davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Stasion Sumpiuh

Stasion Sumpiuh (SPH) nyaéta stasion karéta api anu perenahna di Jalan Stasion Sumpiuh, Sumpiuh, Sumpiuh, Banyumas. Stasion anu aya dina tingkat kaluhuran +17 méter ieu kaasup ka Daérah Operasi V Purwokerto.
Stasion ieu miboga taman leutik di gigireun rohangan tunggu sarta rohangan terbuka anu lumayan lega.
Stasion ieu boga opat jalur karéta api, kalawan jalur 2 anu jadi sepur lempeng arah Kroya sarta jalur 3 jadi sepur lempeng arah Kutoarjo. Asalna, stasion ieu ngan boga tilu jalur, ngan ti saprak pangwangunan jalur ganda, jalur anu anyar diwangun di beulah kidul. Jalur ganda pétak Kemranjén-Tambak dioperasikeun ti tanggal 27 Nopémber 2019. Ku kituna ogé, stasion ieu dipasang overkapping urut stasion Kroya.
Kutojaya Utara, jurusan Jakarta liwat Purwokerto-Cirebon jeung jurusan Kutoarjo
Sawunggalih Fakultatif, jurusan Kutoarjo
Kutojaya Selatan, jurusan Bandung liwat Tasikmalaya jeung jurusan Kutoarjo
Stasion karéta api
(id) Loka Resmi PT Kereta Api Indonesia Archived 2023-08-15 di Wayback Machine
Novel remaja

Novel rumaja nyaéta novél nu eusi sarta pamacana para rumaja. Umurna diwates keur budak SMA jeung perguruan tinggi prasarjana.Sacara psikologis umur ieu mindeng disebut miboga parobahan sacara émosional nu teu puguh,ciri masa pubertas. Carita lolobana ngeunaan cinta pas SMA jeung sakola sakola sadarajat.Novel nu siga kieu mimiti ditulis ku Eddy D.Iskandar judulna Cowok Komersial jeung Gita Cinta dari SMA, éta téh disusul ku pangarang rumaja nu sejenna,siga: Yudhistira Ardi Noegraha, Teghuh Esha, Niken Pratiwi, Noorca Marenda, Yulie Ekayati, jeung nu sejenna. Teu lepas ti istilahna nyaéta novel rumaja,malahan mah nu ngarangna ge rumaja,karya sastra siga kieu jadi harepan jeung bisa nampilkeun aspek edukatif.
Istilah lain nu aya,jeung perkembangan nu justru leuwih loba paminatna nyaéta novel teenlit. Kadua istilah dasarna mah sarua, tapi dina hubungan ieu sarua jeung prosés dina ngagunakeun sastra, novel teenlit, sarua jeung émitologina, novel-novel belasan taun, sanajan para rumaja mimiti, misalkeun usia 11 nepika 17 taun, sedengkeun rumaja éta téh umurna 17 nepika 25 taun. Kumpulan rumaja dina umur anu bagéan kadua ieu téh butuh bacaeun anu leuwih dewasa sacara kaseluruhan anu disebut novel populer.
Ékah

Ékah, asalna ti kecap basa Arab nyaéta Aqqa hartina ngabeulah sarta motong. Nurutkeun istilah hukum Islam, ekah téh meuncit sato ingon-ingon dina poé ka tujuh ti kalahiran orok minangka tanda syukur ka Allah swt. Hukum akikah nyaéta sunah muakad hartina sunah anu pohara dinaséhatkaun pikeun kolot anu sanggup, pikeun anu nanggung balanja ankna. Ékah pikeun budak lalaki nyaéta dua embé sarta anak awéwé hiji embé.
Sato akikah kudu minuhan sarat kieu:
Addie MS

Addie Muljadi Sumaatmadja atawa leuwih kasohor ku sebutan Addie MS nyaéta salasahji konduktor orkestra di Indonesia. Lahir di Jakarta 7 Oktober 1959. Addie salah sahiji nu ngadegkeun Twilite Orchestra. Salian ti éta, Addie ogé dipikawanoh salaku pianis, komposer, arranger, sakaligus produser musik. Alatan didikan di kulawargana nu kacida disiplin ti keur leuleutik, Addie kaasup kana budak nu éraan, minder tur hésé sosialisasi jeung batur. Hal éta robah nalika Addie nincak masa SMP. Addie mimiti wanoh kanu ngaranna narkoba nepi ka tingkat émosionalna ogé milu robah. Addie jadi budak nu eksplosif tur émosional. Mun keur ambek, Addie ngébréhkeunana kana tuts-tuts piano kadang-kadang nepi ka senarna pegat. Addie ancrub dina dunya narkoba kurang leuwih 1,5 taun. Nalikaasup ka SMA, Addie mimiti ancrub kana kagiatan-kagiatan nu positif. Kungsi milu grup vocal bareng jeung Ikang Fauzi, Fariz RM, jeung Adji Sutama. Tuluy kungsi ogé miluan pasanggiri nyieun lagu rumaja jeung pasanggiri band. Addie diwanohkeun kana dunya musik profesional ku Keenan Nasution jeung Jockie Suryoprayogo. Satamatna ti SMA, Addie kungsi hayang kuliah ka fakultas psikologi atawa ékonomi. Tapi Addie mimiti panceg kana kalangenanana di dunya musik. Alatan di Indonésia mah jarang aya sakola musik nu hadé, Addie maksakeun indit ka New York pikeun nongton opera, konsér musik klasik jeung jazz, sarta néangan référénsi buku musik jeung vidéo musik. Terah senina nurun ti aki Addie sorangan nyaéta H. Muhamad Susilo salah sahiji violis jeung planolog nu ngararancang kota satelit Kebayoran Baru. Adi mimiti mingpin orkestra dina taun 1982 di Filipina mirig Redi Nur jeung Vina Panduwinata. Addie jadi pinunjul kadua dina féstival lagu pop di Chile kalawan mawakeun lagu Titik Hamzah dina taun 1984.
Babar

Ngalahirkeun nyaéta hiji prosés di mana budak dikaluarkeun ti awak indungna. Sanggeus tumuwuh di jero pianakan kira-kira 40 minggu atawa 9 bulan 10 poé mangka orok siap dilahirkeun. Dina prosés kalahiran, aya sawatara hormon anu baris ngagampangkeun jalanana kalahiran, di antarana hormon relaksin, éstrogen, prostaglandin, sarta oksitosin. Hormon rélaksin mangaruhan kana kapantengan otot dina simfisis pubis. Naékna kadar éstrogendan prostaglandin baris nurunkeun kadar hormon progésteron anu bisa ngahalangan kontraksi dingding pianakan. Hormon oksotosin baris ngaronjatkeun kontraksi dingding pianakan.
Sanggeus prosés persalinan, idung kudu ngarawat kaayaan awakna. Hal-hal anu perlu diperhatikan di antarana:
Sajaba kudu bisa ngurus dirina sanggeus ngalahirkeun, saurang indung ogé kudu bisa ngurus orokna sacara cageur, antara séjén kalayan méré ASI sarta kadaharan anu bergizi. Hal-hal penting anu kudu dipikanyaho indung dina ngurus orokna di antarana:
The Great British Sewing Bee series 8

