davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Лазар Български

Свети Лазар (Лазер) Дебелдялски и Български е български светец, новомъченик за християнската вяра, убит на 23 април 1802 г. (по Юлианския календар - на Гергьовден).
Освен известните му житиета, за него е написано и житие и съставена служба в негова чест, които според описа на проф. Иван Шишманов са се намирали в частна библиотека на Неофит Рилски, но са изгубени.
Роден е през 1774 г. Според запазеното предание родното му място е село Дебел дял на 15 километра от Габрово. Баща му се е казвал Недко Енчов. Родът му съществува и до днес. (по данни на архимандрит Нестор от Великотърновската митрополия). Образът му е изписан в цял ръст в параклиса „Свети Архангели“ в Рилския манастир. Там е означено и родното му място - Дебел дял.
Според написаното от монахиня Валентина Друмева, Лазар е имал тъжно детство, оставайки сирак и тормозен от мащехата си. Затова решава да напусне дома си и заминава на юг, още като малко момче. Отива в Анадола (Мала Азия), където се заселва в селище на име Сома, в близост до Бергама (Пергам) и става овчар. Проявява се трудолюбив и пестелив човек и на 28 г. имал вече 40 овце. Пасе и чужд добитък.
Той е силно вярващ християнин и с това си навлича гнева на турците, но загива най-вече в резултат от машинациите на някаква местна кадъна (ханъма) и семейството й, подкрепяни от тамошния турски големец (ага) и хората му, в резултат на които го хвърлят в тъмница, измъчват го многократно, а накрая го и обесват затова, че не се съгласява да се помюсюлманчи, както и по недоказаното обвинение, че я е изнасилил. Според житиетата му тя го наклеветява, след като докато той спи, кучето му я напада и скъсва дрехата ѝ. Мъжът й и други нейни близки настояват или да приеме исляма или да умре, предлагайки му и награда от 1000 гроша. Понеже упорства, че е невинен и остава верен на Христос, те го дават под съд, но кадията го оправдава. Лакомящият се за пари феодал обаче самоволно го задържа и продължава да го разпитва и мъчи с особена жестокост. Нарежда да го убият след дълги колебания, тъй като бакшишът (подкупът) му е обещан само, ако го придума да си смени религията или поне - да се признае за виновен, което би намалило позора на жената, а се опитва и да измъкне откуп от приятелите му - християни. По съвет на обвиняемия те не дават нищо на агата, освен един, който му дава значителна сума именно да го ликвидира - пак по Лазарова молба.
Самият Лазар лично настоява да бъде екзекутиран в името на Христос, за който се твърди, че лично му се явил в килията му и излекувал. Събират се много християни да се молят за него, а турците - смутени от смелостта и волята му - не посмяват да му сложат примката на шията. Това прави той сам след като се моли горещо на Св. Георги, в чиято памет християните празнуват него ден. Погребват го след като тялото му дълго виси на бесилката, но с дни остава нетленно. По-късно от гроба му започва да се усеща благоухание. Тогава мощите му са пренесени в олтара на селската църква. По агиографски данни, над неговите свети мощи са ставали многобройни чудеса, включително и веднага след смъртта му.
Светец

Светец (ж.р. светица; от старобългарски svętъ, svętъjь; мн.ч. – святы́е) е личност, особено уважавана в различните религии за благочестието, праведността и посредничеството между Бога и хората. „Славата“ или ореолът около главата на светеца е символично свидетелство за способността му да отдава божествена почит. В християнската религия светецът е човек, считан за пример за изключителна святост. Съществува разлика в употребата в зависимост от различните християнски деноминации. Думата произхожда от гръцката дума „άγιος“ (а̀гиос), означаваща „свети“ или „светец“ в Новия завет, където е използвана, за да опише последователите на Исус Христос.
Съкращението за светец обикновено е „св.“ (чете се: свети/света), а в множествено число „св. св.“ (чете се: свети/те светии).
С развитието на християнството значението на думата се променя и по-често се използва за обозначение на определени личности, представляващи пример за подражание във вярата, които се възпоменават и почитат като вдъхновение за останалите християни.
Култът към светците е важна съставна част от източноправославната и католическата традиция. Протестантските общности по правило почти не възприемат почитането на светците.
В християнската агиология светците се подразделят на няколко основни типа:
Съществуват комбинации между горните категории – например преподобномъченик, свещеномъченик и подобни. Това става в случаите, когато даденият светец отговаря на изискванията на повече от една от изброените категории. Често се срещат и думите „благоверен“, „безсребреник“, „чудотворец“, но те са по-скоро за уточнение.
Списък на християнските светци

Сортируем списък на християнските светци, тяхната християнска деноминация и дата на канонизиране.
Различните деноминации имат свои собствени календари на светиите, които поддържат.
Канонизираните римокатолически светци са преминали през официален институционален процес, довел до тяхната канонизация. Има хиляди канонизации. (Само папа Йоан Павел II канонизира 110 лица, както и много групови канонизации като 110 свети мъченици от Китай, 103 корейски мъченици, 117 виетнамски мъченици, мексикански мъченици, испански мъченици и френски революционни мъченици. Обърнете внимание, че 78 папи се считат за светии.)
Сред източните православни и нехалкедонски църкви броят може да е дори по-голям, тъй като няма фиксиран процес на „канонизиране“ и всяка отделна юрисдикция, в рамките на двете православни общности, поддържа паралелни списъци на светци, които имат само частично припокриване.
Англиканското общение признава светиите от преди Реформацията, както и методистката църква. Лицата, които са водили живот в честна святост или мисионерска ревност, са включени в Календара на молитвеника „... без по този начин да записват или да похвалят такива лица като светии на Църквата...“. Идентично е с лутеранския календар на светиите.
„Общото поклонение“ има „Възпоменание“. Само Източните католически църкви. Само Руската православна църква. Част от Православната църква. Само Украинската православна църква.
Българска православна църква в Унгария

