davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
圣诞市场

圣诞市场，又稱為聖誕市集，是一種在圣诞节前之将临期內舉行的臨時街市，主要盛行於德國、奧地利等德語地區（德語多稱為Weihnachtsmarkt），也在法國、捷克等德国周边國家出現。最早目的為为了多准备过冬用的东西，並在城鎮的廣場和附近的街道上上擺攤舉行，集会上会露天销售食品，饮料，和其他应季产品，一般伴随着民俗活动，如唱民歌或者跳舞。通常圣诞市场在距圣诞节四个星期时，即将临期开始时开张，在圣诞节前结束。
圣诞集市传统特色包括摆设耶稣诞生的马厩，各式姜饼还有香料酒。各地有不同本地特色的手工艺品和纪念品，比如玩具，书籍，和圣诞树装饰挂件。
圣诞集市起源于中世纪晚期德国和奥地利，后发展到大部分欧洲国家。距现在已有七、八百年的历史。按照基督教的风俗，从前的圣诞市场在开张的那天晚上会由男孩子扮成基督进场，重演基督降生的宗教故事。圣诞市场通常在市政厅前的广场举办，所有的饮食摊点都沿人行道向广场铺开，出售的吃食和饮料都与圣诞节有关。 比如姜饼、甜蛋糕、加糖和作料的热红酒等德国传统圣诞饮食。与圣诞装饰有关的圣诞树、小饰物，用干树枝和干花编成的门前挂的圣诞花环、手工制成的蕾丝花边亚麻台布等也是常见的商品。德国周边的国家法国、荷兰、比利时都有自己版本的圣诞集市。德裔移民也将这个传统带到了英国和美国。东欧国家也开始效仿，圣诞集市也从而演化成一种商业民俗。
在法国城市斯特拉斯堡的圣诞集市这项传统更能追溯至16世纪。2011年11月26日周六，法国城市斯特拉斯堡正式揭开了圣诞集市的序幕，集市分布在市中心12个地点，有超过300间的木屋摊铺。市中心的广场上已树立起一棵30米高的大圣诞树。 为了尊重这项圣诞传统，活动主办方2010年已禁止在集市上出售CHURROS（吉士果，产自西班牙），2011年各摊铺上摆卖的瓷器、艺术品、古玩等等，也需要与“圣诞”相符合，才能被允许售卖。 圣诞集市大大的促进了当地经济，预计将为该市带来1.6亿欧元的收益。
在德国，人们习惯在圣诞赶集，通常来说，十一月下旬便开始赶集的风潮了，一直到12月24日圣诞夜的当天中午，圣诞集市上的所有的小贩们才开始收拾摊位，他们也要赶回去与家人共度圣诞夜。现在，汉堡和柏林甚至将圣诞集市延长到新年。不过，历史最悠久也最富盛名的当属德累斯顿和纽伦堡的圣诞市场。
起源于1458年的莱比锡圣诞集市在德国排名第二，仅次于最古老的德累斯顿圣诞集市。其最早的文字记载出现在1714年约翰·雅可布·福格尔的《莱比锡历史教科书》：“1458年弗里德里希·馬格努斯王子（和萨克森公爵公开宣布举行圣诞集市，市政府和市议会因履行了应尽的职责而获赦免。” 莱比锡圣诞集市将于11月23日17.00点在集市广场拉开序幕。 德累斯顿因其举世闻名的德国最古老的圣诞集市而成为圣诞节期间最受青睐的旅游目的地。这个起源于1434年的圣诞市场高潮部分一直是圣诞果脯蛋糕庆典：大约4吨重的巨型蛋糕从茨温格宫出发，经过森帕歌剧院（Semperoper）、宫廷教堂和圣母教堂，直达圣诞集市上，在那里，它将被切成小块出售给那些熙熙攘攘前来追捧的游客们。 在纽伦堡的制高点“皇帝城堡”向老城区中央的主市场“Hauptmarket”俯瞰，这个每年从11月底至12月23日一直持续的欧洲最著名的圣诞市场可以一直追溯到16世纪。 圣诞节期间，汉堡将开设12处圣诞市场，仅在市中心就设立了7处，它们使整个汉堡市幻化成一座童话般的仙城。有些市场一直开放到除夕，让游客拥有整整六个星期的时间享受与探索“圣诞之汉堡”的独特魅力。圣彼得教堂前的圣诞市场以及施皮塔勒大街和格哈特豪普特曼广场（Gerhart-Hauptmann Square）上的圣诞市场将持续开放至2010年12月30日，而少女堤沿路的圣诞集市则会营业至除夕当晚。
每年香港會議展覽中心都舉辦冬季購物節、冬日美食嘉年華等活動。此外，不少商場都會在12月舉辦聖誕市集，如赤柱廣場聖誕市集。
餛飩侯