The eighth series of The Great British Sewing Bee began on 27 April 2022. Sara Pascoe replaced Joe Lycett as the presenter of the show, with both Esme Young and Patrick Grant returning as judges. This series saw the programme moving out of London, it being filmed in a former textile mill called the Sunny Bank Mills, located in Farsley, Leeds. For the first time ever, there were 4 finalists in the final.
Sewer was the series winner
Sewer was the series runner-up
Sewer won Garment of the Week
One of the judges' favourite sewers
Sewer was safe and got through to next round
One of the judges' least favourite sewers
Sewer was eliminated
Crescent Girls' School

Crescent Girls' School (CGS) is a government autonomous girls' school along Tanglin Road, Singapore. Founded in 1956, it is one of the schools under the Worldwide Microsoft Innovative Schools Programme.
CGS was founded in 1955 as Alexandra Estate Secondary School with an intake of 117 boys and 53 girls. A year later, the boys were transferred to Pasir Panjang Secondary School. Evelyn Norris took over as principal from S. C. Thong and CGS came into existence as a girls' school in 1956.
The crest, motto and school song date from the school's early history. The yellow and peacock blue uniforms were very much as they are today. Crescent's Brass Band, which later became the Symphonic Band, won its first gold medal two years later.
Many buildings were added or acquired over the years from 1973 to 1990 at the Prince Charles Square. In December 1990, the school moved to temporary premises at Queensway to enable the rebuilding of CGS on its old site.
In January 1994, the school relocated to its old site along Tanglin Road, where a new school building had been constructed. The latest addition to the school building is the arts conservatory, which was launched by Education Minister Tharman Shanmugaratnam in July 2006.
The school was declared by Bill Gates at the 2007 Global Leaders Forum (January 31, 2007) as mentor school for schools of the future around the world. Crescent now mentors schools in 12 countries under the Worldwide Microsoft Innovative Schools Programme.
On 26 January 2010, the Hewlett-Packard-Crescent Girls' School Green Lab@CGS was officially launched by Ronnie Tay, Chief Executive Officer of the Infocomm Development Authority. The Green Lab@CGS, a collaboration between Hewlett-Packard and Crescent, was initiated due to rising concerns about the environment and global warming.
On 17 May 2010, CGS set a new record in the Singapore Book of Records for the most people wearing Friendship Bands at one location with 1,295 participants. The Friendship Bands, made by the students and staff, are part of CGS's contribution to the 2010 Summer Youth Olympics. The Friendship Bands would be presented to the Youth Olympic athletes from around the world.
CGS was awarded the School Excellence Award, the highest award in the Ministry of Education's Masterplan of Awards.
CGS offers the four-year Express course which leads to the Singapore-Cambridge GCE Ordinary Level examinations.
The examinable academic subjects for Singapore-Cambridge GCE Ordinary Level offered by Crescent Girls' School for upper secondary level (via. streaming in secondary 2 level), as of 2017, are listed below.
Notes:
Crescent Girls' School offers a spectrum of co-curricular activities (CCAs) by the Ministry of Education, consisting of sport CCAs, performing arts, clubs and societies as well as Uniform Groups, totalling to 19 CCAs.
Sports
Performing Arts
Clubs and Societies
Uniformed Groups
Баруун Виржини

Баруун Виржини (Англи: West Virginia) нь Америкийн Нэгдсэн Улсын Аппалачи, Өмнөдийн өндөрлөг газар, Дундад Атлантын бүсэд оршдог АНУ-ын муж улс юм. Тус муж улс зүүн өмнөд талаараа Виржини, баруун өмнөд талаараа Кентакки, баруун хойд талаараа Охайо, зүүн хойд талаараа Пеннсилвани, Мэрилэнд муж улсуудтай хиллэдэг. Нийслэл бөгөөд хамгийн том хот нь Чарльстон.
Америкийн иргэний дайны явцад болсон Вийлингийн хурлын дараа Баруун Виржини Виржиниэс тусгаар тогтнож, 1863 оны зургадугаар сарын 20-нд Холбоонд тусдаа муж улс байдлаар нэгдэн орсон бөгөөд Иргэний дайны үеийн хилийн гол муж улс болсон. Баруун Виржини нь Америкийн иргэний дайны явцад бүрэлдэн тогтсон хоёрхон муж улсын нэг (нөгөөдөх нь Ютагийн Нутаг Дэвсгэрээс тусгаарласан Невада юм) бөгөөд Америкийн Холбооны Улсаас салан тусгаарлаж байгуулагдсан цорын ганц муж улс, өөр муж улсаас салан тусгаарласан гурван муж улсын нэг (бусад нь Кентакки ба Мэн) ажээ.
Баруун Виржинигийн нутаг дэвсгэрийн ихэнхи нь Мэйсон-Диксоны шугамаас өмнө зүгт оршиж байгаа учраас АНУ-ын хүн амын тооллогын товчоо Өмнөдөд оруулж тооцдог. Гэхдээ хойд зүгийн нарийн зурвас нутаг нь Пеннсилвани, Охайотай хил залгадаг ба Баруун Виржинийн Вэйртон хот Питтсбургтэй зэрэгцэн оршдог. Харин Блюфийлд хот Хойд Каролинаас 70-хан миль зайтай байдаг бол Харперс Фэрри нь Вашингтон хотын метрополитан бүсэд хамрагддаг. Баруун Виржини газарзүйн олон бүсэд, түүний дотор Зүүн Өмнөд, тэр байтугай Зүүн Хойд бүсэд багтдаг өвөрмөц байршилтай. Түүнчлэн тус муж улс нь Аппалачийн Бүсийн Комиссын хамаардаг бүсийн дотор бүхлээрээ багтан оршдог цорын ганц муж улс юм.
Баруун Виржини нь байгалийн сайхан, түүхийн ач холбогдолтой мод бэлтгэл, нүүрс олборлолтын салбарууд, хүнд хөдөлмөрийн түүхээрээ алдартай. Түүнчлэн цанаар гулгах, салаар аялах, хаданд авирах, агуйгаар аялах, загасчлах, явган аялах, ууланд дугуйгаар аялах, ан хийх зэрэг чөлөөт цагийн үйл ажиллагаагаар нэртэй юм.
Анхдагч эх сурвалж
CN цамхаг