Българската православна църква в Унгария е част от Западно- и средноевропейската епархия на Българската православна църква.
Организацията въплъщава сплотеността на българите в Унгария, символ на живо, дейно малцинство.
През XIX век Будапеща, и по-специално в нейния южен район Ференцварош, става един от главните центрове на идващите от България преселници. Там през 1914 г. започва своята дейност Дружеството на българите в Унгария, а през 1916 г. на ул. „Лоняи“ се основава Българската църковната община. Също в района отваря врати и първото българско училище през 1918 г.
През 1991 г. се прави нова съдебна регистрация на църковната община. Оттогава нейното официално наименование е Българска православна църква в Унгария.
Свещеникът на Българската православна църква в Унгария от 2001 г. е отец Стефан Мамаков. Председател на Църковното настоятелство от 2005 г. е Иван Караилиев.
Малко след българско училище е осветен и първият български източноправославен параклис на ул. „Лоняи“.
Скоро обаче тези институции се оказват тесни за все по-нарастващото българско малцинство. Тогава Дружеството на българите в Унгария подема инициативата за изграждане на църковен храм и ново училище. За тази цел през 1930 г. Будапещенската столична община подарява на българската общност поземлен парцел на улица „Вагохид“.
Скоро започва строежът на църквата „Св. св. Кирил и Методий“, която след година е вече готова. Средствата за строежа са осигурени изцяло от живеещите в Унгария българи, като от техните доброволни дарения са събрани 70 хиляди пенгьо. С изграждането на църквата Ференцварош се превръща в духовен и културен център на българите в Унгария. В проекта на архитекта Аладар Аркаи е бил включена училищна сграда, обхващаща от 3 страни църквата. Но проектираният комплекс не е завършен.
С помощта на унгарската държава е построен параклис към църквата в Будапеща.
За нуждите на българската общност в Печ също функционира параклис.
Успение Богородично (Търговище)

„Успение Богородично“ е православен храм в Търговище. Ярък представител на Българската възрожденска църковна архитектура, разположена на улица „Екзарх Йосиф“ в стария български квартал Вароша. Тя е част от Търговищка духовна околия, Варненска и Великопреславска епархия на Българската православна църква.
Храмът е изграден в периода между 1847 – 1851 година от Уста Димитър, майстор от Тревненската школа. Всички християни, въпреки че са били под османско владичество се включили в градежа, дори и децата. Хората са отделяли от залъка си, за да бъде построена църквата. Нито за ден не е спирало строителството, почивали само в неделя, когато и Господ си почива. Така мащабното за времето си строителство на храма е приключило само за три години. Първоначално камбанарията е поместена в дървена конструкция до основната сграда. В планово отношение, църквата представлява три-корабна псевдобазилика на площ от около 510 m². През 1860 година е извършена интериорната декорация включително монтирането на дърворезбован иконостас, отново от тревненски майстори. В самото начало на ХХ век е добавена елегантната църковна кула от майстора Генчо Новаков по проект на италианеца Паоло Форлани.
През 1947 година черквата е почти напълно опожарена. Но с инициативата на местните хора и с доброволен труд, е бил възстановена във вида, в който е днес. Зографисването на църквата продължава и през 60-те години, когато свързаният с Търговище американски митрополит Андрей се изказва критично за работата, определяйки я като „по-долня от всякаква критика“.
Емпория (архитектура)

Емпорѝя е архитектурен елемент в някои православни църква – вътрешен балкон, отворен към наоса.
Емпорията обикновено се разполага в западната част на храма (най-често в пространството над притвора), но може да обикаля и по надлъжните стени. В миналото там е било женското отделение (мястото на жените по време на служба). Впоследствие емпорията се използва като допълнителна площ за богомолците или като място за хора. Достъпът до емпорията се осъществява със стълба от наоса или директно от вън.
Емпориите са характерни за по-големите храмове; някои църкви имат по две емпории, разположени една над друга.
Руси Коджаманов

Руси Стоев Коджаманов е български композитор, хоров диригент, музикален фолклорист и педагог.
Роден е на 16 април 1866 година в търговищкото село Вардун, Ескиджумайско. Възпитаник е на шуменското педагогическо училище. От 1884 до 1886 година учителства във Видин, където ръководи ученически хор. От 1887 до 1891 година преподава в Русе. От 1891 година е редовен гимназиален учител по пеене. От същата година преподава в габровската Априловска гимназия. През 1894 година се установява за постоянно във Видин, където преподава до 1926 година и живее до края на живота си.
През 1894 година основава първия български смесен църковен хор. По образец на този хор са основани други такива музикални състави в различни населени места из страната.
Автор е на статии на музикална тема. Той е сред първите събирачи на български народни песни от края на 19 век. Те са публикувани в „Сборник за народни умотворения, наука и книжнина“. Друга част от събраните от него народни обичаи и песни са публикувани в сборника „Нови песни за вечеринки и утра“ и във вестника „Музикален живот“. Събира народни песни от областите на Видин, Габрово, Омуртаг, Русе, Търговище, Шумен и Западна България.
Като композитор създава около 80 детски песни. Негово дело са църковни песнопения, хорови китки и маршове, както и различни песни по народни мелодии или други източници.
Умира на 1 октомври 1933 година.
Христо Йовевич

