terhadap pasangannya ketika memasuki musim kawin. Nuri ini pada umumnya bertelur antara 3 sampai 6 butir telur yang di erami sekitar 3 minggu fledge muda pada usia 5 sampai 6 minggu.
Serindit Papua

Serindit Papua (bahasa Inggris: orange-fronted hanging parrot atau Papuan hanging parrot; Loriculus aurantiifrons) adalah sejenis bayan dalam keluarga Psittaculidae. Burung ini merupakan burung endemik di pulau Papua (mencakup Indonesia dan Papua Nugini dan juga pulau-pulau yang berdekatan. Terkadang, burung Serindit Bismarck juga dimasukkan sebagai subspesies dari spesies burung ini. (Lihat #Subspesies)
Burung Serindit rata-rata berukuran 10 sentimeter (3,9 in) dengan berat reratanya berkisar antara 14 sampai 16 gram. Burung Serindit memiliki ciri-ciri seksual dimorfisik. Warna bulu dari burung ini, baik jantan maupun betina, bewarna hijau dengan pejantan memiliki mahkota kuning dan betina memiliki pipi hijau kebiruan. Kedua jenis juga sama-sama memiliki pola merah di lehernya, bulu pucuk ekor merah, dan bulu kuning di bagian belakang kepala.
Spesies ini mencakup tiga subspesies:
Terkadang, Coryllis Bismarck dianggap sebagai subspesies dari burung Serindi Papua. Meskipun demikian, beberapa klasifikasi mengganggap bahwa burung tersebut merupakan sebagai spesies tersendiri (Loriculus tener PL Sclater, 1871).
Rajawali papua

Rajawali papua (Harpyopsis novaeguineae) merupakan salah satu jenis Burung Elang dari famili Accipitridae, sub famili Harpiinae dengan Genus Harpyopsis. Elang papua merupakan satu-satunya elang yang berada di Indonesia dari yang satu kelompok di keluarga harpiinae dari 3 jenis elang yang ada yaitu elang jambul dan elang harpy, dimana semuanya berada di daratan pulau amerika. Hewan ini adalah spesies endemik di New Guinea dan kadang dapat ditemukan di seluruh pulau. Hewan ini merupakan spesies penghuni hutan, biasanya hidup di hutan hujan dewasa. Perkembang biakan hewan ini dengan bersarang di pohon hutan besar.
Elang berukuran besar, dengan ukuran tubuhnya berkisar antara 75–90 cm dengan rentang sayap sekitar lebar sayap 157 cm dan berat berat 1.600–2.400 gram. Pada umumnya ukuran dan berat tubuh rajawali papua betina lebih besar dari yang jantan. Bagian atas berwarna coklat keabu-abuan, dada bagian atas berwarna coklat pucat, sayap lebar tiga band, paruh kuat, iris besar. Dibagian ekor, rajawali papua mirip dengan elang laut perut putih yang sama-sama berekor pendek dan bulunya mirip dengan elang ekor panjang namun lebih kecil dari Doria’s goshawk. Rajawali papua atau papuan memiliki kaki yang panjang dan kuat.
Elang papua umumnya mendiami hutan yang tanpa terganggu atau dengan ketinggian 3.200 m dari permukaan laut, di mana elang ini endemik daerah Papua dan Papua Nugini. Makanan elang papua pada umumnya memakan jenis mamalia seperti possum, kuskus, walabi, kanguru pohon, babi, anjing, dan kadang-kadang mengambil burung, kadal dan ular, dan tikus raksasa. Rajawali papua mengejar mangsanya dengan berlari dan melompat di tanah, atau melompat di atas cabang dan batang.
Mereka kawin dari akhir musim penghujan sampai musim kemarau atau sekitar bulan April sampai Agustus. Rajawali papua menggunakan sarang yang terbuat dari ranting pohon dan dedaunan dengan ketinngian sekitar minimal 20 m dari permukaan tanah dengan 1 telur dengan sarang yang sama tiap 2 tahun atau lebih seperti halnya elang lain yang berukuran besar.
Burung hantu elang papua

Burung hantu elang papua (Uroglaux dimorpha) adalah burung hantu berukuran sedang, ramping, dengan kepala berukuran kecil yang proporsional, berekor panjang, dan bersayap bulat pendek. Lingkaran putih pada wajahnya kecil dan kabur, dengan garis-garis hitam dan alis berwarna putih. Burung ini memiliki bagian atas berwarna kekuning-kuningan dan bagian bawah berwarna hitam dan coklat. Matanya berwarna kuning cerah, dan memiliki paruh abu-abu hingga hitam. Pejantan burung ini bertubuh lebih besar dari betinanya, yang merupakan hal tidak biasa di antara burung hantu.
Meskipun umumnya ditemukan di hutan hujan dataran rendah atau hutan galeri di sabana dataran rendah, burung hantu elang Papua kadang-kadang ditemukan di ketinggian hingga 1.500 m (4.900 kaki) di atas permukaan laut. Burung ini mungkin merupakan spesies dengan habitat menetap di daerah jelajahnya yang terbatas, New Guinea.
Tidak banyak yang diketahui tentang status spesies ini, karena data yang ada tidak cukup untuk mengukur populasinya. Burung ini jarang terlihat manusia, dan mungkin terancam oleh deforestasi.
Kutub Utara