CN цамхаг (Англи: CN Tower, Франц: Tour CN) нь Канадын Онтарио мужийн Торонто хотноо сүндэрлэх, 553.3 метр өндөртэй, бетон бүтэцтэй, цахилгаан холбооны болон аялал жуулчлалын зориулалттай цамхаг юм. 1976 онд баригдсан тус цамхаг Торонто хотын төвд, хуучин төмөр замын дүүрэгт байрлана. "CN" хэмээх нэр нь тус цамхгийг бариулсан Канадын үндэсний төмөр зам буюу Canadian National Railway гэдгээс гаралтай. 1995 оны төмөр замын хувьчлалын өмнө тус компанийн үндсэн үйл ажиллагаатай холбоогүй хөрөнгийг тусад нь гаргахад тус цамхгийг засгийн газрын үл хөдлөх хөрөнгийг хариуцдаг холбооны титмийн компани болох Канада Лэндс компанид шилжүүлжээ.
CN цамхаг нь 1975 оноос 2007 он хүртэл 32 жилийн хугацаанд дэлхийн хамгийн өндөр байгууламж байсан. Одоо тус цамхаг нь өндрөөрөө дэлхийд 10-т, баруун хагас бөмбөрцөгт 1-т орно. 1995 онд Америкийн иргэний барилгын нийгэмлэг CN цамхгийг орчин үеийн дэлхийн долоон гайхамшгийн нэгээр нэрлэжээ.
Торонтогийн бэлгэ тэмдэг болсон тэнгэр баганадсан байгууламж болох тус цамхагт жилд 2 сая гаруй жуулчид зочилдог. Уг цамхагт ажиглалтын 7 тавцан, эргэлддэг зоогийн газар, мөн зугаа цэнгээний газрууд бий.
Гоолиг хээнцэр, сүрлэг сайхан CN цамхаг ойролцоогоор 32080 тонн жинтэй. Цамхаг дотор дээшээ секундэд 6 метрийн хурдтай хөдлөх дөрвөн цахилгаан шат байх ба цагт нэг чиглэлд 200 хүнд зэрэг үйлчилж чадна.
Энэхүү цамхгийг гураван жил хагасын хугацаанд босгожээ. Торонто хотын тэнгэр баганадсан байшингууд саад болохгүйгээр дохио хүлээж авч дамжуулах бололцоотой өндөр байшин барихаар анхандаа сэджээ. Түүнээс гадна зугаа цэнгэлийн төв, жуулчдын үзэх дуртай дурсгалт газар, хамгийн гол нь Торонто хотын бэлгэ тэмдэг болгох зорилгыг мөн тавьсан. Цамхгийг босгох нүсэр ажлын эхний үе шатанд олон тооны уран барилгач оролцож тоймгүй олон санал дэвшүүлж уралдсаны үр дүнд хоорондоо гүүрээр холбогдсон гурван цамхгийн төслийг анх сонгожээ. Гэвч удсангүй төслийг дахин хэлэлцэж өнөөдөр боссон төслийг баталжээ. Цамхгийг барихад 40522 шоо метр бетон, 129 шоо метр төмөр бетон, 5080 тонн ган оржээ. Барилгын ажилд 1537 ажилчин оролцож хамгийн түрүүнд 15 метр гүнзгий тогоо ухаж 63000 тонн хөрс шороо, занарын шаврыг дээш нь зөөн гаргажээ.
Иллиной

Иллиной (Англи: Illinois) нь Америкийн Нэгдсэн Улсын 21 дэх муж улс юм. Иллиной нь хүн амын хувьд хамгийн олон тоотой муж улсуудын нэг бөгөөд хүн ам нь олон үндэстэн ястнаас бүрдсэн Дундад Өрнөдийн муж улс. АНУ-д хүн амын тоогоор 5-д ордог. Зүүн хойд хэсэгт нь Чикаго хот орших бөгөөд төв болон баруун хэсгээрээ жижиг үйлдвэрийн хотууд болон хөдөө аж ахуйн салбар хөгжсөн, өмнөд хэсгээр нь нүүрс, мод, газрын тос зэрэг байгалийн баялагийн салбар хөгжсөн Иллиной муж улсын эдийн засаг олон салбар дээр тогтдог. Иллиной нь тээврийн чухал төв юм. Тухайлбал Чикагогийн боомт нь Иллиной голоор дамжин Их Нууруудыг Миссиссиппи голтой холбож өгдөг. Иллинойг АНУ-ын бичил загвар гэж үзэх нь олонтаа. Ассошэйтэд Пресс агентлагийн тооцоолсноор хүн амзүйн 21 хүчин зүйлээр Иллиной нь АНУ-ын хамгийн дундаж муж улс болох нь тогтоогджээ.
Хүн амын бараг 66% нь муж улсын зүүн хойд буланд Чикаго хот болон түүний эргэн тойрны метрополитан бүсэд төвлөрөн суудаг.
МЭ 1300-1400 оны үед өнөөгийн өмнөд Иллиной муж улсад оршиж байсан, 40,000 орчим хүн амтай байсан Миссиссиппийн Кахокиа хот нь ирээдүэйн АНУ-ын хэмжээнд хамгийн олон хүн амтай хот байсан ба 1790-1800 оны үед л Нью-Йорк хотод гүйцэгджээ. Америкийн хувьсгал гарах үед Иллиной хавиар 2,000 гаруй уугуул америк анчид болон цөөн тооны франц суурьшигчид нутаглаж байв. Америк суурьшигчид 1810-аад оны үед Кентакки муж улсаас хүрэлцэн ирж эхэлсэн бөгөөд 1818 онд муж улсын эрхтэй болсон. Ирээдүйн метрополис Чикаго 1830-аад оны үед Чикаго голын эрэг дээр байгуулагджээ. Тус хот нь өмнөд Мичиган нуурын эргийн байгалийн цорын ганц боомт юм. Төмөр зам гарч ирж, Жон Дийр өөрөө хагалагч ган анжис зохион бүтээснээр төв Иллинойн үржил шимтэй тал нутаг дэлхийн хамгийн үр өгөөжтэй, үнэ цэнтэй фермийн газар болж, Герман, Шведийн цагаач фермерүүдийн сонирхлыг татах болжээ. Хойд Иллиной нь Америкийн иргэний дайны үеэр нутгийнхаа Абрахам Линкольн болон Улиссес С. Грант нарт томоохон дэмжлэг үзүүлжээ. 1900 он гэхэд хойд хотууд дахь үйлдвэрийн өсөлт болон төв ба өмнөд хэсгийн нүүрсний уурхай зэрэг нь Зүүн болон Өмнөд Европоос цагаачдыг татаж, тус муж улс дэлхийн хоёр дайны үеэр зэ зэвсгийн үйлдвэрлэлийн томоохон төв болжээ. Өмнөдийн хөдөө нутгаас Чикаго руу цагаачлагч африк-америкчууд тус хотын алдартай жаз болон блюз хөгжмийг үүсгэсэн томоохон угсаатны бүлгийг бүрдүүлжээ.
Дэлхийн улс орны жагсаалт