馄饨侯，是一間北京小吃店，创立于民国年间。这家小吃店因颇具特色的馄饨而闻名中外。
“馄饨侯”创始人，姓侯名庭杰，1920年生于北京南河沿一带。因父母早逝，从小自食其力，卖过报纸，当过铁路巡警，也在东安市场开过小买卖。凭着从各处学到几种制作馄饨的技艺中博采众长，侯庭杰于1946年通过他人帮助，花费自己的积蓄摆起了一个馄饨摊，主营馄饨、烧饼、烧饼夹肉、五花肉、肉肠、鸡蛋卷、白酒、啤酒和褡裢火烧。最初，摊位开在八面槽电料行门前。1949年新中国成立后，侯庭杰被选为东单地区的工商联委员，将摊位搬到东安门16号的公共汽车公司门前，在摊位的后墙挂上一个紫红底色的布帐子，上书“馄饨侯”（仿宋体大字）和“北京风味”（仿宋体小字），帐子周围是一圈和平鸽装饰（侯庭杰长子认为有可能是馄饨）。久而久之，人们就以“馄饨侯”这个名字来称呼侯庭杰经营的馄饨摊。馄饨摊的早期经营者为侯庭杰及其家人，后来买卖逐渐做大，又请过数名帮工。
当年的东安门、王府井是京城最繁华的商业区，其中有“北京人艺”（北京人民艺术剧院）、东安市场、吉祥戏院等。晚上散戏后，街上的行人熙熙攘攘，再加上散戏后人们都愿意吃点夜宵。南来北往的客人中，有不少顾客专找“馄饨侯”的摊，其中更是不乏国家政要和社会名流。“北京人艺”的很多著名演员和周恩來，经常在演出结束后有说有笑地到“馄饨侯”吃馄饨。光顾“馄饨侯”的还有学者中国科学院院长郭沫若、著名作家老舍和夫人胡絜青、著名京剧表演艺术家李和曾，北京曲艺名家魏喜奎，琴书名家关学增，国家体委副主任荣高棠。这些社会名流的光顾，对“馄饨侯”的知名度起了不小的推进作用。此后，“馄饨侯”的名声也就不胫而走了。
1956年合作化运动、公私合营时，散落在东华门、菜厂、大纱帽胡同口上的侯家、梁家、王家、陈家、闻家和两位张家这七家馄饨摊贩成立起一个合作小组。侯庭杰被推举为组长。合作摊位的经营地点被指定在南河沿东皇城根南口，但由于此处地理位置不如东安门，开业不久便门可罗雀。众人十分着急，想重新回到东安门的街面上经营。1959年，七位摊主在东城区商管会帮助下，将摊位改为铺面，开在了东安门“馄饨侯”原址附近。因为合作前“馄饨侯”的名字早已为人们熟知，也得到了上级部门的认可，因此新铺面沿用了“馄饨侯”的名号。在后来的十多年里，侯庭杰作为经理，为“馄饨侯”作出了很大的贡献。当时，“馄饨侯”不仅被京城诸多媒体争相报道，也多次由周恩來作为北京风味小吃引荐给外宾。在侯庭杰的培养下，他的徒弟在六十年代初参加全国烹饪比赛得了金奖，受到李先念、彭真等国家领导人的接见。
“文革”期间，“馄饨侯”受到冲击。造反派认为“馄饨侯”这个字号有“封存资修”色彩，对侯庭杰等人进行了批斗，并把“馄饨侯”改名叫“四新”饭馆。馄饨也不是主营了，改卖面条、盖浇饭和窝窝头。顾客进店除了自己买票、端饭外，还要自己去洗碗。在此期间，侯庭杰也卧病在床，不久后去世。
1980年，“馄饨侯”的老店名被恢复。“馄饨侯”重新开业后，每天顾客盈门，日营业额可达两、三万元，甚至高于那个年代的一些大酒店。“馄饨侯”于1989年被国内贸易部授予“中华老字号”，并于2001年通过了ISO9001:2001国际质量标准体系认证，2003年被中国连锁经营协会评为“知名品牌”。在此期间，“馄饨侯”由原来的集体所有制转变为股份制，现公司全称为“北京馄饨侯餐饮有限责任公司”。
2006年，兴华美食公司投资120万元对"馄饨侯"进行了全面装修，门脸焕然一新，店堂重新做了调整，增加了营业面积。在保留传统的基础上，“馄饨侯”的经营模式按照科学化、标准化的方法做了全面革新。在员工分工方面，过去是每个职工擀皮、做馅、吊汤、服务样样都能干，现在是按岗位定人，擀皮包馅、煮馄饨、服务均为专人负责。在原料制作方面，过去是打馅、做皮等制作地点都在一起，现在另寻他处建了一个中心厨房，专供门市用料。在煮馄饨方面，以前的馄饨是大锅原汤煮好了捞出来，捞的时候不容易控制每份的量；现在改用煮面篓单煮，汤在另一个锅熬着，汤分棒骨、老鸡若干种，待馄饨煮好了再往上浇汤，保证一篓10个不多不少。在食物品种方面，以前的“馄饨侯”品种单一，馄饨馅只有一种，除了馄饨只经营烧饼和小菜；现在，他们请技师和营养师反复琢磨和鉴定，增加到28个品种，光馄饨就有5种馅。烧饼有4种，此外，有面条、烧麦、小笼包并且增加了馄饨宴。在服务方面，过去是顾客买牌，自己到柜上去端馄饨，现在是直接服务到桌，吃后付款。
而后，“馄饨侯”又陆续开了几家连锁店。截至2020年底，“馄饨侯”在北京共有和平里、鼓楼、广渠门、西四、前门、万丰路这6家分店。
“馄饨侯”的馄饨特点是皮薄、馅细、汤好、作料全。
"馄饨侯"的馄饨皮有薄如纸一说，把皮放在报纸上，能看到上面的字。馅细，指的是多少菜配多少肉馅都有比例，肉讲究用前臀尖，七分瘦三分肥，打出的馅非常均匀。一碗馄饨，10个皮为一两包一两馅，加在一起为二两，基本上不差分毫。“馄饨侯”的汤是一绝，煮馄饨的汤是用猪的大棒骨，花6个小时左右时间熬成的。汤口儿讲究味浓不油腻，由于棒骨汤含有钙质，许多老人之所以好这口儿，也是冲着这个来的。“馄饨侯”的作料讲究一个“全”字，有紫菜、香菜、冬菜、虾皮、蛋皮儿等。21世纪初北京冬菜停产，“馄饨侯”为了淘换冬菜没少跑腿，最后在河北清县找到了生产厂家，眼下清县坛装冬菜成了“馄饨侯”的专门供应品。
在“馄饨侯”成立之初，馄饨用面选的是当时很难吃到的富强粉，那个年代能用富强粉是很不容易的，必须经过上级部门批准，定量供应，一般家庭吃白面已属不易，能吃到富强粉就更为奢侈了，然而在“馄饨侯”却能吃到，这在当时也是一种享受。后来，馄饨侯的面粉使用“廊雪面粉”。
有了面之后，要把几十斤的面粉揉成面团也不是件容易的事儿，那时没有和面机，得手工和面，面和好后要饧面一两个小时。在擀面时，要用直径十几厘米的一米多长的擀面杖，撒一些团粉防止粘连，边擀边抻，最后擀成薄如纸的馄饨皮。
維士比