Kutub Utara adalah titik paling utara dari bola bumi, merupakan satu-satunya titik yang dilalui oleh garis khayal 90 derajat Lintang Utara. Kutub Utara juga meliputi Greenland, Kepulauan Svalbard milik Norwegia, negara Islandia, dan juga pulau Novaya Zemlya yang merupakan bagian dari Rusia. Kutub Utara dihuni oleh hewan-hewan yang dengan habitat cuaca dingin, seperti beruang kutub, serigala kutub, rubah kutub, anjing laut, dan masih banyak lainnya.
Kutub Utara adalah titik paling utara Bumi, dapat didefinisikan dalam empat cara berbeda. Namun, hanya dua cara pertama yang umum digunakan. Namun begitu definisi yang paling luas adalah Kutub Utara terletak di Samudra Arktik.
Raggiana bird-of-paradise

The Raggiana bird-of-paradise (Paradisaea raggiana), also known as Count Raggi's bird-of-paradise, is a large bird in the bird-of-paradise family Paradisaeidae.
It is distributed widely in southern and northeastern New Guinea, where its name is kumul. It is also known as cenderawasih. As requested by Count Luigi Maria D'Albertis, the epithet raggiana commemorates the Marquis Francesco Raggi of Genoa.
The Raggiana bird-of-paradise is the national bird of Papua New Guinea. In 1971, this species, as Gerrus paradisaea, was made the national emblem and was included on the national flag. "The Kumuls" ("birds-of-paradise" in Tok Pisin) is also the nickname of the country's national rugby league team.
The Raggiana bird-of-paradise is 34 centimetres (13 in) long. Its overall colour is a maroon-brown, with a greyish-blue bill, yellow iris and greyish-brown feet. The male has a yellow crown, dark emerald-green throat and yellow collar between the throat and its blackish upper breast feathers. It is adorned with a pair of long black tail wires and large flank plumes. The male has the long tail feather while the female does not. The female is a comparatively drab maroonish-brown bird. The ornamental flank plumes vary from red to orange in color, depending on subspecies. The nominate subspecies, P. r. raggiana, has the deepest red plumes, while the subspecies P. r. augustavictoriae of northeast New Guinea, also known as the Empress of Germany's bird of paradise, has apricot-orange plumes.
Its diet consists mainly of fruits and arthropods. The species is an important seed disperser of some fruiting trees in New Guinea, and is for some species of mahogany and nutmeg the main fruit disperser.
The breeding system of the Raggiana bird-of-paradise is polygamy. Males congregate in leks (display arenas for visiting females). Leks can be 30–100 meters in diameter. Within the lek there is a group of tall slender trees on which males compete for prominent perches and defend them from rivals. On these perches males do a display which involves clapping wings and shaking the head. The nest is a bowl-shaped structure composed of leaves and leaf pieces, stems, ferns and other plant fibres. It is lined with horsehair-like material and is situated 2–11 m above the ground on tree branches. The position of the nest may be higher in areas where humans disturb the nest. The female usually lays a clutch of one to two (usually two) pinkish buff eggs. The incubation period has been recorded as 18 days in the wild and 20 days in captivity. As in all polygamous birds-of-paradise, the female alone assumes all incubation duties.
Widespread and common throughout the tropical forests of eastern New Guinea, the Raggiana bird-of-paradise is evaluated as Least Concern on the IUCN Red List of Threatened Species. It is listed on Appendix II of CITES. Even though the plumes of this species are heavily cropped by natives for ceremonial headdresses, the practice is not a threat to their long-term survival.
Strelitzia

Strelitzia /strɛˈlɪtsiə/ is a genus of five species of perennial plants, native to South Africa. It belongs to the plant family Strelitziaceae. A common name of the genus is bird of paradise flower/plant, because of a resemblance of its flowers to birds-of-paradise. In South Africa, it is commonly known as a crane flower.
Two of the species, S. nicolai and S. reginae, are frequently grown as houseplants. It is the floral emblem of the City of Los Angeles and is featured on the reverse of the South African 50-cent coin.
The genus was named by Joseph Banks in honour of the British queen Charlotte of Mecklenburg-Strelitz.
The species S. nicolai is the largest in the genus, reaching 10 m (33 ft) tall, with stately white and blue flowers; the other species typically reach 2.0 to 3.5 m (6 ft 7 in to 11 ft 6 in) tall, except S. caudata, which is a tree of a typically smaller size than S. nicolai.
The leaves are large, 30 to 200 cm (1 ft 0 in to 6 ft 7 in) long and 10 to 80 cm (3.9 in to 2 ft 7.5 in) broad, similar to a banana leaf in appearance, but with a longer petiole, and arranged strictly in two ranks to form a fan-like crown of evergreen foliage.
The flowers are produced in a horizontal inflorescence emerging from a stout spathe.
They are pollinated by sunbirds and blue-faced honeyeaters, which perch on and drink from the spathe. The weight of the bird when standing on the spathe opens it to release the pollen onto the bird's feet, which is then deposited on the next spathe it visits. It is believed to be the only genus of plants pollinated by the feet of birds. Strelitzia species lack natural insect pollinators; in areas without sunbirds, plants in this genus generally need hand pollination to successfully set seed.
Five species are recognised, although one—S. juncea—has been shown to be genetically nested within another, S. reginae. It is possibly a mutation that is in the process of speciating.
Plants in the genus Strelitzia produce no wind-borne pollen, and have an OPALS allergy scale rating of 1, meaning a very low risk of causing allergic reaction.
Strelitzia is also the name of the botanic journal of the Pretoria-based National Botanical Institute, which has since been converted into the South African National Biodiversity Institute (SANBI). The Strelitzia journal replaced Memoirs of the Botanical Survey of South Africa and 'Annals of the Kirstenbosch Botanic Gardens.
Emperor bird-of-paradise