2014 оны байдлаар Нэгдсэн Үндэстний Байгууллагын гишүүн бүрэн эрхт 193, НҮБ-ын байнгын ажиглагч 2 улс байна. Гэгээн Ширээт Улс 1964 оноос, Палестин 2012 оноос хойш байнгын ажиглагчийн эрхтэй болсон бөгөөд олон улсын өргөн эрхтэй.
Үүнээс гадна 10 гаруй орон тусгаар тогтносон боловч бусад улсаар бүрэн хүлээн зөвшөөрөгдөөгүй, олон улсын эрх зүйн чадамжгүй гэж тооцогдсоор байна.
Дэлхийн өв

Дэлхийн өв гэдэг нь 1972 оны ЮНЕСКО-гийн чуулганаар батлагдсан "Дэлхийн соёлын болон байгалийн өвийг хамгаалах тунхаглал" (Дэлхийн өвийн тунхаглал)-д үндэслэн Дэлхийн өвийн жагсаалтад бүртгэгдсэн археологийн дурсгал, байгаль, соёлын дурсгал зэрэг хүн төрөлхтөн үеэс үед өвлүүлэн үлдээх үнэт зүйлсийг хэлнэ.
1959 онд Египетийн Нил мөрний сав газарт Асваны усан цахилгаан станц баригдах төлөвлөгөө гарчээ. Энэхүү усан цахилгаан станц бий болбол Нубийн хөндий дэх дурсгалт зүйлс усанд автах аюул тулгарсан. Энэ асуудлыг шийдэхийн тулд ЮНЕСКО-гоос "Нубийн живэх гэж буй дурсгалыг хамгаалах хөдөлгөөн" өрнүүлэв. Дэлхийн 60 гаруй орон үүнд нэгдэж, техник, хөрөнгө мөнгөний туслалцаа үзүүлжээ. Ийнхүү Абу Симбел сүмийг нүүлгэн шилжүүлжээ. Энэхүү явдлаас улбаалан, түүхийн үнэт зүйлсийг хөгжлийн золиос болгохгүйн тулд олон улсын түвшинд хамгаалах хэрэгтэй болсныг дэлхийн улсууд ойлгожээ.
1972 оны 11 сарын 16-нд ЮНЕСКО-гийн Парис дахь төв байранд болсон 17 дахь удаагийн чуулганаар "Дэлхийн соёл, байгалийн өвийг хамгаалах тунхаглал"-ыг санал нэгтэйгээр батлав. 1973 онд Америкийн Нэгдсэн Улс анх энэхүү тунхаглалд нэгдэн орсон бөгөөд 20 дахь улс нэгдэн орсон 1975 онд албан ёсоор хэрэгжиж эхэлсэн.
1978 онд АНУ-ын Йеллоустон болон Галапагосын арлууд зэрэг 12 газрыг (Байгалийн өв 4, соёлын өв 8) Дэлхийн соёлын өвийг бүртгэж авснаар хүн төрөлхтөн эх түүх, байгаль дэлхийгээ хамгаалах аянд морджээ.
Бүртгүүлсний дараа хамгаалалтын байдлыг 6 жил тутам илтгэж, Дэлхийн өвийн хороонд шалгуулах үүрэгтэй байдаг.
2009 оны хоёрдугаар сарын 5-ны байдлаар 145 орны нутагт орших 878 дэлхийн өв бүртгэгдсэн байгаа билээ. Эдгээрийн 679 нь соёлын, 174 нь байгалийн, 25 нь хосолмол шинж чанартай юм. ЮНЕСКО-оос Дэлхийн энэхүү өвүүдийг газарзүйн бүс нутгуудаар нь ангилах нь элбэг байдаг. Тухайлбал: Африкийн бүс, Арабын улсуудын бүс (Умард Африк, Ойрх Дорнодын улсуудыг оруулаад); Ази, Номхон далайн бүс (Австрали ба Далайн орнуудыг оруулаад); Европ, Умард Америкийн бүс (Оросын Холбооны Улс ба Кавказийн улсуудыг оруулаад); Латин Америк болон Карибын бүс гэж 5 ангилна. Гэхдээ газарзүйн бүсчлэл гэхээсээ илүүтэйгээр тухайн газар нутгийг засаг, захиргааны онцлогийг харгалзсан байдаг. Жишээ нь Гоу арал нь Өмнөд Атлантын далайд оршдог ч, Их Британийн эзэмшил тул Европ, Умард Америкийн бүст хамрагддаг.
Хүснэгтээр үзүүлбэл:
Загвар:Link FA sv
The Beatles Statue

The Beatles Statue is a monument in Liverpool, England, placed at the Pier Head, near the intersection of Brunswick Street and Canada Boulevard. It was designed by sculptor Andy Edwards, and unveiled on 4 December 2015. It consists of four bronze statues depicting members of the Beatles, which are Paul McCartney, George Harrison, Ringo Starr, and John Lennon.
The monument was designed by sculptor Andy Edwards. It was donated to the city of Liverpool by The Cavern Club, a local music venue associated with the Beatles, and unveiled on 4 December 2015, by Ann O'Byrne, the city deputy mayor, and Julia Baird, John Lennon's sister. The ceremony coincided with the 50th anniversary of the last concert the band played in Liverpool on 5 December 1965.
The monument is placed in Liverpool at the Pier Head, near the intersection of Brunswick Street and Canada Boulevard. It consists of four bronze statues depicting members of the Beatles, that are, from left to right, Paul McCartney, George Harrison, Ringo Starr, and John Lennon. The figures are larger than their real counterparts, and are depicted walking together through the street. They were based on a photograph of the group, taken at the location in 1963.
McCartney holds a camera near his chest in his right hand, as a tribute to his wife, Linda McCartney, who was a photographer.
Harrison is wearing a belt with a Sanskrit inscription on it, which translates to "The Infinite Beyond Conception, we meditate upon that Light of Wisdom, which is the Supreme Wealth of the Gods. May it grant us to increase in our meditation".
To the sole of Ringo’s right shoe, is attached a card with a postal code "L8", referencing the area of Welsh Streets in which he grew up. He is also set back from the others, representing the order they were typically positioned on stage, with Ringo being behind the others on the drum kit.
In Lennon's right hand are two acorns, which were cast from acorns collected from near The Dakota apartment building in New York City, where he lived and was murdered in 1980. They are a reference to him mailing acorns to world leaders as a message of peace in the 1960s.
Eleanor Rigby (statue)