維士比是三洋藥品調製生產的含中藥口服液（藥酒，俗稱「阿比」），1974年底上市，是台灣市場領導品牌之一，銷售對象多為藍領階級。香港藝人周潤發自1987年起長期擔任維士比第一代廣告代言人，2000年代才換廣告代言人。維士比電視廣告口號「福氣啦」未曾更換，且已注册为声音商标。三洋藥品多角化經營，結合各關係企業組成「三洋維士比集團」。
維士比飲用者也常以椰奶、果汁、啤酒、米酒、高粱酒、咖啡、烏龍茶、綠茶，或蠻牛、紅牛等提神飲料，或維他露P、維大力、可樂、沙士等碳酸飲料來混合飲用（俗稱「工地雞尾酒」、「工地調酒」）。
維士比之競爭對手為保力達B。北臺灣以保力達B較流行，南臺灣以維士比較流行，俗稱「南達北比」。但其實保力達源自北部，發源於臺北新莊；維士比源自南部發源於高雄鳳山。
中華民國法律《藥事法》規定，維士比屬於含酒精的內服藥劑，其成分含有中藥萃取物及胺基酸等內容物，屬「指示用藥」，只允許在藥局或藥房販售。但實際上，一般藍領勞工購買維士比之管道多為檳榔攤或雜貨店。
毒蠻牛事件

毒蠻牛事件或蠻牛千面人事件是2005年5月中旬發生在臺灣臺中市的模仿日本「森永千面人事件」，以下毒在飲料中來向廠商勒索的犯罪事件。
「蠻牛」是在台灣以及港澳地區販售的機能性飲料，製造廠商為保力達公司。此飲料在機能性飲料市場排名第一，年營業額達新台幣上億元。目前在市面上販售的主要通路包括便利商店、超市、檳榔攤、藥局、藥妝店以及食品店；主要的消費客層以開車族及夜貓族居多。
2005年5月中旬，台灣台中市的便利商店貨架上，被人放置了注入氰化物的罐裝機能性飲料「蠻牛」，有四位民眾於5月17日深夜購買後不慎誤飲，相繼引發氰酸中毒症狀，其中55歲的男子周乙桂於5月18日深夜死亡，另外兩名受害者趙世芳、李峰銘則生命垂危。
該機能飲料被貼上印有“有毒，勿喝”字樣的標籤，疑似是用印表機印出來的。此次事件被台灣媒體大肆報導認為是模仿日本「森永千面人事件」的惡質犯罪手段，並呼籲社會大眾不要喝來歷不明的飲料。此外，行政院衛生署（今衛生福利部）已勒令保力達公司停止販售知名品牌保力達B的系列商品，直至安全無虞為止。
5月27日，家住臺北縣（現新北市）的40歲的男子王進展被逮捕，並向警方坦承其恐嚇的目的及犯罪手法乃是模仿「格力高·森永事件」（即森永千面人事件）。6月2日，台中地檢署承辦檢察官劉邦繡偵查終結，認定王進展在11處商店擺放摻有氰化物的飲料，涉嫌11次的流通物下毒罪、1次殺人罪和10次殺人未遂罪，從重依連續殺人罪嫌起訴，具體求處死刑。7月11日，台中地方法院一審宣判，依連續殺人罪判處王進展死刑，褫奪公權終身。二審到更三審，都維持死刑判決。但於2009年，在台中高分院在更四審時出現逆轉：法官認定認被告尚有再教育、再社會化之可能，判處無期徒刑。
Milo dinosaur