Христо Йовевич или Йовович е български живописец, зограф, декоратор и книжовник, представител на Самоковската художествена школа.
Христо Йовевич е роден през 1827 година в семейството на терзия. Живопис учи вероятно при Димитър Зограф. Работи икони, църковна и светска стенопис, украсява джамии и къщи, а също и илюстрира книги. Негово дело е украсата на Байракли джамия и Марчината къща в Самоков.
Най-значимите стенописни работи на Йовевич са украсите на двете му къщи: първата, известна като „Къщата с дюкяните“ – изрисувана през 1846 – 47 година с пейзажи от Цариград и Смирна и богати флорални композиции, а втората – завършена през 1851 година. Днес двете къщи вече не съществуват, но фрагменти от стенописите им са запазени в Етнографски институт с музей в София. Икони на Йовевич са притежание на Исторически музей, Самоков.
Освен като художник, той се изявява и като спомоществовател на книгоиздаването и разпространението на печатни книги. Сам превежда и илюстрира „Езопови басни“, художествено оформя с винетки, заставки и заглавки книгите „Молебна книжка“ и „Ерминия или наука изографическа“. Негов потомък е генерал Никола Подгоров.
Света Петка (Белчин)

„Света Петка“ е късносредновековна българска църква в село Белчин, община Самоков, Софийска област.
Църквата се намира в село Белчин. „Света Петка“ е еднокорабна гробищна църква с полуцилиндричен свод и двускатен покрив. Строежът е от каменна зидария от речни и ломени камъни, споени с хоросан, и укрепена с дървени сантрачи. Църквата е построена в последния си вид през XVII век върху основите на по стар храм от XIII – XIV век.
Църквата оцелява през тежките години на размирици в Османската империя, когато често са били разграбвани и опожарявани храмове и манастири. Църквата е била изписана отвътре, но иконописната украса не е съхранена след цялостната реконструкция на сградата. Следи от ранната живописна украса са разкрити след археологическите разкопки от 2007 г. През Възраждането е разширявана основната, молитвена част на храма.
В църквата са съхранени множество ценни икони, най-старите от които са изписани през 1653 г. Създадени два века преди Възраждането, белчинските икони са радки художествени образци. Двата оригинала на основните олтарни икони – на Христос и света Богородица в продължение на дълги години се съхраняват в криптата на храм-паметник „Св. Александър Невски“. Особено забележителни са иконите „Исус на трон с апостоли“ (1653), „Богородица с младенеца на трон с пророци“ (1653), „Свети Никола“ (XVII в.), „Тримата Светители“ (XVII в.) и др. Иконостасът (XVII – XIX в.) е сред значимите паметници на монументалната дърворезба. Той съдържа разновременни резби, изпъстрени с флорални мотиви, акантови листа, волюти, лозови листа, дракони и птици.
На 27 септември 2007 г. в църквата са пренесени оригиналните икони, които дотогава се съхраняват на други места. На 14 октомври 2007 г. възстановената църква е осветена от знеполския епископ Йоан, софийски викарий.
Първата пълна реставрация на храма е през 1967 г. В следващите десетилетия „Света Петка“ започва да се руши, а иконите и резбените украси попадат в музеи, частни колекции и в другия белчински храм.
Най-тежка е съдбата на църквата в периода между 1991 и 2005 г., когато иманяри пробиват покрива, разкопават около царския трон и оставят храма в развалини.
През 2006 г. започва цялостна реставрация на църквата, при която максимално е запазен първообразът ѝ. Преддверието e оформено в етностил, изцяло от дърво. Реставрацията на „Света Петка“ е осъществена по инициатива на ктиторите – строителния предприемач Симеон Пешов, родом от Белчин, и двамата му синове, фондацията „Възраждане на Белчин“, църковното настоятелство на храма, с подкрепата на „Главболгарстрой“ и под ръководството на Трайчо Велчев. Заедно с реставрацията, в близост до храма е изграден и етнографски комплекс.
Баптизъм

Баптисткото движение е клон на християнството, възникнал на базата на пуританизма в Англия под ръководството на Джон Смит през XVII век.
Баптистите принадлежат към протестантското течение в християнството, но се различават от другите евангелски деноминации по практикуваното водно кръщение чрез потапяне на възрастни лица. Практикуването на кръщение само на възрастните баптистите обясняват с това, че малкото дете няма достатъчно познание, за да може с убеденост и разум да схване смисъла на свещеното тайнство кръщение и да служи на Бога. Поради това баптизмът изповядва приемането на кръщение само от съзнателни хора чрез пълно потапяне във вода. Баптистите отричат редица обреди на ортодоксалната християнска църква, почитането на иконите. Приемат две от седемте тайнства: кръщение и евхаристия. Названието на деноминацията произхожда от гръцката дума „баптизо“, която означава кръщавам с вода.
Баптизмът е създал изключителен култ към Библията, която всеки от тях трябва да притежава и системно да изучава. Разпространява се в Северна Америка, а от там – и по целия свят. Основоположник на баптизма в Германия е Йохан Онкен през 1823 г.
Мисионери на Американското библейско дружество и Британското и чуждестранно библейско дружество пристигат в българските земи през 60-те години на ХІХ в. Заедно с емигранти от Русия, заселили се в Северна Добруджа, те създават общини в Русе, Лом и Казанлък. През 1859 г. в Стара Загора започва работа и печели обращенци Теодор Байнгтън, който основава през 1863 г. и девическо училище. След 1878 г. баптисктки общества се появяват в София, Варна, Чирпан и Станимака. Първите проповедници са българи – Никола Влаев в Казанлък и родените в Лом Филип Каменов и Георги Искренов, а А. Либих извършва първото кръщение на българи също в Лом. Появяват се и първите конфликти като този през 1871 г. в Казанлък, когато местните православни граждани не позволяват тялото на покойната Ция Курдова да бъде погребано в гробищата.
Постепенно до 1908 вярващите се увеличават, създават се първите баптистки общества и се изгражда хоризонталната структура с установяването на първите църкви и пастирите, както и пътищата към централизиране на баптистките общества и църкви в Съюз на евангелските баптистки църкви. Изследователят Момчил Петров описва протестантството в Царство България между двете световни войни и неговото отношението към обществено-политическите събития. Начело на Съюза през периода 1921 – 1923 г. е Христо Марчев. Според изследователя Бончо Асенов по време на социалистическия период баптизмът е секта, а протестантските църковни служители се разглеждат като контрареволюционни елементи, провеждащи активна антинародна дейност.
Възнесение Господне (Бреница)