Eleanor Rigby is a statue in Stanley Street, Liverpool, England, designed and made by the entertainer Tommy Steele. It is based on the subject of the Beatles' 1966 song "Eleanor Rigby", which is credited to the Lennon–McCartney partnership.
When Tommy Steele was performing in a show in Liverpool in 1981, he made an offer to Liverpool City Council to create a sculpture as a tribute to the Beatles. His fee for the commission would be three pence (half a sixpence). The offer was accepted by the council, as the statue would be expected to increase the tourist trade of the city, and they made a donation of £4,000 towards its cost. The project was otherwise funded by the Liverpool Echo.
The statue took nine months to make. Steele unveiled it in Liverpool on 3 December 1982.
The statue consists of a bronze figure on a stone bench. The figure is 128 centimetres (50 in) high, 120 centimetres (47 in) wide, and 96 centimetres (38 in) deep. It depicts a seated woman with a handbag on her lap, a shopping bag on her right, and a copy of the Liverpool Echo on her left. Poking from the shopping bag is a milk bottle, and on the newspaper is a sparrow and a piece of bread. The woman is looking down at the sparrow.
Steele included what he described as "magical properties" in his design, all hidden inside the bronze figure and representing a different facet of life. These were: a four-leaf clover (for good luck), a page from the Bible (for spiritual guidance), football boots (representing sport and fun), a comic book (for comedy and adventure), and a sonnet (for love).
On the wall behind the figure is an inscribed plaque which originally read:
This inscription has since been replaced.
Notes
Citations
53°24′25″N 2°59′12″W﻿ / ﻿53.40694°N 2.98664°W﻿ / 53.40694; -2.98664
Brasfield & Gorrie

Brasfield & Gorrie, LLC, headquartered in Birmingham, Alabama, is one of the United States' largest privately held construction firms, providing general contracting, design-build, and construction management services for a wide variety of markets. Founded in 1964, Brasfield & Gorrie has 12 offices and approximately 3,500 employees. Its 2022 revenues were $5 billion. Engineering News-Record ranks Brasfield & Gorrie 21st among the nation’s “Top 400 Contractors” for 2022. Modern Healthcare ranks the company No. 1 among healthcare general contractors in the nation.
Founded as the Thomas C. Brasfield Company by its namesake in 1921, the company originally performed small commercial and remodeling projects. The company continued in this market until it was acquired in 1964 by Miller Gorrie, who changed the company's name to Brasfield & Gorrie in 1967. As the company grew, Gorrie moved its focus to larger commercial, industrial, and institutional projects. Brasfield & Gorrie expanded its operations in the late 1960s and early 1970s to include high-rise and specialty concrete structures, and expanded further in 1977 to include infrastructure projects, including water and sewage treatment plants. The company diversified into the healthcare industry in 1969 and has continued to the present day. In 1985, Brasfield & Gorrie created two new regions of operation by opening offices in Atlanta, Georgia and Orlando, Florida. It has additional offices in Raleigh, North Carolina, Nashville, Tennessee, Jacksonville, Florida, Dallas, Texas, and Columbus, Georgia. Brasfield & Gorrie has grown in contract revenues from less than $1 million in its first year of operation in 1964 to nearly $5 billion in 2022.
Company executives include founder M. Miller Gorrie as Chairman, Jim Gorrie as CEO, Rob Blalock as President, Jeff Stone Executive Vice President, Rob Taylor Executive Vice President, Jill Deer Chief Administrative Officer, Keith Johnson as East Group President, Todd Jackson as Central Group President, Chris Kramer as Chief Strategy Officer, Greg Hunsberger as Chief Operations Officer Planning and Technology, Jim Sexton as Vice President Project and Field Operations, and Matt Carrington as Chief Financial Officer.
The Beatles Monument

The Beatles Monument (Russian: Памятник The Beatles) is a monument to the English rock band The Beatles in Kók Tóbe Park, Almaty, Kazakhstan.
The composition of the monument represents a bronze bench on which sits John Lennon playing the guitar, surrounded by the other members of the band standing: Paul McCartney, Ringo Starr and George Harrison. Songs by The Beatles are constantly played from speakers.
The bronze monument by sculptor Eduard Kazaryan on Kok-Tobe Mountain was unveiled in 2007. The funds for the construction of the monument were allocated by the "Seimar" charitable non-profit foundation. The competition committee considered a large number of designs for the monument and only one was chosen. Permission for installing the monument was obtained from the Ministry of Culture of Kazakhstan: this required obtaining agreement with the rights holder of The Beatles brand. In addition, the surviving members of the band, Paul McCartney and Ringo Starr, gave their consent to build the monument.
43°13′58″N 76°58′33″E﻿ / ﻿43.23278°N 76.97583°E﻿ / 43.23278; 76.97583
Beatles Square (Ulaanbaatar)

The Beatles Square is a town square in Sükhbaatar, Ulaanbaatar, Mongolia.
The square was established to mark the country's transition to democracy in 1990, featuring the monument of The Beatles which was erected in 2008. In August 2017, local residents staged protest to prevent demolition plan of the area, although the local government quickly rebuked the allegation saying the construction works were done to redevelop the area.
1921

1921 (MCMXXI) was a common year starting on Saturday of the Gregorian calendar and a common year starting on Friday of the Julian calendar, the 1921st year of the Common Era (CE) and Anno Domini (AD) designations, the 921st year of the 2nd millennium, the 21st year of the 20th century, and the 2nd year of the 1920s decade. As of the start of 1921, the Gregorian calendar was 13 days ahead of the Julian calendar, which remained in localized use until 1923.
Физически институт (БАН)

Физическият институт е исторически научноизследователски институт в рамките на Българската академия на науките и е първият в областта на физическите науки в страната.
Създаден е през 1946 година. По онова време единствените физици, членове на академията са акад. Георги Наджаков и чл.-кор. Александър Христов. Първият е нещатен ръководител, а вторият нещатен сътрудник на института. На 1 юни 1946 година за асистент във Физическия институт е назначен д-р Разум Андрейчин. Отначало новият институт не разполага със собствени помещения и апаратура. Д-р Разум Андрейчин продължава да работи в лабораториите на Катедрата по опитна физика при Физико-математическия факултет на Софийския университет на улица Московска. През март 1947 година Физическият институт при БАН получава първото си помещение – кръглата стая на таванския етаж под североизточната кула на сградата на БАН до Народното събрание. През юли 1947 г. д-р Разум Андрейчин е назначен за уредник на института, а на негово място като асистент е прехвърлен от Физико-математическия факултет на Софийския университет Виктор Врански. През 1948 година Виктор Врански става доцент в Пловдивския медицински факултет и на мястото му от Физико-математическия факултет на Софийския университет е прехвърлен Милко Борисов. През 1949 г. от факултета е прехвърлен във Физическия институт и назначен за втори асистент и Никифор Кашукеев.
В първата секция по обща физика работата започва с апаратура, пренесена от Катедрата по опитна физика на Физико-математическия факултет. В северното крило на тавана на сградата на БАН са преустроени първите лабораторни помещения за нуждите на Физическия институт. Там се извършват изследванията върху фотоелектричните явления в диелектрици и широкозонни полупроводници, а по-късно и в други области на физиката на твърдото тяло.
С Разпореждане № 362 то 16.10.1972 г. на МС, считано от 1 януари 1973 г., съществуващият Физически институт с Атомна научно-експериментална база при Българската академия на науките е разделен на Институт по физика на твърдото тяло и Институт по ядрени изследвания и ядрена енергетика.
Плетвар