Milo dinosaur or Milo tabur is a Malaysian/Singaporean beverage, composed of a cup of iced Milo (a chocolate malt beverage) with undissolved Milo powder added on top of it.
According to a reporter for The New Paper, the "dinosaur" in the beverage's name on its own means "[a] heap of Milo or Horlicks powder on the iced drink".
In Thailand, drinks with such preparation are titled with a suffix of phukhao fai (Thai: ภูเขาไฟ, lit. 'volcano'). This includes mai lo phukhao fai ("Milo volcano") and o wantin phukhao fai ("Ovaltine volcano")
The origin of Milo dinosaur is disputed. A drink, known as Milo shake, was being served in Malaysian roadside stalls in the mid-1990s. Vendors in Singapore say that the Malaysian shake is not as chocolatey and creamy as the Milo dinosaur. Initially, Milo was marketed in British Malaya from the mid-1930s as a convenient ‘fortified tonic food’ for middle-class individuals. At present, Malaysia has the world's highest per capita consumption of Milo. Malaysia is also home to the world's biggest Milo factory. Milo Dinosaur is considered Malaysia's and Singapore's joint colonial legacy.
Milo Dinosaur is also known as "ta-chiu", The drink is made by adding a generous amount of undissolved Milo powder to a cup of iced Milo. The amount of powder added can be excessive or as little as a spoonful. The drink is common in Malaysia and Singapore.
A variant, "Milo Godzilla", comprises a cup of milo dinosaur augmented with a scoop of ice-cream and/or whipped cream.
In Hong Kong, Milo Dinosaur is often served as a Malaysian speciality while in Australia, the land where Milo originated from, it is known as either a Malaysian and Singapore-style beverage.
Typically sold at Mamak stalls, Milo dinosaur can be accompanied with roti canai/roti prata. The beverage is considered to be inexpensive in Singapore; As of 2013, its pricing ranges from S$3 to S$3.50. The name of the beverage is one of the terms to be guessed in the Singaporean version of the popular board game, Taboo. Milo Dinosaur inspired the creation of "Godzilla Milo", a cupcake sold at a Singapore-based pastry store. According to one Taiwan-based beverage store offering the drink, it is a "super popular" crowd-pleaser for the younger generation. Milo Dinosaur is also prominent in Malaysia.
Grațieri și amnistii legate de Revoluția Română din 1989

În această pagină sunt documentate amnistia parțială din ianuarie 1990, anumite demersuri pentru acordarea unei amnistii generale privind faptele comise în timpul Revoluției Române din decembrie 1989 precum și actele de grațiere acordate de președinți ai României unor persoane condamnate sub diverse capete de acuzare legate de evenimentele respective.
Beneficiari ai amnistiei:
Videogramme einer Revolution

Videogramele unei revoluții (Videogramme einer Revolution) este un film documentar apărut în 1992 în regia lui Andrei Ujică și Harun Farocki. Filmul este o reconstituire cronologică din imaginile de arhivă ale Revoluției Române din decembrie 1989, începând de la ultimul discurs al lui Nicolae Ceaușescu și până la ocuparea sediului Televiziunii române de către revoluționari.
În 2004 documentarul a fost selecționat de Cinemateca austriacă din Viena în cadrul programului "Die Utopie Film" în lista "The Best 100 in Film History".
Marius Mioc