„Възнесение Господне“ или „Свети Спас“ е православна църква в плевенското село Бреница, част от Врачанската епархия на Българската православна църква.
Църквата е построена през 1870 година. Преди изграждането на църква, християнските обреди се извършвали в училището, което било при Байрактарите. В църковния двор е имало килийно училище, което било разрушено и с камъните от него е направена оградата на двора.
В 1890 година е направена пристройка, а в 1900 година протойерей Върбан Бачовски и кметът Марин Йончовски правят ремонт, като дървеният иконостас е заменен с тухлен и каменните плочи на покрива са заменени с цигли. В 1930 – 1931 година при протойерей Цено Пандурски е пристроена камбанарията на запад. Живописта в храма е от 1898 година, дело на тайфата на дебърския майстор Мирон Илиев, в която влизат Велко Илиев, Григорий Петров и Мелетий Божинов.
St. John the Baptist Macedonian Orthodox Church, Geelong

The St. John the Baptist Macedonian Orthodox Church (Macedonian: Македонска Православна Црква "Св. Јован Крстител", Makedonska Pravoslavna Crkva "Sv. Jovan Krstitel") is a Macedonian Orthodox church on the outskirts of Batesford, near Geelong, Victoria, Australia.
Construction of the church began in 1971 and it was consecrated in 1978.
St. Anthony's Greek Orthodox Monastery (Florence, Arizona)

St. Anthony's Greek Orthodox Monastery is a Greek Orthodox monastery standing in the Sonoran Desert of Arizona, United States. It was established in the summer of 1995 in the name of Saint Anthony the Great. The closest town is Florence, Arizona. It is home for approximately 42 monks. It is open to both Orthodox and non-Orthodox visitors. Pilgrims can arrange to stay at the monastery in guest facilities, and other visitors are invited in daily from 10:30 am to 4:00 pm. Guests are asked to wear “modest and loose-fitting” clothing along with shoes or sandals.
In the summer of 1995, Elder Ephraim (a former abbot of Philotheou Monastery on Mount Athos with a history of restoring and repopulating previous monasteries) sent six monks of Athonite heritage to the Sonoran Desert of Arizona with aims to establish a new monastery in the name of Saint Anthony the Great, the father of monasticism. The fathers began by building the main church, monastic living quarters, the dining hall, and some guest facilities. They also began a vegetable garden, a small vineyard, citrus orchards, and an olive grove amidst the desert landscape. These areas are now interconnected by an elaborate system of gardens, pathways, and gazebos with Spanish fountains.
While the entire monastery is dedicated to Saint Anthony the Great, within its grounds are chapels dedicated to Seraphim of Sarov, Demetrius of Thessaloniki, John the Baptist, George the Martyr, Nicholas the Wonderworker, and Panteleimon the Healer. The main church is dedicated to Saint Anthony and Nectarios of Aegina.
In the summer of 2008, the building of a new chapel in the name of the Prophet Elias was completed on the hill east of the monastery. The chapel's first liturgy was celebrated on the feast day of the chapel's eponymous prophet. The chapel can be seen from up to five miles away.
The monks of St. Anthony's Monastery practice Hesychasm (a mystical tradition of contemplative prayer) and adhere to the cenobitic monasticism. This includes a daily schedule of prayer and work under obedience to their abbot, who assumes the role of their spiritual father. Their routine begins at midnight with time for personal prayer and spiritual reading, followed by the cycle of morning prayers and the Divine Liturgy. Next is a light breakfast and a period of rest before they begin their work day, attend to their prayers, and complete various tasks until evening. Of these tasks include, but are not limited to: gardening, groundskeeping, construction, vine dressing, woodworking, publishing, icon writing, food preparation, and tending to the hospitality of any guests of the monastery. Their day finishes with evening vespers and dinner.
Most of the resident brotherhood of monks are Greek and Greek-American by heritage. Many of the community members (approximately 50 to 80 on an average Sunday) are also Greek-American. There are no female initiates, though women-only centers do exist in other parts of the United States.
Church of the Nativity of Saint John the Baptist (Arad, Romania)

The Church of the Nativity of Saint John the Baptist (Romanian: Biserica Nașterea Sfântului Ioan Botezătorul) is a Romanian Orthodox church located at 15 Piața Catedralei, Arad, Romania. It is dedicated to the Nativity of Saint John the Baptist.
After the demolition of an old church near the Mureș River, a new one was begun upon the initiative of Prokopije Ivačković, the Bishop of Arad. Construction lasted from 1862 to 1865, receiving funds from the Mocioni family and from Viennese banker Simon Sinas. Anton Czigler, a native of Gyula, was the architect. After its dedication, the building served as the diocesan cathedral.
Certain details of the facade, such as the pediment, were only added during the 1905-1906 restoration. In 1966, three mosaics were placed on the facade. The bell, dated 1764, comes from the previous church.
The building is U-shaped, the wings opening on the yard through semicircular arches. The lower interior walls are of artificial marble; the middle feature plant decorations; the upper is painted in Orthodox iconography. The windows are of colored glass, without designs. The two towers were lengthened in 1904; each has a clock. The style is a classicizing neo-Baroque, more akin to 19th-century Western than contemporary Orthodox churches. Over time, the location became less central, so that a new cathedral superseded the old in 2009.
The church is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture and Religious Affairs.
46°10′14″N 21°18′43″E﻿ / ﻿46.17048°N 21.31186°E﻿ / 46.17048; 21.31186
St John the Baptist's Church, Leamington Spa