Плетвар (на македонска литературна норма: Плетвар) е село в Община Прилеп, Северна Македония.
Селото е разположено в прохода Плетвар, който разделя планините Дрен и Бабуна и свързва Пелагония и град Прилеп с Раец и Тиквешията Бабуна планина, източно от общинския център Прилеп.
Край селото се намират находища от бял мрамор.
В XIX век Плетвар е изцяло българско село в Прилепска кааза на Османската империя. Според Георги Трайчев училище в селото функционира от 1846 година. Църквата „Св. св. Козма и Дамян“ е от 1862 година. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на населението от 1873 година, Плетвар (Plétvar) е посочено като село с 46 домакинства и 208 жители българи.
Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) от 1900 година Плетваръ има 472 жители, всички българи християни.
На Етнографската карта на Битолския вилает на Картографския институт в София от 1901 година Плетвар е чисто българско село в Прилепската каза на Битолския санджак с 68 къщи.
В началото на XX век българското население на селото е под върховенството на Българската екзархия. В 1902 година в селото е издигната нова училищна сграда. По данни на секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) през 1905 година в Плетвар има 456 българи екзархисти и работи българско училище.
При избухването на Балканската война в 1912 година 10 души от селото са доброволци в Македоно-одринското опълчение.
По време на българското управление във Вардарска Македония в годините на Втората световна война, Никола А. Кантарджиев от Прилеп е български кмет на Плетвар от 4 октомври 1941 година до 3 септември 1942 година. След това кметове са Янко Хр. Янков от Свищов (1 април 1943 – 26 април 1944) и Йордан Д. Варошлиев от Прилеп (26 април 1944 – 9 септември 1944).
Според преброяването от 2002 година селото има 22 жители, от които 21 северномакедонци и един сърбин.
Чарлз Грибъл

Чарлз Грибъл (на английски: Charles E. Gribble; 10 ноември 1936 г., Лансинг, Мичиган, САЩ — 3 юни 2016 г.) – американски славист и българист.
Чарлз Грибъл получава бакалавърска степен по славянски езици в Мичиганския университет (1957), а магистърска по славянски езици и литератури – в Харвардския университет (1958). Защитава докторат по славянско езикознание в Харвардския университет (1967) на тема „Linguistic Problems of the Vygoleksinskij Sbornik“ с научен ръководител проф. Хорас Лунт. По официална програма за студентски обмен специализира в Московския държавен университет (1960-61).
Преподавател в Института по английски език на Мичиганския университет в Ан Арбър (1957-58) и в Харвардския университет (1959-61). Асистент по руски език в университета Брандис (Brandeis University) (1962-68), директор на Езиковата лаборатория там (1962-68). Асистент по славянски езици в Индианския университет (1968-75). Доцент (1975-89) и професор (1989-2000) по славянски езици в университета на Охайо. Почетен професор (2010).
Член е на издателския съвет на списание Palaeobulgarica (издавано от БАН) (1992-). Президент на Асоциацията по българистика в САЩ (на английски: Bulgarian Studies Association) (2001-2003).
Основател, президент и редактор в издателство Slavica Publishers (1966-97), което отпечатва над 250 книжни заглавия в областта на славистиката и над 60 книжки на четири списания. Slavica Publishers е най-голямото издателство в Западното полукълбо на научни книги и учебници в областта на славянските езици.
Чарлз Грибъл е носител на юбилеен медал „1300 години България“, връчен му от българското посолство в САЩ за принос в разширяването на връзките между САЩ и НРБ (1985), юбилеен медал „1100 години от смъртта на Св. Методий“ от БАН и Комитета за култура на Втория международен конгрес по българистика в София (1986), почетна мемориална грамота „Марин Дринов“ от БАН (2006).
Иваничка Георгиева

Иваничка Петрова Георгиева е изтъкната българска етноложка, историчка и дългогодишна преподавателка в Софийския университет, професор в Историческия факултет.
Иваничка Георгиева завършва история в Софийския университет, профил „Археология“ (1960). Започва работа като уредник в Музея на революционното движение в София (1960 – 1962).
Аспирант в Етнографския институт с музей при БАН (1963 – 1966), където става научен сътрудник (1968 – 1974).
Доктор с дисертация на тема „Традиционни черти и социологически елементи в бита и културата на съвременната работническа младеж в гр. Сливен“ (1968). Доктор на историческите науки с дисертация на тема „Българска народна митология“ (1984).
Главен асистент (1974 – 1978), доцент (1978 – 1987) и професор (1987-) в Историческия факултет на СУ. Ръководител на катедра Етнология в ИФ на СУ (1990 – 2000).
Секретар на Централния съвет на Българското историческо дружество (1970 – 1976).
Милко Борисов

Милко Борисов Иванов е виден български физик, академик, член-кореспондент, дългогодишен преподавател, създател на Института по физика на твърдото тяло при Българската академия на науките и негов директор от 1973 до 1991 г.
Роден е на 18 февруари 1921 г. в София. От 1939 до 1943 г. учи физика във Физико-математическия факултет на Софийския държавен университет. По това време ръководител на катедрата по опитна физика е професор Георги Наджаков. След войната се дипломира и работи като асистент на проф. Георги Наджаков (1945-1948). След създаването на Физическия институт към БАН е прехвърлен в него, но продължава да участва в преподавателската работа на катедрата по експериментална физика като доцент и професор. Чете курса по обща физика. Въвежда нови университетски курсове: „Увод във физиката на твърдото тяло“ и „Физически основи на акустоелектрониката и акустооптиката“ и издава първите университетски учебници за тях. Специализира в ГДР и СССР.
Проф. Милко Борисов е бил заместник-директор на Физическия институт при БАН, декан на Физико-математическия факултет и два пъти заместник-ректор на Софийския университет. През 1972 г. отделенията на Българската академия на науките са преобразувани в Единни центрове. Акад. Милко Борисов е единственият директор на Единния център по физика до закриването му през 1988 г.
Умира на 5 ноември 1998 г. в София.
Интересите на акад. Милко Борисов са в областта на физиката на твърдото тяло. Полага основите на изследвания в областта на акустоелектрониката в България. Проучва физика на плазмата и парамагнитния резонанс. Създава група по история на физиката при Института по физика на твърдото тяло, която отпечатва две книги за разпространението на физическите знания в България през 19 век. Има 15 авторски свидетелства. Ръководител е на 10 успешно защитени дисертации.
На Милко Борисов е наречена улица в квартал „Витоша“ в София (Карта).
Първата сесия в памет на Милко Борисов е проведена през 2003 г. Под редакцията на акад. А. Г. Петров и доц. Илия Илиев Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“ отпечатва сборник с научните доклади от нея през 2006 г. Мемориална сесия, посветена на 90 години от рождението на Милко Борисов, е организирана от Института по физика на твърдото тяло на 18 февруари 2011 г.
Уди Харелсън