Marius Mioc (n. 23 iulie 1968, Timișoara) este un publicist român, participant la Revoluția din 1989 în Timișoara. Mioc este autorul mai multor lucrări de documentare și popularizare a evenimentelor din decembrie 1989 și a unor materiale de opoziție față de măsurile de oprire a pandemiei de COVID-19.
A absolvit Facultatea de Mecanică din Timișoara în 1993. A lucrat ca inginer la Prompt S.A. între 1993-1995. Între 1996 și 2000 a lucrat la departamentul de finanțe al firmei Procter & Gamble Timișoara (Detergenți S.A.), inițial analist financiar, apoi contabil șef. Din 1999 a început activități economice pe cont propriu.
A fost prezent în mulțimea adunată în 16 decembrie 1989 în fața casei preotului László Tőkés și a participat la confruntările cu forțele de ordine din acea zonă. Ulterior, a îndemnat participanții la manifestație să continue demonstrația și în a doua zi, în 17 decembrie, plecând prin oraș pentru a anunța cât mai multă lume despre plănuirea reluării manifestațiilor. A fost reținut de forțele de ordine în noaptea de 16 spre 17 decembrie 1989. A fost arestat și bătut peste tălpi, picioare, spate, mâini.
Urmare a rolului jucat în instigarea și organizarea evenimentelor din decembrie 1989 de la Timișoara, autoritățile comuniste i-au întocmit dosar penal. Acest dosar a fost închis în iunie 1990 de către procurorul militar Samoilă Joarză cu rezoluție de ne-începere a urmăririi penale, ca urmare a abrogării art. 166 din Codul penal privind infracțiunea de propagandă împotriva orânduirii socialiste printr-un Decret al CFSN din ianuarie 1990.
În anul 2004, Mioc a obținut în instanță plata unor daune morale și materiale de la fostul șef al Securității Timiș, Traian Sima, autor al ordinului de arestare a manifestanților de la revoluție.
În 1990 s-a înscris în asociația "17 Decembrie" a răniților și familiilor îndoliate din revoluție din Timișoara. Este inițiator al boicotării activității Comisiei Senatoriale de cercetare a evenimentelor din 1989 de către revoluționari din Timișoara. În numele asociației „17 Decembrie” a cerut destituirea directorului SRI, Virgil Măgureanu, acuzându-l de falsificare a istoriei revoluției.
Începând cu martie 2020, a criticat măsurile de combatere a pandemiei de COVID-19 luate de autorități, contestând veridicitatea informațiilor oficiale provenite de la Organizația Mondială a Sănătății. Mioc a tradus în limba română intervenții ale lui Sucharit Bhakdi, un fost redactor șef al Revistei Germane de Microbiologie Medicală și Igienă, discreditat datorită mesajelor conspiraționiste și antisemite.
Revoluția de la 1848

Revoluția de la 1848 a fost o revoltă naționalistă a burgheziei europene desfășurată în anii 1848 - 1849, îndreptată împotriva ordinii încă supranaționale stabilite de Congresul de la Viena (1814 - 1815). Revoluțiile de la 1848 au dat semnalul deșteptării naționalismului european, fiind cunoscute de aceea și sub denumirea de "primăvara popoarelor" (în franceză printemps des peuples, în italiană primavera dei popoli). Deși înăbușite, revoluțiile de la 1848 au fixat pe termen lung obiectivul creării statelor naționale în Europa, obiectiv definitivat cu ajutor american (conform programului în 14 puncte al lui Wilson), abia după Primul Război Mondial.
Această amplă mișcare a debutat în Palermo, Italia, la 12 ianuarie 1848 (Revoluția siciliană din 1848).
Cauzele Revoluției Europene au fost împărțite în trei categorii:
Anti-flag

Anti-Flag (română anti-steag) este o trupă de punk (punk rock, streetpunk, hardcore punk) din Pittsburgh, Pennsylvania, S.U.A..
Numele de Anti-Flag creează destul de des dispute. Unii cred că termenul indică un sentiment anti-american, însă după coperta de pe albumul A new kind of army, Anti-flag nu înseamnă anti-american ci anti-război. Mambrii trupei spun că termenul anti-flag înseamnă să lupți pentru unitate și pace sau împotriva naționalismului extrem.
Simbolul principal al trupei este Gunstar-ul (imagine). Acesata este e o stea ale cărui colțuri sunt formate din cinci arme de asalt rupte în două. Simbolul a apărut prima dată pe coperta albumului Mobilize. Simbolul este folosit foarte des pentru crearea de șabloane fiind foarte popular printre fani, mulți dintre aceștia avându-l tatuat.
Justin Sane - Solo
Chris #2 - Whatever It Takes
Cinematografia franceză