St John the Baptist's Church is an Anglo-Catholic parish church in Leamington Spa, England. The historic structure is Grade II* listed.
The church of St John the Baptist was built between 1877 and 1878 to designs by the architect John Cundall of Leamington.
It was recently reroofed at a cost of £250,000 by Brown Matthews Architects.
It is a parish of the Society of St Wilfrid and St Hilda under the care of the Bishop of Oswestry.
The church has a two-manual pipe organ built by Henry Jones which dates from 1878. A specification of the organ can be found on the National Pipe Organ Register.
52°16′39.78″N 01°31′51.35″W﻿ / ﻿52.2777167°N 1.5309306°W﻿ / 52.2777167; -1.5309306
Jabuticaba-café

A jabuticaba-café, jabuticaba-de-cabinho, jabuticaba-de-penca ou jabuticaba-preta (Myrciaria trunciflora O. Berg) é uma árvore frutífera brasileira nativa da Mata Atlântica e da submata dos pinhais.
É muito cultivada nos pomares do Brasil.
Árvore semidecídua com até 8 m de altura, tem ramos pendentes.
As folhas finas chegam até 5 cm de comprimento.
As flores formam racemos sobre o tronco e ramos, e se formam na primavera e verão.
Os frutos pequenos têm sabor que lembra o dos frutos do café.
Argentina, Paraguai e Brasil, nos estados de Minas Gerais, São Paulo, Rio de Janeiro, Paraná, Santa Catarina e Rio Grande do Sul.
Os frutos são consumidos "in natura" ou em geléias.
Jambo

O jambo-rosa, ou jambo, é o fruto de uma espécie de Jambeiro, Syzygium jambos (L.) Alston.
Pertence ao gênero Syzygium e à família Myrtaceae, que inclui também a goiaba, a pitanga, o jamelão, a jabuticaba e o eucalipto. São frutos piriformes (em forma de pera), com casca lisa e cerosa, rosada, esbranquiçada, amarela ou laranja-amarelada, polpa consistente na cor branca, e uma ou mais sementes de formato esférico. É bem conhecido como jambo-amarelo ou jambo-amarelado.
Há três espécies principais de Syzygium cujos frutos são conhecidos como jambo, todas nativas do continente asiático:
Em algumas regiões, o jamelão, fruto pequeno e negro da Syzygium cumini, é conhecido como "jambo","jambre" ou "jambolão".
O jambo é uma boa fonte de ferro, proteínas e outros minerais. Os frutos apresentam 28,2% de umidade, 0,7% de proteína, 19,7% de carboidratos, contendo entre eles vitaminas como A (beta caroteno), B1 (tiamina), B2 (riboflavina), minerais como, ferro e fósforo. Em 100g de polpa, tem 50 calorias.
Não é nativo do Brasil, mas está naturalizada, presente em diversos estados brasileiros.
Tem como sinônimo relevantes:
basiônimo Eugenia jambos L.
heterotípico Eugenia monantha Merr.
heterotípico Jambosa palembanica Blume
heterotípico Syzygium jambos var. linearilimbum H.T.Chang & R.H.Miao
heterotípico Syzygium merrillii Masam.
heterotípico Syzygium monanthum (Merr.) Merr. & L.M.Perry
homotípico Jambosa jambos (L.) Millsp.
homotípico Jambosa vulgaris DC.
homotípico Myrtus jambos (L.) Kunth
homotípico Plinia jambos (L.) M.Gómez
Cagaiteira

Cagaiteira (Eugenia dysenterica (Mart.) DC.; Myrtaceae) é uma árvore.
Esta planta do cerrado, encontrada nos estados brasileiros de Goiás, Piauí, Tocantins, Mato Grosso, Mato Grosso do Sul, Bahia,e Minas Gerais, produz um fruto chamado cagaita. Pertence à família Myrtaceae, a mesma da jabuticaba, goiaba, jambo, araçás e eucaliptos.
A Cagaiteira floresce entre os meses de agosto e setembro e frutifica nos meses de setembro e outubro. Seu uso pode ser alimentar, medicinal e, por ser muito bonita na época de floração, também é utilizada para arborização.
Características gerais:
É uma árvore de médio a grande porte, apresentando copa densa de formato variado. O tronco é tortuoso, assim como os ramos, e possui uma casca grossa e fissurada. Seu fruto amarelo é utilizado para a produção de sucos, polpas, licores, geléias e sorvetes. A fruta in natura deve ser consumida com cautela por possuir propriedades laxantes. Deve-se evitar o consumo das mesmas quando já caídas do pé, pois podem estar fermentadas, o que aumenta a possibilidade de ocorrer seu efeito laxante. Os frutos são também consumidos por aves. No paisagismo apresenta estonteante beleza ornamental, com todas as suas fases marcantes. Na época de floração, a copa fica completamente florida e praticamente sem folhas. Após esta fase, a copa se colore de cor chocolate, cor de suas novas folhas. E no período de frutificação, um amarelo intenso e vibrante contagia a paisagem.
http://servicos.jbrj.gov.br/flora/search/Eugenia_dysenterica
Varre-Sai

Varre-Sai é um município brasileiro do estado do Rio de Janeiro, localizado na Região Imediata de Itaperuna.
Com uma população estimada de 10 207 habitantes em 2022, e área de 201,9 quilômetros quadrados, a densidade demográfica de Varre-Sai é de 50,55 habitantes por quilômetro quadrado.
Possui 4 bancos, sendo que o Banco do Brasil é o maior deles, responsável por mais de 90% do crédito agrícola local.
A principal atividade econômica é a cafeicultura, responsável por um terço do produto interno bruto do município. Abragendo cerca de 38,4 por cento do parque cafeeiro do Estado do Rio de Janeiro, Varre-Sai se destaca como o maior produtor estadual de café, produzindo algo próximo a duzentas mil sacas de café, tipo arábica, por ano.
A pecuária também é importante fonte econômica. Destaca-se ainda a vocação do município para o turismo rural e ecoturismo, com seus produtos artesanais, como vinho de jabuticaba, queijo, doces, licores, cachaça (produto que já foi exportado para outros países) e artigos em geral.
Flora Brasileira Ameaçada de Extinção