Удроу Харелсън (на английски: Woody Harrelson) е американски актьор, носител на награди „Еми“ и „Сателит“, по два пъти е номиниран за награди „Сатурн“ и „Оскар“ и три пъти е номиниран за „Златен глобус“. Известни филми с негово участие са „Белите не могат да скачат“, „Убийци по рождение“, „Влакът трезор“, „Няма място за старите кучета“, „Zombieland“, „Игрите на глада“, сериалите „Бар Наздраве“, „Уил и Грейс“, „Истински детектив“ и други.
Уди Харелсън е роден на 23 юли 1961 г. в Мидланд, Тексас, но израства в Охайо след като родителите му се развеждат през 1964. Баща му Чарлз Харелсън е професионален наемен убиец и е осъден на доживотен затвор за убийството на федерален съдия в Сан Антонио през 1979.
В детството си Уди страда от дислексия и хиперактивност.
През 2008 г. се жени за бившата си лична асистентка Лаура Луи, с която са двойка от 1990. Двамата имат три дъщери.
Уди става световноизвестен с участието си в сериала „Бар Наздраве“, в ролята на бармана Уди Бойд. Номиниран е общо девет пъти за награда „Еми“, от които печели веднъж през 1989 г. за ролята си в „Бар Наздраве“. През 2001 г. участва в няколко поредни епизода на излъчвания и в България сериал „Уил и Грейс“, в ролята на новото гадже на Грейс.
След успеха в телевизията Уди пробива и на голям екран, партнирайки си с приятеля си Уесли Снайпс в „Белите не могат да скачат“ (1992) и „Влакът трезор“ (1995). Кариерата на Харелсън придобива нова насока след главната му роля в „Народът срещу Лари Флинт“ (1996) на Милош Форман, за която е номиниран за „Оскар“ и за „Златен глобус“. След филма Харелсън е канен за участие и в сериозни филми като „Тънка червена линия“ (1998).
През 2008 участва с Уил Смит в драмата „Седем души“, а през 2009 г. в касовия хит на Роланд Емерих „2012“. През 2014 г. изиграва ролята на щатския детектив Мартин „Марти“ Харт в първия сезон на криминалния минисериал на HBO – „Истински детектив“, където си партнира с Матю Макконахи. За ролята си е номиниран за наградата „Еми“ в категорията „Най-добър актьор в драматичен сериал“.
Уди Харелсън е известен застъпник за легализирането на марихуаната. Освен това е екоактивист и строг вегетарианец.
Често прави публични изказвания срещу Войната в Ирак. Живее със семейството си в Сан Хосе, Коста Рика.
Спенсър Грамър

Спенсър Карън Грамър (родена на 9 октомври 1983 в Лос Анджелис) е американска актриса, известна с ролята си на Кейси от сериала на АВС Колежани.
Спънсър Карън Грамър е единствената дъщеря на комедианта Келси Грамър и инструкторката по танци Дорийн Алдермън. Тя е най-голямата сред двете си полусестри и единия си полубрат. Спенсър започва кариерата си от малка, като участва в шоуто на баща си Бар Наздраве. По-късно участва в сапунката Докато свят светува и в комедийния сериал на АВС – Колежани.
Даринка Митова

Даринка Иванова Митова (родена на 28 юни 1953 г.) е българска актриса. По-известна е с дублирането на филми и сериали.
През 1976 г. завършва актьорско майсторство за драматичен театър във ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов“ при професор Гриша Островски.
Играла е в Младежкия театър. Митова е член на Българския есперантски театър.
Митова участва в дублажите на сериали като „Богат, беден“, „Бар Наздраве“, „Италианската булка“, „Д-р Куин Лечителката“, „Смешно отделение“, „Адвокатите от Бостън“ (от трети до пети сезон), „Осмо чувство“ (от първи до шести сезон), „Последователите“ и „Готъм“, минисериала „Десет малки негърчета“, както и в анимационните поредици „Семейство Флинтстоун“ (дублажи на БНТ и bTV/VMS), „Каспър и космическите ангели“, „Моето малко пони: Филмът“, „Чип и Дейл: Спасителен отряд“, „Мишел Ваян“, „Покемон“ и „Генератор Рекс“.
Тя и съпругът ѝ имат двама синове.
Zwieback

Zwieback (German: [ˈt͡sviːbak] ) is a form of rusk eaten in Austria, Belgium, Bosnia-Herzegovina, Bulgaria, Croatia, France, Germany, Greece, Italy, Luxembourg, The Netherlands, North Macedonia, Poland, Scandinavia, Serbia, Slovenia, Switzerland and Turkey. It is a type of crisp, sweetened bread, made with eggs and baked twice. It originated in East Prussia. According to Fabian Scheidler, Albrecht von Wallenstein invented zwieback to feed his mercenary army during the Thirty Years' War. The Mennonites brought Zwieback to the Russian Empire; before the Russian Revolution, when many emigrated to the west, they brought Zwieback to Canada, the United States and other parts of the world.
There are two types of zwieback. One type is made by pinching round pieces of dough, placing one piece on top of another, pressing them together by pushing a finger down through both pieces. It is then baked and served as warm soft rolls. This type is identified with Mennonites. The other type is a bread sliced before it is baked a second time, which produces crisp, brittle slices that closely resemble melba toast. Zwieback is commonly used to feed teething babies and as the first solid food for patients with an upset stomach.
The name comes from German zwei ("two") or zwie ("twi-"), and backen, meaning "to bake". Zwieback hence literally translates to "twice-baked". The French and Italian names, respectively, biscotte and fette biscottate have the same origin, biscotto (biscuit), which also means twice ("bis-") baked (-"cotto"). The Slovene name is prepečenec which would imply baked over ordinary or overbaked. The Serbo-Croatian name is dvopek which, again, is literally twice (dvo) baked (pek).
Slavski kolač