Cinematografia franceză cuprinde arta cinematografică și filmele de creație realizate în Franța sau de regizori de film francezi din străinătate.
Mai multe mișcări cinematografice importante, inclusiv Nouvelle Vague, au început din Franța. Este remarcat pentru că are o industrie cinematografică deosebit de puternică, în parte datorită protecțiilor oferite de guvernul francez.
Pe lângă tradiția sa cinematografică puternică și inovatoare (vezi și Auguste și Louis Lumière), Franța a fost și un loc de întâlnire pentru artiști din întreaga Europă și din întreaga lume. Din acest motiv, cinematografia franceză este uneori împletită cu cinematografia națiunilor străine. Regizori din națiuni precum Polonia (Roman Polanski, Krzysztof Kieślowski și Andrzej Żuławski), Argentina (Gaspar Noé și Edgardo Cozarinsky), Rusia (Alexandre Alexeieff, Anatole Litvak), Austria (Michael Haneke) și Georgia (Géla Babluani, Otar Iosselian) sunt proeminenți în rândurile cinematografiei franceze. În schimb, regizorii francezi au avut cariere prolifice și influente în alte țări, precum Luc Besson, Jacques Tourneur sau Francis Veber în Statele Unite.
Un alt element care susține acest fapt este că Parisul are cea mai mare densitate de cinematografe din lume, măsurată prin numărul de cinematografe pe locuitor și că, în majoritatea cinematografelor din „centrul Parisului”, filme străine care ar fi izolate în „case de artă” cinematografe din alte locuri sunt prezentate alături de lucrări „mainstream”. Philippe Binant a realizat, pe 2 februarie 2000, prima proiecție de cinema digital din Europa, cu tehnologia DLP CINEMA dezvoltată de Texas Instruments, la Paris. Parisul se mândrește, de asemenea, cu Cité du cinéma, un studio major din nordul orașului, și Disney Studio, un parc tematic dedicat cinematografiei și al treilea parc tematic din apropierea orașului, după Disneyland și Parc Asterix.
Franța are cea mai de succes industrie cinematografică din Europa în ceea ce privește numărul de filme produse pe an, cu un record de 300 de lungmetraje produse în 2015. Franța este, de asemenea, una dintre puținele țări în care producțiile non-americane au cea mai mare pondere: filmele americane au reprezentat doar 44,9% din totalul premierelor din 2014. Acest lucru se datorează în mare măsură puterii comerciale a producțiilor interne, care au reprezentat 44,5% din premiere în 2014 (35,5% în 2015; 35,3% în 2016). De asemenea, industria cinematografică franceză este mai aproape de a fi complet autosuficientă decât orice altă țară din Europa, recuperând aproximativ 80–90% din costuri din veniturile generate numai pe piața internă.
În 2013, Franța a fost al doilea cel mai mare exportator de filme din lume, după Statele Unite. Un studiu din aprilie 2014 a arătat imaginea pozitivă pe care cinematografia franceză o menține în întreaga lume, fiind cea mai apreciată după cinematografia americană.
O temă preferată a fost Revoluția Franceză, cu sute de titluri.
Victor Serge

Victor Serge (franceză: [viktɔʁ sɛʁʒ]), născut Viktor Lvovici Kibalcici, (în rusă Ви́ктор Льво́вич Киба́льчич; n. 30 decembrie 1890, Brussel, Comunitatea Francofonă din Belgia, Belgia – d. 17 noiembrie 1947, Ciudad de México, Mexic) a fost un scriitor și revoluționar rus. Inițial anarhist, s-a alăturat bolșevicilor la cinci luni după sosirea la Petrograd în ianuarie 1919, iar mai târziu a lucrat pentru Comintern ca jurnalist, editor și traducător. El a fost un critic al regimului stalinist și a rămas revoluționar marxist până la moartea sa. Este cunoscut mai ales pentru Memoriile unui revoluționar și pentru o serie de șapte romane ce prezintă viața revoluționarilor din prima jumătate a secolului al XX-lea.
Surse: British Library Catalogue și Catalog of the Library of Congress.
Vasile Milea

Vasile Milea (1 January 1927 - 22 December 1989) was a Romanian politician and general who was Nicolae Ceaușescu's Minister of Defence during the Romanian Revolution of 1989 and was involved in the reprisal phase of the Revolution that caused the deaths of 162 people.
Milea was appointed Minister of Defence, replacing Constantine Olteanu, in December 1984.
The cause of Milea's death is uncertain - he may have been murdered on Ceaușescu's orders, or killed himself. Milea was already in severe disfavour for sending troops to quell the uprising in Timișoara without ammunition and for his refusal to order the army to shoot the protestors who had gathered around the Central Committee building.
His death is believed to have happened at about 10:40 a.m. and was announced as a suicide on television early on 22 December which described him as a traitor and may have been interpreted by other generals as a sign of growing distrust leading to their loyalty wavering. Whatever the case, Milea's death caused the rank-and-file soldiers to go over almost en masse to the revolution, effectively ending the Communist rule in Romania. He was succeeded as Minister of Defence by Victor Stanculesc who also disobeyed orders and returned the army to barracks.
A report in 1989 indicated that he had been shot by Ceausescu’s Securitate although this was contradicted by a report from 2005 after a full investigation including a post-mortem concluded that Milea killed himself using the weapon of one of his attendants. It was suggested that he only tried to incapacitate himself in order to be relieved from office, but the bullet hit an artery and he died soon afterwards.
A boulevard in Sector 6 of Bucharest used to be named after him until 2021. A street in Ploiești is still named after him, as well as a central square in Pitești.
Democratic National Salvation Front

The Democratic National Salvation Front (Romanian: Frontul Democrat al Salvării Naționale, FDSN) was a Romanian political party formed by former President Ion Iliescu and his supporters stemming from the National Salvation Front (FSN) on 7 April 1992. It was the result of the breakup of the previously ruling FSN during the early 1990s.
The smaller wing led by Petre Roman continued using the brand FSN. Unlike the Petre Roman wing of the FSN, which wanted faster economic reforms, the FDSN advocated for an socialist democracy and a slower pace of transition from the communist command economy to a social market economy. On 10 July 1993, the FDSN merged with the Romanian Socialist Democratic Party (PSDR), the Republican Party, and the Cooperative Party, creating the Party of Social Democracy in Romania (PDSR). In 2001, PDSR merged with PSDR to create the present-day Social Democratic Party (PSD).
Defacement (flag)