A primeira lista das espécies da flora brasileira ameaçada de extinção foi publicada pela Portaria IBDF n.º 303 de 29 de maio de 1968, e incluía apenas 13 espécies . Depois de 12 anos, uma versão atualizada da lista foi publicada pela Portaria IBDF n.º 093/80-P de 05 de fevereiro de 1980, que apenas incluiu mais uma espécie à lista anterior.
Cerca de três anos após sua criação, o IBAMA (órgão que unificou o IBDF, a Supede, Sudhevea e a Secretaria Especial de Meio Ambiente - Sema) publicou uma nova lista, com 108 espécies ameaçadas, através da Portaria Nº 37-N, de 3 de abril de 1992. Em 2005, por iniciativa da Fundação Biodiversitas, juntamente com o Ministério do Meio Ambiente, Ibama, Sociedade Botânica do Brasil, Jardim Botânico do Rio de Janeiro, Rede Brasileira de Jardins Botânicos e a Fundação Zoo-Botânica de Belo Horizonte foi realizado um workshop em Belo Horizonte, Minas Gerais, visando revisar esta lista. Foram definidas 1.537 espécies ameaçadas de extinção com o apoio da comunidade científica brasileira: especialistas, pesquisadores e interessados que contribuíram com seus conhecimentos nessa avaliação .
Em 23 de setembro de 2008, o Ministério do Meio Ambiente publicou uma nova lista, por meio da Instrução Normativa MMA nº 06, incluiu várias centenas de espécies, agrupadas em dois grandes grupos: ANEXO I (Lista Oficial das Espécies da Flora Brasileira Ameaçadas de Extinção) e Anexo II (Lista de Espécies da Flora Brasileira com Deficiência de Dados). Ainda em 2008, foi criado o Centro Nacional de Conservação da Flora (CNCFlora), órgão vinculado ao Instituto de Pesquisas Jardim Botânico do Rio de Janeiro – JBRJ, que tem atribuição geral de gerar, coordenar e difundir informação sobre biodiversidade e conservação da flora brasileira ameaçada de extinção.
Em 17 de dezembro de 2014, por meio da Portaria n° 443, de 17 de dezembro de 2014, o Ministério do Meio Ambiente publicou a Lista Nacional das Espécies da Flora Brasileira Ameaçadas de Extinção, a partir da avaliação do risco de extinção das espécies conduzido pelo Centro Nacional de Conservação da Flora (CNCFLORA/JBRJ). O processo de construção da lista está descrito em: http://www.cncflora.jbrj.gov.br/portal/pt-br/listavermelha.
Os critérios e categorias utilizados para a avaliação do nível de ameaça de extinção das espécies e sua inclusão nas listas vermelhas são definidos pela IUCN (União Internacional para a Conservação da Natureza), em duas publicações principais:
Para categorizar as espécies nos diferentes níveis de ameaça, são considerados os seguintes critérios conforme sumário das categorias e critérios IUCN (2000; 2010):
Para cada um desses critérios existe uma série de variáveis que permitem a categorização das espécies. Conforme essas variáveis, as espécies podem ser enquadradas em oito categorias:
ESPÉCIES EXTINTAS
ESPÉCIES AMEAÇADAS
ESPÉCIES NÃO AMEAÇADAS
Flora Diegues

Flora Diegues (Rio de Janeiro, 23 de setembro de 1984 – Rio de Janeiro, 2 de junho de 2019) foi uma atriz, roteirista e diretora brasileira.
Filha de Cacá Diegues e de Renata Almeida Magalhães, estreou como atriz em 1996 no filme Tieta do Agreste.
Morreu em 2 de junho de 2019, aos 34 anos, em decorrência de um câncer no cérebro, contra o qual lutou durante 3 anos antes de sua morte.
Como diretora e/ou roteirista no cinema
Como diretora na televisão
Narizinho

Narizinho (ou Lúcia Encerrabodes de Oliveira) é uma personagem fictícia da obra Sítio do Picapau Amarelo de Monteiro Lobato, criado em 1920 no livro da A Menina do Narizinho Arrebitado. Chama-se Lúcia, mas é conhecida mesmo como Narizinho, e ganhou esse apelido por conta de seu nariz arrebitado. Adora comer jabuticaba do pé, inventar reinações e conversar com sua amiga Emília, sua melhor amiga e grande companheira.
O primeiro livro em que Narizinho aparece é A Menina do Narizinho Arrebitado, mais tarde transformado no primeiro capítulo de "Reinações de Narizinho", obra que reúne várias histórias que já foram publicadas do autor.
Segundo Reinações de Narizinho, a menina "...tem sete anos. Narizinho é dona de Emília, a boneca falante, e também tem um primo que mora na cidade, o Pedrinho que vem passar as férias no sítio da avó de ambos os primos. Ela é a protagonista das primeiras histórias da série do Sítio do Picapau Amarelo, papel que, ao longo das histórias, divide com Emília e Pedrinho, que juntos fazem grandes planos, travessuras e brincadeiras.
Em Reinações de Narizinho, a personagem título se casa com o Príncipe Escamado, se tornando Princesa do Reino das Águas Claras.
Adora comer jabuticabas no pé,inventar reinações e conversar com Emília,sua melhor e grande amiga.Ela adora pipoca e já sabe fazer os bolinhos de polvilho da Tia Nastácia.
Nas versões televisivas da obra infanto-juvenil de Monteiro Lobato, Narizinho foi interpretada por diferentes atrizes, entre elas:
Jaboticaba