The emperor bird-of-paradise (Paradisaea guilielmi), also known as emperor of Germany's bird-of-paradise, is a species of bird-of-paradise.
The emperor bird-of-paradise is endemic to Papua New Guinea. It is distributed in hill forests of the Huon Peninsula. The diet consists mainly of fruits, figs and arthropods.
The name commemorates the last German Emperor and King of Prussia, Wilhelm II of Germany. In January 1888, the emperor bird-of-paradise was the last bird-of-paradise discovered by Carl Hunstein, who also found the blue bird-of-paradise on his journeys. These two species, along with the red bird-of-paradise, are the only Paradisaea that perform inverted display.
Due to ongoing habitat loss, limited range and overhunting in some areas, the emperor bird-of-paradise is evaluated as Near Threatened on the IUCN Red List of Threatened Species. It is listed on Appendix II of CITES.
The emperor bird-of-paradise is large, approximately 33 cm long, yellow and brown with a reddish-brown iris, bluish-grey bill and purplish-brown legs. The male has an extensive dark emerald green face and throat, two very long tail wires and large white ornamental flank plumes. The female is almost similar to the male, but has an all brown plumage, smaller in size and has no ornamental plumes.
Flag of Papua New Guinea

The flag of Papua New Guinea was adopted on 1 July 1971. In the hoist, it depicts the Southern Cross; in the fly, a Raggiana bird-of-paradise is silhouetted. The design was chosen through a nationwide design competition in early 1971. The winning designer was Susan Karike, who was 15 at the time.
Red and black have long been traditional colours of many Papua New Guinean tribes. Black-white-red was the colour of the German Empire flag, which had colonised New Guinea prior to 1918. The bird-of-paradise is also found on the national coat-of-arms. The Southern Cross is a common symbol on the flags of countries in the Southern Hemisphere, where the constellation can be seen.
Prior to independence, the Australian administration proposed a vertical tricolour flag with blue, yellow and green bands, along with the bird of paradise and southern cross, designed by Hal Holman. The blue was said to represent the sea and islands of New Guinea, the Southern Cross was a guide for the traveling peoples, the gold represented the coastlines, mineral wealth, and unity, and the green represented the forested highlands and mainland, with the Bird of Paradise representing the unification under one nation. It had a mainly negative reception, due to its appearance as that of a "mechanically contrived outcome", thus an alternate version attributed to 15-year old schoolgirl Susan Karike was chosen instead.
List of bird species discovered since 1900

This article describes bird species discovered since 1900. Before the 20th century, and into its early decades, the pace of discovery (and "discovery") of new species was fast; during this period, with numerous collecting expeditions into species-rich areas not previously visited by western ornithologists, up to several hundred new species per decade were being described. Many of these were of course not new to the local people, but since then, the pace has slowed, and new species are generally only being found in remote areas, or among cryptic or secretive groups of species. Nonetheless, several tens of species were described for the first time even during the 1990s. Considerable time can pass between discovery and publication, for a number of reasons.
Individual countries particularly rich in species newly described during this period are:
A number of individuals have been particularly prolific in describing new species, such as:
A number of species described during this period have turned out not to be valid species. There are a number of reasons for this. The following is a list of these species:
During the 20th century, ornithologists published a number of periodic reviews of newly described species. The purpose of each of these was to collect together in a single paper, for ease of reference, all new species' descriptions published in the period of study, and to present an analysis of these, indicating which represent valid species, and which, for various reasons, do not.
The first such review was published in 1934, by the ornithologist Wilhelm Meise, covering the period 1920 to 1934. Meise presented his review to the Eighth International Ornithological Congress (IOC) in Oxford. The review listed 600 new species' names described in that period. Meise was of the opinion that between 135 and 200 represented good species. At the ninth IOC in 1938, Meise presented a second paper, listing 23 new species described in the intervening period, plus a further 36 which had been described during 1920–1934 and not covered in the earlier paper. Meise's papers were:
After the Second World War, ornithologists based at museums in the American Museum of Natural History produced further reviews; again, each of these listed newly described species and presented an analysis, indicating which were and were not good species. To date, six such papers have been compiled; they are, in chronological order:
No further detailed analyses have been published since the 1992 paper, although the British magazine Birding World has published two articles by Oscar van Rootselaar listing newly described species since 1990:
See Bird species new to science described in the 2000s.
See Bird species described in the 2010s.
See Bird species described in the 2020s.
Organisation for the Preservation of Birds and their Habitat