In vexillology, defacement is the addition of a symbol or charge to a flag. For example, the Australian flag is the British Blue Ensign defaced with a Southern Cross in the fly.
In the context of vexillology, the word "deface" carries no negative connotations, in contrast to general usage. It simply indicates a differentiation of the flag from that of another owner by addition of elements. For example, many state flags are formed by defacing the national flag with a coat of arms.
Where countries pass through changes of regime with contrasting ideological orientations (monarchist/republican, fascist/democratic, communist/capitalist, secular/religious etc.) – all of which, despite their differences, claim allegiance to a common national heritage expressed in a venerated national flag – it can happen that a new regime defaces that flag with its own specific emblem while keeping the basic flag design unchanged. Such changing ideological emblems appeared over time, among others, on the flags of Italy, Hungary, Romania, Germany (West and East; see illustration), Ethiopia, and Iran. For example, during the Hungarian Revolution of 1956 and the Romanian Revolution of 1989, insurgents tore the emblem of the regime that they opposed out of the national flag and waved the flag with which they identified.
An already defaced flag can be further defaced. For example, the Australian flag is a defaced British Blue Ensign. The Australian Border Force Flag is further defaced with the words "Australian border force" in block letters.
In the United States, it is against the Flag Code to deface the national flag with advertising or with any other sigil, image, or insignia. Such flags are nevertheless commercially available, depicting the seals of various branches of the U.S. military, Native American-related objects such as tomahawks or war bonnets, and the like.
It is common for association football supporters travelling abroad for a match to bring a national flag defaced with the name of their hometown or a similar local identifier.
Salvador Allende (película)

Salvador Allende, vive en la memoria es un documental chileno dirigido por Patricio Guzmán.
El documental sigue la vida del derrocado ex presidente de Chile, Salvador Allende, desde el día en que nace, hasta el que muere (11 de septiembre de 1973), aunque se profundiza en su época como gobernante del país.
Se estrenó el 24 de septiembre de 2004 en Chile.
Se sigue la vida de Salvador Allende, desde que nació (26 de junio de 1908 en Valparaíso), hasta el día en que murió (11 de septiembre de 1973 en Santiago de Chile). Pero se centra en el período en el que fue presidente, mostrando el plan que tenía Estados Unidos, las protestas, falta de mercadería en las tiendas, llegando hasta el golpe de Estado, en donde el narrador termina diciendo:
Todo esto es gracias a fotos, videos, revistas y testimonios de personas de la época.​
Cabe decir que el elenco son las mismas personas de la era, que son mostradas a través de fotos y videos:
Día de la Unidad Popular

Día de la Unidad Popular (en ruso: День народного единства) es una fiesta nacional en Rusia. Se celebra el 4 de noviembre y conmemora el levantamiento popular que expulsó a las fuerzas de ocupación de la Mancomunidad de Polonia-Lituania en noviembre de 1612, lo que puso el fin a la época de revueltas del Período Tumultuoso y a la intervención de Rusia en la guerra con Polonia. Alude a la idea de la unidad de la sociedad rusa que pudo proteger al Estado, incluso en la ausencia de un zar que pueda guiarla.
Entre 1613 y 1917, se celebraba el Día de la liberación de Moscú de los invasores polacos. La idea de revivir aquella celebración como el Día de la Unidad Popular fue propuesta por el Consejo Interreligioso de Rusia en 2004, y luego pasó a ser iniciativa de la Duma Estatal.
Con el nuevo nombre la fiesta empezó a celebrarse desde 2005.
Por ser una fiesta totalmente nueva para la sociedad actual rusa, en los primeros años fue en gran parte desconocida.​
Junta militar

Una junta militar es un gobierno formado por altos mandos de las fuerzas armadas de un país, normalmente tras la toma del poder por un golpe de Estado. La junta puede estar directamente a cargo de las funciones de gobierno o ejercer nominalmente un papel consultivo, delegando el cargo político concreto a uno de sus miembros y ayudando a las demás personas otro representante.
A diferencia de las dictaduras carismáticas, centradas en un líder fuertemente personalizado, las juntas responden por lo general a situaciones de fuerte inestabilidad política, donde intereses ideológicos llevan a los sectores más conservadores a tomar cartas en el asunto directamente; la Guerra Fría motivó nominal o realmente a multitud de juntas militares en las décadas de 1950, 1960 y 1970, especialmente en América Latina, África y Asia, aunque también fue común en muchos países europeos. Sin embargo, en países del tercer mundo también han existido experiencias de gobiernos militares motivados por las ideas y sectores de izquierda, por ejemplo Siad Barre en Somalia o Gaddafi en Libia.
La siguiente es una lista de los Estados cuyos gobiernos son juntas militares, en casi todos los casos de carácter dictatorial.
Junta Militar (Bolivia, 1981)