Jaboticaba é um município brasileiro do estado do Rio Grande do Sul.
O nome da cidade se deve à grande quantidade de árvores de jabuticabeiras no seu território. A extração das frutas de jabuticaba não representa ganho econômico significativo para seus habitantes, mas elas são a matéria prima das iguarias locais, como as geleias e os licores, que reforçam a identidade municipal. A parte urbana vem crescendo nos últimos anos, mas a maioria da população continua vivendo na zona rural.
O povoamento foi fundado por descendentes de italianos chegados na segunda metade do século XIX.
O município vive da agricultura e pecuária familiares. Os principais produtos cultivados são: carne bovina, leite, soja, trigo, milho, feijão e hortaliças.
Localiza-se a uma latitude 27º37'51" sul e a uma longitude 53º16'38" oeste, estando a uma altitude de 561 metros.
Possui uma área de 128 km² e sua população estimada em 2020 foi de 3.773 habitantes.
Marquês de Rabicó

Marquês de Rabicó ou apenas Rabicó, é um personagem da obra Sítio do Picapau Amarelo de Monteiro Lobato, criado em 1931 no livro de Reinações de Narizinho. Ele é um porco gordo e guloso, que adora comer jabuticabas e que ganhou este nome por ter somente um toquinho de rabo, ele morre de medo de Tia Nastácia, que sempre tenta colocá-lo na panela, mas nunca conseguiu, pois a Narizinho o protege. Rabicó é marido de Emília, que só se casou com ele por interesse em se tornar marquesa, e talvez algum dia princesa; isso se deve ao fato de que Narizinho enganou a boneca dizendo que o Rabicó na verdade era um marquês descendente da nobreza, e que uma bruxa havia o transformado em porco, e que só voltaria a ser gente quando ele encontrasse um certo anel na barriga de uma certa minhoca.
Na série de 1977 Rabicó era uma fantasia enorme, redonda e amarelada com um chapéu-coco verde que era movido por uma pessoa. De 2001 a 2006 ele era um personagem antropomórfico, sendo uma fantasia de boneco com a cabeça animatrônica, vestido de uma maneira formal com terno azul (que vira rosa em 2006) e tendo cabelo e bigode escuros (que ficam loiros em 2006), dando um aspecto francês. Em 2007 passou por uma mudança drástica tendo um visual mais adolescente e humanizado (sem uso de uma máscara animatrônica) com um boné virado pra trás e uma camisa listrada. No desenho animado de 2012 ele continua sendo antropomorfizado com terno azul e cartola, porém tendo o tamanho de um porco normal. Na série de 2024, a fantasia ao invés de ter partes (cabeça) de plástico, ela é composta somente por maquiagem e tecido, ele ainda é antropomórfico, e veste um terno verde com a gola branca e uma gravata borboleta vermelha, usa um chapéu verde com uma listra vermelha e em seus pés a tecidos verdes com dois botões laranjas.
Cauliflory

Cauliflory is a botanical term referring to plants that flower and fruit from their main stems or woody trunks, rather than from new growth and shoots. It is rare in temperate regions but common in tropical forests.
There have been several strategies to distinguish among types of cauliflory historically, including the location or age of branch where inflorescences grow, whether inflorescences attach to stolons or branches, and whether axillary nodes or adventitious nodes develop into reproductive tissues. Cauliflory is a non-homologous phenomenon with several different sources of development and evolutionary value.
The development of buds in axillary cauliflorous species occurs through either the re-use of the same position or old tissue over seasons of growth or release from dormancy. In both cases, vascularization of the bud must occur from pre-existing tissue, such as the pith. In Cercis canadensis, dormant buds break annually in a sympodial pattern. If flowers develop adventitiously, they form similarly to epicormic tissues and may be reactive to immediate environmental conditions. In certain species of Ficus, flowers may be produced from axillary buds in young plants and change to adventitious buds later.
One frequently suggested hypothesis for the evolution of cauliflory is to allow trees to be pollinated or have their seeds dispersed by animals, especially bats, that climb on trunks and sturdy limbs to feed on the nectar and fruits. Some species may instead have fruit which drops from the canopy and ripen only after they reach the ground, an alternative strategy termed nonfunctionally caulicarpic fruits. In Ficus, there is not an association between the evolution of cauliflory as an apomorphy and ecological associations. Alternative hypotheses have focused on competition for sugar and minerals between flowers and young leaves, mechanical support for larger flowers and fruits particularly in Atrocarpus and Durio, and evolutionary theory built on the plant as a metapopulation and differential rates of mutations across large plant bodies.
An extreme version is flagelliflory where long, whip-like branches descend from the main trunk and bear all the inflorescences. The branches grow to and along the ground and even below it. As a result, the plant or tree's flowers can appear to emerge from the soil. Examples are known mostly from the plant families Annonaceae and Moraceae such as a species of Desmopsisterriflora but also include Couroupita guianensis (Lecythidaceae) and the cactus Weberocereus tunilla (Cactaceae).
List of some species of cauliflorous plants with articles (list may be incomplete)
New World crops

New World crops are those crops, food and otherwise, that are native to the New World (mostly the Americas) and were not found in the Old World before 1492 AD. Many of these crops are now grown around the world and have often become an integral part of the cuisine of various cultures in the Old World. Notable among them are the "Three Sisters": maize, winter squash, and climbing beans.
The new world developed agriculture by at least 8000 BC. The following table shows when each New World crop was first domesticated.
The transfer of people, crops, precious metals, and diseases from the Old World to the New World and vice versa is called the Columbian Exchange.
Food historian Lois Ellen Frank calls potatoes, tomatoes, corn, beans, squash, chili, cacao, and vanilla the "magic eight" ingredients that were found and used only in the Americas before 1492 and were taken via the Columbian Exchange back to the Old World, dramatically transforming the cuisine there. According to Frank,
Plinia peruviana