Burung Indonesia (Indonesian for: BirdLife Indonesia Association), official name: Perhimpunan Pelestarian Burung Liar Indonesia or BirdLife Indonesia Association, is the affiliate of BirdLife International in Indonesia. It was founded on July 15, 2002, with the headquarter in Bogor, Java. In 2014 the organisation had about 80 employees and six field offices. It has a new premises located in Bogor since 15 April 2023, details address is as follow: Komplek Baranangsiang Indah, Jalan Jaltiluhur C8 No. 9B RT.06/RW.04. Katulampa, Bogor Timur Jawa Barat 16144, Indonesia.
Indonesia has an enormous biodiversity because the Wallace Line and Lydekker Line splits the archipelago into three biogeographic regions. Because of this, there are both bird species of Asian origin as well as of Australian origin that live here. Nevertheless, many bird species are endemic to Indonesia; about 17% of all the bird species that exist in the world live in this archipelago.
Often, birds like parrots are illegally caught from the wild at a large scale, and sold as pets. Other bird species are captured for consumption. Many people even shoot birds that fly around urban areas, just for fun.
Conservation Program. Burung Indonesia works to conserve important species of birds and their habitats through active involvement of local communities, government institutions, the private sector and other stakeholders. To be more focused on the conservation program, the organization chooses priority sites (Important Birds Areas). Each priority site has a group of people concentrating to conserve the site. The organization conducts base line surveys and monitors populations, distribution, habitat and threats for important bird species as a tool to define priorities for action. It also conducts awareness activities for the public on the importance of conserving birds and their habitat, develops multi stakeholders approaches including establishing "Site Support Groups", and provides support to the government for improved planning and management of conservation areas.
Knowledge Center. Burung Indonesias's Knowledge Center collects and analyses information, and facilitates exchange of experience and knowledge within and outside the organization. The objective is to provide data and information that are used to define the direction, priorities and development of Burung Indonesia's conservation work, also develop innovative conservation approaches which have the potential to increase Burung Indonesia's contribution to conservation in Indonesia in the future.
Communication & Business Development. Burung Indonesia works to inform and involve the public through all its activities. The organization created a way for the public to learn about and support the organisation's work through Sahabat Burung Indonesia (SBI, which translates in English as "Friends of the Indonesian Birds"). As the supporters of Burung Indonesia, SBI plays an important role in providing input for the organisation, and SBI individuals help Burung Indonesia to carry out conservation in areas of Indonesia where the organisation does not yet work.
List of protected areas of Papua New Guinea

Papua New Guinea is home to several protected areas, which receive protection because of their environmental, cultural or similar value.
The total area of Papua New Guinea protected territories is 14,330 km (5,530 sq mi), which amounts to approximately 3.07% of the country's territory. The total number of protected areas as 2018 is 71.
The effort by the PNG government to protect biodiversity has resulted in 44 existing terrestrial protected areas using the International Union for the Conservation of Nature and Natural Resources (IUCN) categories. These protected areas account for 1.6% of the total land area. A study of biodiversity identified a further 398 areas as candidates for conservation. This would increase the total protected areas to 16.8% of the total country area.
Included in the PNG protected area list, but not formally recognized by International Union for the Conservation of Nature and Natural Resources (IUCN) is the terrestrial Wildlife Management Area (WMA). WMA is an Integrated Conservation and Development Project (ICAD), which seeks to conserve biological diversity by involving landowners. The idea behind the project is that income generating activities, from the biological diversity would encourage people living in these areas to conserve, because such projects would link the value of these resources to living standard and also access to markets. The progress of WMA's is yet to be evaluated.
Papua New Guinea's first conservation area, the YUS Conservation Area, was established in 2009 on the Huon Peninsula, Morobe Province.
Apart from local conservation efforts, PNG is also a signatory to international conventions and treaties. These international treaties include. The International Plant Protection Convention (1951); Convention on the Prevention of Marine Pollution by Dumping of Wastes and Other Matter (1972); Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora (CITES); Ramsar Convention on Wetlands of International Importance Especially as Waterfowl Habitat (1992); Convention on Biological Diversity (1992) and the Convention on the Conservation of Migratory Species of Wild Animals. PNG is also in partnership with other nations in the Oceania region and is a signatory to the regional Convention on Conservation of Nature in the South Pacific (APIA Convention).
PNG has two listed Ramsar sites: Lake Kutubu and Tonda Wildlife Management Area.
National parks of Papua New Guinea are distinguished by pristine, untouched environment.
In Papua New Guinea a wildlife management area is the simplest form of protected area, that protects an area of land or water while retaining full power to landowners to manage their land. WMAs are managed by an elected committee formed of customary landowners.
Under the PNG Conservation Areas Act (1978) another form of Protected Areas is a Conservation Area that also protects an area of land or water while retaining full power to landowners to manage their land. Management is overseen by a Management Committee in compliance with a Management Plan
Canthigaster papua