Slavski kolač (Serbian Cyrillic: славски колач) is a traditional Serbian cake (a type of yeast bread). It is made for the Orthodox Christian celebration of Slava, a UNESCO's Representative List of the Intangible Cultural Heritage of Humanity. The parish priest visits the family to consecrate the kolač and red wine, and to light a beeswax candle stamped with an image of the saint.
Often extended family and friends are invited to the celebration. Wine is poured over the cake, and it is cut or broken by members of the family before lunch.
The custom of Slava and the importance of the celebration cake are found only among Serbs. It celebrates home liturgy, domesticity, family gatherings, and family tradition. Slavski kolač, along with the candle and a wheat dish such as žito (koljivo), are present at all Slava celebrations and are considered the crucial elements.
The cake symbolizes of the body of Jesus, and the wine with which the cake is eaten represents his blood. Traditionally a woman made the bread the day before the celebration, after bathing, dressing in clean clothing, saying the Lord's Prayer, and crossing herself. Tradition calls for the dough to be made with consecrated water.
During the coronavirus pandemic, health authorities advised that it was not necessary to take the cake to church, that singing was not necessary for the celebration, and that the gatherings should be limited to household members.
The kolač is a round yeast breadlike cake approximately 15 centimetres (6 in) high. Traditionally, braided dough is wrapped around the rim and a dough cross is pressed into the center of the dough, dividing the loaf into quarters. Each quarter gets further decoration, such a Cyrillic "C", which stands for samo, sloga, Srbina, spasava, meaning "Only unity will save the Serbs". Around the rim the letters "ИС ХС НИ КА" (Cyrillic), an abbreviation for "Jesus Christ Conquers". Every baker has her own style of decoration.
The parish priest visits the family to consecrate the kolač and red wine, and to light a beeswax candle stamped with an image of the saint. Some families instead take the cake to church to be consecrated.
After the cake is consecrated, wine is poured over the cake. The woman of the household cuts it into quarters and turns it cut-side up. It is further cut into pieces by other family members and oldest or most important guests.
Sopa de guandú con carne salada

La sopa o sancocho de guandú con carne salada o guandules es un plato típico del departamento colombiano del Atlántico, del cual existen variantes en otros puntos de la Costa Caribe colombiana como los departamentos de Sucre y de Córdoba.​
Además del ingrediente esencial, que es el guandú (preferiblemente verde), la sopa lleva carne salada (de pecho), ñame, yuca, plátano maduro (que le da su característico sabor dulce), ñame, verduras (cebolla, ají dulce, ajo, cebollín criollo y cilantro) y condimentos (comino, sal, pimienta). Se puede agregar chicharrón. Se acompaña con arroz blanco o de coco, bollo de yuca y guarapo de panela o jugo natural.​
En Córdoba se prepara un mote de guandú con berenjena, sin yuca y sin carne salada. En Chinú se le agrega puerco fresco o salado. En Sucre se prepara una variante que no lleva plátano maduro ni carne salada.
El sancocho de guandú es considerado el plato típico del carnaval de Barranquilla por darse hacia esa fecha la cosecha del grano en la región.
Sopa de arroz con carne en polvo

La sopa de arroz con carne en polvo​ es un plato típico tradicional de algunas regiones latinoamericanas. En Antioquia (un departamento de Colombia), se le ha conocido en los últimos años (1990 en adelante) como «sopa de cura en vereda».​
Básicamente, este plato de procedencia íntimamente familiar tradicional, pues no se consigue fácilmente en restaurantes o sitios públicos, consiste en la combinación de la sopa de arroz comúnmente conocida, con la carne en polvo (es lo más tradicional emplear la carne en esta presentación), y con otros elementos gastronómicos esenciales al plato como son las papas chip caseras, el tradicional hogao, las tajadas fritas de plátano maduro, rodajas de tomate y aguacate.
El plato es profundamente raizal en el departamento colombiano de Antioquia, presenta un sabor exquisito y requiere de un buen tiempo de preparación debido a la gran cantidad de componentes que tiene.
Sopa de arroz

La Sopa de arroz es una variedad de sopa muy tradicional en varias geografías, hecha a partir del arroz, y combinada por lo común con hogao, tajadas delgaditas de papa frita, tajadas de plátano maduro, aguacate, tomate y carne en polvo. Es uno de los platos tradicionales en la República Dominicana, donde se le da el nombre común de "asopao".
INFORMACIÓN FALSA
Sopa de miso

La sopa de miso (味噌汁, misoshiru) es una sopa japonesa preparada a base de un caldo dashi y pasta de miso, que le da nombre.​​​ Tiene diferentes ingredientes y preparaciones dependiendo de la región y la temporada en que se haga. Además de la sopa suimono, es uno de los platos principales de la gastronomía de Japón.
En los suburbios de Tokio, esta sopa es llamada omi otsuke, que significa ‘jugo de miso’, nombre proveniente del período Edo. En la región de Kansai, es llamada otsutsu u otsu. Fuera de Japón, en el mundo occidental, es llamada sopa de miso o sopa miso.
La sopa de miso se compone de dos ingredientes esenciales: dashi, que es la base de la sopa, y miso (pasta aromatizada de soja), que es disuelto en el dashi. Se suelen usar dos tipos distintos de miso: el shiro-miso (blanco, suave y con poca sal) o el aka-miso (rojo, fuerte y salado).
Los ingredientes más habituales en esta sopa son el tofu en forma de cubitos, las algas wakame y cebolleta o puerro. Puede llevar otros ingredientes, como verduras (papas, zanahoria, daikon, repollo, etc.), carnes, pescados o setas.
Esta sopa es un acompañamiento básico de la gastronomía japonesa que se sirve tanto en desayunos, como en almuerzos y cenas. Nunca se sirve como plato único, y suele acompañar al arroz blanco y a uno o dos platos más. En invierno, suele acompañar a platos fríos como el sushi. Suele tomarse como reconstituyente durante los resfriados. La sopa miso es servida comúnmente en Japón como desayuno, acompañada de arroz blanco.
A la hora de tomarla, es habitual servirla en pequeños cuencos lacados para beberla directamente de ellos sin utilizar cuchara, aunque los ingredientes sólidos se comen con los palillos. Esos cuencos pueden tener una tapa para conservar la temperatura y el sabor de la sopa.
Existen numerosas variedades dependiendo de las regiones de Japón que tienen sus propios ingredientes y tipos de miso. Por ejemplo, en la prefectura de Yamagata es común encontrar miso de crisantemo, especialmente en otoño. Aunque es un plato tradicional muy antiguo, comenzó a consumirse popularmente a partir del período Muromachi (1392-1573). En la cocina Honzen-ryōri, la sopa miso es la sopa principal.
Sopa wantán

La sopa wantán es una sopa china, popular en la cocina chifa de la gastronomía del Perú.​
La sopa wantán está hecha a base de caldo de pollo, carne de pollo, cerdo asado y wantán. También puede llevar col china y fideos chinos, además de langostinos. Usualmente lleva tres o cuatro wantanes y se sirve con cebollita china.​
Una vez servida la sopa, generalmente se le agrega sillao a modo de aderezo.