Plinia peruviana, commonly known as jabuticaba cabinho (small stemmed jabuticaba) in Brazil, is a species of plant in the family Myrtaceae. It is endemic to central, South America.
Plinia peruviana is a tree that grows to between 4 and 14 metres tall, and is usually found in mixed araucaria forests, on alluvial plains and in open forest. It produces edible fruit, between 18 and 25 mm in diameter, which is dark-purple in colour. Unlike other Jabuticabas the fruits of Plinia peruviana are connected to the tree by long stems, resembling cherries.
Fruits can be eaten fresh or made into jelly, juice, wine or liqueur. Research has shown that the fruit has potential uses as a dye, flavoring or antioxidant.
Studies have found that the jaboticaba fruit can serve as a wound healing agent on L929 fibroblasts cell line, likely due to its antioxidant activity. Jaboticaba has been used as a traditional natural medicine to treat skin irritations, diarrhea, etc.
It has also been found that extracts of the jaboticaba's peel can enrich cows milk with phenolic compounds. Phenolic compounds contain many antioxidants and are a natural part of the human diet. Enrichment of human consumed cow milk may aid in delivering antioxidants to the general population.
Extract from the fruit peel has been shown to be antifungal and protect against copper toxicity.
Plinia rivularis

Plinia rivularis, commonly known as yva poroity, jaboticabarana, jabúriti, guapuriti, cambucá peixoto, jabuticaba de cacho, or piuna is a species of plant in the family Myrtaceae.
Plinia rivularis is found in coastal forests, atlantic rainforest, and high altitude forests, in Argentina, Paraguay, Uruguay, Brazil, Venezuela, and Trinidad.
The plant is an evergreen tree which can grow to between 6 and 11 metres tall. It produces edible, reddish-orange fruit, up to 20mm in diameter. The leaves are between 7.5 and 10 cm long, and between 3 and 4 cm wide.
Virginópolis

Virginópolis is a Brazilian municipality in the state of Minas Gerais. As of 2020 its population is estimated to be 10,484. Every year, from the end of October to the beginning of November, the municipality celebrates its Festival of Jabuticaba, a fruit commonly grown in the area.
18°45′S 42°45′W﻿ / ﻿18.750°S 42.750°W﻿ / -18.750; -42.750
100 самых влиятельных людей в истории (книга)

100 самых влиятельных людей в истории (англ. The 100: A Ranking of the Most Influential Persons in History) — названия книг американского астрофизика Майкла Харта (англ. Michael H. Hart), опубликованных в 1978 и 1992 годах. Книги представляют собой сборники кратких биографий. В 2022 году скончался последний человек из Списка — Михаил Горбачёв.
Кроме людей из основного списка, в книге приводится Список почётных упоминаний. Для некоторых людей из этого списка также приводятся биографии, но в гораздо меньшем объёме, чем для людей из основного списка.
Вербовщик (фильм)

«Вербовщик» — остросюжетный фильм режиссёра Эдуарда Гаврилова, снятый в СССР в 1991-м году.
Самолёт военного лётчика Олега Зорова был сбит во время войны на Ближнем Востоке в 1970 году. Официально его признали погибшим. На самом же деле он в бессознательном состоянии попал в плен, где был завербован ЦРУ (США). Спустя 20 лет он возвращается в СССР (распад СССР), но уже как гражданин США и под другим именем (Алекса Фреда Келли).
1991 год

1991 (ты́сяча девятьсо́т девяно́сто пе́рвый) год по григорианскому календарю — невисокосный год, начинающийся во вторник. Это 1991 год нашей эры, 1‑й год 10‑го десятилетия XX века 2‑го тысячелетия, 2‑й год 1990‑х годов. Он закончился 34 года назад.
Традиционно считается годом фактического завершения Холодной войны, начавшейся, по оценкам большинства историков, в 1946 году. Этот год стал годом распада Советского Союза, Варшавского договора и СЭВ. Созданы 15 новых независимых государств (часть стали членами СНГ) и ряд непризнанных государственных образований, на постсоветском пространстве вспыхнули вооружённые конфликты и войны. В этом году начался распад Югославии, который сопровождался военными действиями между её бывшими республиками. В 1991 году международная коалиция из 34 государств во главе с США и под эгидой ООН воевала против Ирака, захватившего в 1990 году Кувейт (война в Персидском заливе).
В области технологий 1991 год стал годом появления WWW и ядра Linux.
См. также: Категория:1991 год
Ниже приведены флаги государств и непризнанных государственных образований, объявивших о независимости в 1991 году. Флаги приведены на момент провозглашения независимости.
Человек года по версии журнала Time — Тед Тёрнер, американский бизнесмен.
Реформа

Рефо́рма (лат. reformare — преобразовывать) — некардинальное, нефундаментальное (в отличие от революции) изменение правил в одной из сфер жизни общества, не затрагивающее функциональных основ, или преобразование, вводимое законодательным путём.
В частности, процесс преобразования государства, страны (края, региона) и общества начинаемый властью по какой-либо необходимости, или изменение церковных порядков, языка богослужения и т.д. (см. Протестантская реформация и Реформация в Англии). Конечная цель любой реформы — укрепление и обновление их источника. Однако, не всегда реформа несёт за собой улучшение уровня жизни, сокращение государственных расходов и увеличение доходов.
Реформа может трактоваться как «re-» и «form», то есть изменение формы, изменение содержания или сути чего-либо (какого-то объекта реализации реформы). Реформа предполагает существенные изменения в механизме функционирования объекта, возможна смена основополагающих принципов, ведущих к принципиально новому результату и получению принципиально нового объекта. Не стоит путать понятия «реформа» и «усовершенствование» или «модернизация». Реформа в таком случае, по сути, коренной перелом устоявшихся процессов, традиций и т. д. Именно такая, более жёсткая трактовка понятия «реформа», используется в историческом аспекте: Отмена крепостного права, Столыпинская аграрная реформа, Реформа русской орфографии 1918 года, реформа РАН и т. д.
Реформы, снижающие уровень жизни
Реформа́тор — человек, проводящий реформы.