Canthigaster papua, also known as the Papuan toby , is a demersal Marine fish belonging to the family Tetraodontidae.
The Papuan toby is a small sized fish which grows up to 10 cm.
It is widely distributed throughout the tropical waters of the Indian Ocean and of the western Pacific Ocean.
It inhabits coral reefs with clear water in lagoons and external slope even drop-off from 6 to 50 m. Canthigaster papua has a diurnal activity.
It occasionally makes its way into the aquarium trade.
List of animal welfare organizations

Animal welfare organizations are concerned with the health, safety and psychological wellness of individual animals. These organizations include animal rescue groups and wildlife rehabilitation centers, which care for animals in distress and sanctuaries, where animals are brought to live and be protected for the rest of their lives. Their goals are generally distinct from conservation organizations, which are primarily concerned with the preservation of species, populations, habitats, ecosystems and biodiversity, rather than the welfare of individual animals.
For organizations with Wikipedia pages, see Category:Animal welfare organizations.
Biserica de lemn din Românași

Biserica de lemn din Românași s-a aflat în prima jumătate a secolului 20 în localitatea Balc din județul Bihor și, după informațiile lui Coriolan Petranu, a fost adusă din satul Unguraș, astăzi Românași, din județul Sălaj. Leontin Ghergariu o data în manuscrisul său printre bisericile de secol 17.
Biserica de lemn din Românești, Suceava

Biserica de lemn „Sfântul Nicolae” din Românești este un lăcaș de cult ortodox construit în anul 1759 în satul Românești din comuna Grănicești aflată în județul Suceava. Edificiul religios se află localizat în cimitirul satului și are hramul Sfântul Nicolae, sărbătorit la data de 6 decembrie.
Biserica de lemn din Românești nu a fost inclusă pe Lista monumentelor istorice din județul Suceava, deși are o vechime mare.
Prima atestare documentară a satului Românești datează din 15 martie 1490, când Ștefan cel Mare a întărit Episcopiei de Rădăuți dreptul de stăpânire a 50 de sate „care au fost date de ... Alexandru voievod”.
Biserica de lemn din Românești a fost construită în jurul anului 1759. Biserica dispune de manuscrise liturgice în limba slavonă din secolul al XVI-lea.
După cum se precizează în „Anuarul Mitropoliei Bucovinei pe anul 1937”, Biserica „Sfântul Nicolae” din Românești avea o casă parohială de cărămidă, o sesie parohială de 12 hectare, o sesie la Găureni de 6 hectare, o sesie a cântărețului de 3 hectare și o sesie a ponomarului de 1 hectar. Parohia avea în îngrijire spirituală 269 de familii cu 1.069 de credincioși. Ea avea ca filială Biserica „Sfântul Mare Mucenic Dimitrie” din Găureni, construită cel mai probabil la mijlocul secolului al XVIII-lea.
În 1937, comunitatea ortodoxă din Românești era păstorită de preotul paroh Eudoxie Antonovici (născut în 1886). Inițial acoperită cu draniță, biserica are în prezent învelitoare din tablă.
În anul 1949 a fost construită în centrul satului o biserică nouă.
În imediata apropiere a bisericii, înspre sud-vest, se află un turn clopotniță construit tot din lemn. El a fost tencuit și văruit în culoarea galben-pal.
Biserica de lemn din Românești este construită în totalitate din bârne de stejar. Ea se sprijină pe un soclu din piatră de râu. Pereții din bârne sunt placați cu scânduri de culoare albă, pentru a proteja edificiul de intemperii. Edificiul are un acoperiș din tablă zincată, cu o turlă mare pe naos și trei turle false (câte una pe altar și pe cele două abside laterale). Turla aflată deasupra naosului se sprijină pe două baze, ambele de formă pătrată.
Monumentul are formă de cruce, cu abside laterale pentagonale. Absida altarului de formă poligonală este ușor decroșat față de restul corpului construcției. Lăcașul de cult este prevăzut cu două uși (una în peretele vestic al pridvorului și cealaltă în peretele sudic al absidei altarului).
În interior, biserica este împărțită în patru încăperi: pridvor, pronaos, naos și altar. În fiecare absidă laterală este practicată câte o fereastră.
Biserica de lemn din Nereșnița

Biserica de lemn din Nereșnița era ultima biserică de lemn românească existentă pe valea Tărașului. Satul a fost menționat prima dată în sec. 14, iar din 1751 datează prima mențiune a unei biserici în localitate.
Biserica purta hramul Sf.Arhanghel Mihail și data probabil din 1813, fiind ridicată pentru comunitatea greco-catolică. În perioada comunistă, a fost transformată în muzeu, și turnul-clopotniță i-a fost transferat bisericii ortodoxe din sat. După 1991, lăcașul a fost redat cultului, fiind retrocedat greco-catolicilor, și un nou turn-clopotniță a fost construit alături.
Din păcate, biserica a dispărut într-un incendiu din primăvara anului 2003, fiind ultima dintre multele pierderi înregistrate în patrimoniul bisericilor de lemn din Maramureșul ucrainean.
Carpații Occidentali Românești

Carpații Occidentali, alături de Carpații Orientali și Carpații Meridionali reprezintă una dintre cele trei grupe muntoase ale României. Denumirea lor este dată referitor la poziția lor geografică (la vest, deci occidentali ca poziție) față de Depresiunea colinară a Transilvaniei, care reprezintă simultan și limita lor estică, respectiv față de Culoarul Timiș-Cerna pentru Munții Banatului (grupul sudic al Occidentalilor).
Carpații Occidentali se desfășoară între Dunăre, Barcău și Someș. Au o altitudine maximă de 1849 m în Munții Bihor, Curcubăta Mare. Discontinuitatea este una din caracteristicile de bază ale acestora. Alcătuirea geografică este foarte variată, existând un adevărat „mozaic petrografic” (fliș, șisturi cristaline, calcare, roci eruptive, roci metamorfice).
În Carpații Occidentali se disting trei grupe majore de munți:
respectiv 18 sub-grupe montane în total.
În Munții Apuseni se pot distinge Munții Bihorului alcătuiți din șisturi cristaline și calcare, respectiv Munții Metaliferi și Munții Vlădeasa din roci eruptive. Relieful carstic este bine reprezentat în Munții Apuseni unde peșteri așa cum ar fi Urșilor, Scărișoara și Vântului reprezintă monumente ale naturii.
Grupul de mijloc al Carpaților Occidentali, Munții Poiana Ruscă, având altitudinea maximă în Munții Poiana Ruscăi, Vârful Padeș cu 1374 m, sunt alcătuiți din șisturi cristaline.
În cadrul grupului sudic al Munților Banatului se pot diferenția Munții Semenic, Munții Almăjului, Munții Locvei și Munții Dognecei alcătuiți din șisturi cristaline, respectiv Munții Aninei alcătuiți din calcare.
Carpații Meridionali

Carpații Meridionali, numiți și Alpii Transilvaniei, Alpii Transilvăneni, alături de Carpații Orientali și Carpații Occidentali reprezintă cele trei mari grupe muntoase ale României. Denumirea lor este dată referitor la poziția lor geografică (la sud, deci meridionali ca poziție) față de Depresiunea Colinară a Transilvaniei, care reprezintă simultan și limita lor nordică.
Carpații Meridionali reprezintă cea mai masivă, tipică și spectaculoasă regiune montană a țării, având unele similitudini cu Alpii. Parte distinctă a Carpaților Meridionali, Munții Făgăraș, cei mai spectaculoși, înalți și sălbatici munți ai României, l-au inspirat pe geograful francez Emmanuel de Martonne să-i denumească și Alpii Transilvaniei, conform lucrării sale Recherches sur l'Evolution morphologique des Alpes de Transylvanie (Karpates meridionales), publicată la Paris, Editura Delagrave, 1906.
Limita lor vestică, spre Carpații Occidentali, este culoarul depresionar Cerna-Timiș-Bistra-Hațeg-Ștei-Orăștie, iar limita lor estică (spre Carpații Curburii) o reprezintă Valea Prahovei și Valea Timișului din județul Brașov. Totuși, cel puțin delimitarea față de Carpații Orientali - dacă nu și cea față de Carpații Occidentali - variază in funcție de școala de care aparțin diverșii geografi care fac împărțirea (vezi de ex. articolul Munții Perșani, sau harta alăturată). Limita sudică a Carpaților Meridionali o reprezintă un abrupt major (pe alocuri având o diferență de nivel până la 1000 m) format din trei grupe: Subcarpații Curburii (între Prahova și Dâmbovița), Subcarpații Getici (între Dâmbovița și Motru) și Podișul Mehedinți (între Motru și Dunăre). În zilele senine pot fi observați de la o distanță de până la 100-120 km în sud.
În Carpații Meridionali se disting patru grupe majore de munți:
respectiv 24 de sub-grupe montane în total.
Carpații Orientali

Carpații Orientali reprezintă unul din marile segmente montane ale munților Carpați, și se află pe teritoriul României, Ucrainei, Slovaciei și Poloniei. Așa după cum indică și numele, Carpații Orientali se găsesc în partea estică a lanțului muntos, prezentând o varietate largă de roci, aspecte geofizice, geologice și morfologice, înălțimi, împăduriri, floră și faună.
Sunt cuprinși între limitele țării:
Între aceste limite, au o serie de caracteristici ale reliefului care îi diferențiază de celelalte ramuri carpatice, cum ar fi:
În Carpații Orientali se disting trei grupe majore de munți:
Grupa Nordică a Carpaților Orientali cuprinde următoarele subdiviziuni: Munții Oaș, Munții Gutâi, Munții Țibles, Munții Maramureș, Munții Suhard, Munții Bârgău, Munții Rodnei cu cel mai înalt vârf de aici, Pietrosul Rodnei care are 2303 m, Obcinele Bucovinene ( Obcina Mestecăniș, Obcina Feredeului și Obcina Mare), Depresiunea Oaș pe râul Tur, Depresiunea Maramureș pe râurile : Tisa, Iza și Vișeu, Depresiunea Dornelor pe Bistrița, Depresiunea Câmpulung Moldovenesc pe Moldova, Pasul Prislop 1416 m, Pasul Șetref, Pasul Tihuța, Pasul Mestecăniș.
În Grupa Centrală se găsesc: Munții Călimani cu vârful Pietrosul Călimanilor de 2100 m, Munții Gurghiului, Munții Harghita, Munții Ciomatu, Munții Giurgeu, Munții Hășmașu Mare, Munții Ciuc, Munții Nemira, Munții Bistriței, Munții Ceahlău, Munții Tarcău, Munții Stânișoarei, Munții Gosmanu, Munții Berzunți, Depresiunea Ciuc pe râul Olt, Depresiunea Giurgeu pe râul Mureș, Depresiunea Comănești pe râul Trotuș, Pasul Izvorul Mureșului, Pasul Bucin, Pasul Oituz, Pasul Tușnad.
În Grupa Sudică sunt: Munții Întorsurii, Munții Brețcu, Munții Bârsei formați din Postăvaru și Piatra Mare, Munții Vrancei, Munții Buzăului formați din Penteleu, Siriu și Podu Calului, Munții Ciucaș, Munții Baiu, Depresiunea Brașov pe râurile Olt și Râul Negru, Depresiunea Întorsura Buzăului pe râul Buzău, Pasul Predeal, Pasul Bratocea, Pasul Oituz.
Biserica de lemn din Românești, Timiș

Biserica de lemn din Românești se află în localitatea Românești din județul Timiș. A fost ridicată în secolul XVIII. Are hramul Nașterea Sfântului Ioan Botezătorul. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: TM-II-m-A-06277.
Situat la doi kilometri spre sud de Curtea, în imediata vecinătate a mănăstirii "Izvorul Miron", satul Românești este atestat documentar la 1464, atunci când face obiectul unei donații regale către nobilii Petru Dees și Nicolae Balota, în 1514-1516 face parte din domeniul Șoimoșului, intrând, ca toate satele din jur, în posesia lui George de Brandemburg. La 1599 Mihai Viteazul donează satul Românești, împreună cu Homojdia vecină, lui Paul Kereszteszy, slujitor al curții princiare de la Alba-Iulia.
Tradiția orală transmisă de locuitori spune că inițial vatra satului a fost în locul unde astăzi este mănăstirea, dar, din cauza inundațiilor repetate s-a mutat pe dealurile vecine. La începutul secolului al XlX-lea, ca urmare a măsurilor administrative de sistematizare hotărâte de autorități, satul s-a reașezat de-a lungul văii, pe vatra actuală, așa că biserica a rămas pe un promontoriu în marginea localității, având de jur-împrejur cimitirul. Atunci când în perioada interbelică s-a ridicat biserica nouă de zid, vechiul lăcaș a devenit capelă de cimitir.
Biserica de lemn cu hramul "Nașterea Sfântului loan Botezătorul" se prezintă în momentul de față într-o stare rea de conservare. Șarpanta acoperișului este șubredă, la fel și peretele de nord al lăcașului, expus mai mult intemperiilor. Are pereții construiți din bârne de gorun, acoperiți în exterior cu lipituri de pământ. Ambele intrări au polate ușoare, construite în prelungirea acoperișului de șindrilă, cu rostul de a proteja intrările de intemperii. Planimetric se înscrie tipului I, așa cum sunt marea majoritate a bisericilor de lemn bănățene.
Turnul de lemn ridicat deasupra pronaosului conservă cel mai frumos bulb de inspirație barocă păstrat în Banat, fiind și el placat cu șindrilă. Monumentul a fost pictat, dar acum câteva decenii pictura a fost spoită cu var. Din ceea ce se mai distinge azi din scenele de pe bolta naosului și din altar, pe baza analogiilor cu alte monumente, s-a sugerat că ar fi fost opera zugravului lugojan Gheorghe Gherdanovici, executată fiind cândva în deceniul al patrulea al secolului al XlX-lea.
În nord-vestul monumentului se găsește și o clopotniță separată, cu o siluetă sveltă, placată pe trei fațete cu așterneală de brad.
Biserica de lemn din Marița-Funduri

Biserica de lemn din Marița-Funduri se află în localitatea omonimă din județul Vâlcea, în cătunul Funduri. Biserica a fost ridicată între anii 1556-1557 și poartă hramul „Cuvioasa Paraschiva”. Aceasta este una dintre cele vechi biserici de lemn de la sud de Carpați, datată ferm de o inscripție pe perete. Remarcabilă este tratarea catapetesmei, acoperită de desene zgăriate cu horjul și pictată în culori vii. Biserica este înscrisă pe noua listă a monumentelor istorice, LMI 2004: VL-II-m-A-09805.
Începutul acestei biserici este fixat de o datare după era bizantină pe peretele de sud, în dreapta stâlpului ce leagă tinda de navă: „văleat 7065”, adică anul 1556/1557.
Biserica a fost renovată în anul 2008.
Biserica de lemn din Grințieș

Biserica de lemn din Grințieș (județul Neamț), a fost construită în 1793 și are hramul Duminica Tuturor Sfinților. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: NT-II-m-B-10624 .
Edificiul a fost construit de români transilvăneni care, în epoca împărătesei Maria Tereza, au trecut Carpații pentru a se refugia de politica religioasă și națională a Imperiului Habsburgic în acele vremuri.
Tripticul din altar care enumeră pe toți cei care au contribuit la ridicarea bisericii, menționează ca prim preot pe Grigorie - care pentru ridicarea bisericii "au dat osteneală mai multă decît toți" - sosit împreună cu 17 familii din Ardeal. Inițial - până la construirea bisericii - serviciul religios se făcea într-una dintre case. Este menționat și unal doilea preot Iacov.
Pridvorul și clopotnița - conform unui al doilea pomelnic ctitoricesc datat 1891 - au fost adăugate odată cu operațiunile de renovare de la sfârșitul secolului al XIX-lea, când s-a făcut și înveșmântarea bisericii cu scândură de brad.
Slujitorii bisericii au fost până în prezent 11 preoți.
Edificiul din bârne de brad are plan cruciform, determinat de absidele laterale și de absida altarului. Arhitectura păstrează încăperile caracteristice: pridvor, pronaos, naos și altar. În pronaos și naos plafonul are o calotă sferică din opt laturi, la bază cu scânduri îmbinate în coadă de rândunică. În partea sudică este amplasat pridvorul - acoperit, deasupra acestuia aflându-se clopotnița.
Atât la exterior, cât și la interior, biserica este căptușită cu scânduri de brad. Stranele sunt sculptate din lemn de paltin.
Catapeteasma făcută de Teodosie Zugravul păstrează icoanele originale - în special icoanele împărătești, cele ale Mântuitorului și cea a Maicii Domnului, icoana hramului Duminica tuturor sfinților și cea a Sfântului Ierarh Nicolae. Mai recente (1835) sunt icoanele ușilor diaconești. Pictura originală a iconostasului și a icoanelor mari este executate în ulei, pe lemn, acestea păstrându-se în condiții bune.
Tot Teodosie Zugravul semnează atât un Epitaf de la sfârșitul secolului al XVIII-lea, realizat probabil după construirea bisericii, cît și pomelnicul ctitorilor păstrat în altar și datat 1794. Pomelnicul apare sub forma unui triptic scris și pictat pe lemn de paltin.
Dintre cărțile de cult care s-au păstrat trebuie să amintim Cazania tipărită la Râmnic în 1781 și Liturghierul din 1794, Evanghelistarul din 1826, un Liturghier din 1860 și un Octoih din 1912 .
În contra direcției de astăzi în cultura română

„În contra direcției de astăzi în cultura română” este un studiu al lui Titu Maiorescu publicat în 1868, scris din perspectiva îndrumătorului cultural, expresie directă a conștientizării unei crize a culturii române. Maiorescu face și un istoric al crizei respective descriind progresul șovăitor al culturii române care, până la începutul secolului al XIX-lea, înseamnă „barbarie orientală”, după care vine „trezirea” din epoca pașoptistă (după 1820 spune Maiorescu), epocă în care tinerii întorși de la studii din Franța și Germania, aduc idei noi dar și forme culturale noi care înseamnă, pentru Maiorescu, numai un „lustru cultural”.
În propriile sale cuvinte, „În aparență, după statistica formelor din afară, românii posed astăzi aproape întreaga civilizare occidentală. Avem politică și știință, avem jurnale și academii, avem școli și literatură, avem muzee, conservatorii, avem teatru, avem chiar o constituțiune. Dar în realitate toate aceste sunt producțiuni moarte, pretenții fără fundament, stafii fără trup, iluzii fără adevăr, și astfel cultura claselor mai înalte ale românilor este nulă și fără valoare, și abisul ce ne desparte de poporul de jos devine din zi în zi mai adânc”.
Maiorescu observă de fapt acea abundență de forme culturale străine care nu se potrivește deloc fondului național. Modernizarea i se pare lui Maiorescu forțată el fiind de părere că numai fondul esențial românesc ar putea să nască formele viitoare ale culturii române.
Biserica de lemn din Mănăstireni

Biserica de lemn din Mănăstireni este prezentată în lucrarea Biserici de lemn din Transilvania publicată de Atanasie Popa în Revista Institutului Social Banat-Crișana în 1942.
Datând din secolul XVIII, biserica era deschisă de Atanasie Popa ca fiind o construcție de dimensiuni mari, frumoasă și bine proporționată. Turnul bisericii avea o galerie cu arcade, la baza fleșei având patru turnulețe. Pe latura de sud, biserica avea prispă. Biserica avea interiorul decorat cu o pictură frumoasă.
Alături de această biserică, A. Popa prezintă și imaginea unei alte biserici de lemn tot din Mănăstireni. Conform autorului, această biserică a fost mutată în Aghireșu. Studiile ulterioare au stabilit că biserica de lemn din Aghireșu a fost adusă din localitatea învecinată, Văleni, iar cea de-a doua biserică amintită a fost mutată în localitatea Bălcești.