La Junta Militar fue una junta de generales que gobernó en Bolivia en 1981, luego de la renuncia de Luis García Meza, obligado por las propias Fuerzas Armadas. Entonces, entregó el poder a la junta de generales integrada por los generales Celso Torrelio Villa (Ejército) y Waldo Bernal Pereira (FAB) y el contralmirante Óscar Pammo Rodríguez (Fuerza Naval). De allí, el general Torrelio Villa pasó a ocupar la presidencia de la República el 4 de septiembre de 1981.​
Lucio Rojas

Lucio Alejandro Rojas (Santiago de Chile, 17 de agosto de 1978) es un director de cine, guionista y productor chileno​ especializado en el género de terror.​
Lucio Rojas nació en Santiago. Vivió gran parte de su infancia y adolescencia en Aysén y Coyhaique.​
Entre 1999 y 2004 estudió Administración Pública en la Universidad de Chile y, posteriormente, ingresó a la Escuela de Cine de Chile.​
Ha estrenado seis largometrajes: en 2011 Muerte Ciega (Zombie Dawn para Estados Unidos),​ mientras era estudiante de cine. Como tesis de egreso de la escuela, realiza en el 2014 el film experimental Perfidia.​
El año 2015 estrena en el festival de cine fantástico de Sitges, el survival Sendero​​​ y a finales del 2017 estrena Trauma,​​ considerada una de las revelaciones del año y dentro de los films más potentes de la temporada.​​​​ Ambas películas fueron adquiridas por Prime Video.​​
Estrenó el 25 de septiembre del 2020 en el Festival Sant Cugat Fantastic, la antología de horror/biológico ILL. Final Contagium,​​ coproducción entre Chile/Alemania/Italia, dirigida junto a los italianos Domiziano Christopharo, Lorenzo Dante Zanoni y el alemán Kai A. Bogatzki y representada internacionalmente por la agencia EuroObscura.​
El 12 de octubre de 2020 presentó en el festival de cine fantástico de Sitges, la antología de horror y fantasía chilena Apps,​ junto a los directores José Miguel Zúñiga, Sandra Arriagada y Camilo León. La película se estrenará en salas comerciales de Latinoamérica, desde finales del primer semestre 2021.​
Actualmente está desarrollando Malebolgia,​ un film de horror/ciencia ficción en coproducción entre Chile, Argentina y México,​ a filmarse a mediados del 2021 en la provincia argentina de Córdoba.
Es productor ejecutivo de "Oveja Negra", serie ganadora del Consejo Nacional de Televisión chileno,​ dirigida por Sandra Arriagada​ que se filmará durante el 2021.
Tapani Brotherus

Tapani Kaarle Heikinpoika Brotherus (Copenhague, 12 de junio de 1938)​ es un diplomático finlandés que se desempeñaba como encargado de negocios de Finlandia en Chile durante el golpe de Estado de 1973, encabezado por el dictador Augusto Pinochet. Brotherus, junto a su esposa Lysa Brotherus, acogieron a políticos perseguidos por la dictadura militar​​​​ y les consiguieron salvoconductos para escapar al extranjero.​
Nació en una familia de Helsinki. Su abuelo K. R. Brotherus (1880-1949) era profesor y rector de Ciencia Política de la Universidad de Helsinki. El padre de Brotherus, Heikki Brotherus (1909-1985) era un diplomático y autor.​
Para el tiempo del golpe de Estado, Tapani Brotherus era un diplomático de 35 años. Se asentó en Santiago de Chile en los primeros años de la primera embajada en Finlandia, donde actuó como comisario. Durante la administración del presidente socialista Salvador Allende, Finlandia firmó un tratado de cooperación con Chile en sectores mineros y forestales.
El dictador Augusto Pinochet derrocó al presidente Salvador Allende el 11 de septiembre de 1973. En aquella época, la junta militar asesinó al menos a 3000 personas y capturó decenas de miles de personas más. El trabajo del encargado de negocios Tapani Brotherus y del consejero adjunto Ilkka Jaamala se basó en una decisión secreta adoptada por ellos mismos, en donde actuaron en contra de las directrices oficiales del Ministerio de Relaciones Exteriores de Finlandia y la política de asilo finlandesa. Canalizaron la ayuda organizando exilios del país. Se calculó que Brotherus pudo llevarse a 182 chilenos a Finlandia y 1700 a Alemania Oriental, y que mediante la improvisación de Brotherus pudo proteger a unos 500 refugiados más. En total, Brotherus pudo rescatar a unas 2500 personas.
Matti Tuovinen, jefe del Departamento Político del Ministerio de Relaciones Exteriores y otros líderes de la UM, toleraron las actividades de Brotherus. Después de cinco años en Chile, la carrera de Broterus continuaría como embajador en Teherán, Islamabad, Pretoria y Atenas.​​​ Tras su jubilación, Tapani Brotherus ha continuado realizando actividades solidarias y relativas a los derechos humanos. Fue galardonado con la Medalla Tammisaari del Fondo de Educación Popular en 2010.​
El Estado de Finlandia reconoció el trabajo de Brotherus en Chile por parte del canciller Alexander Stubb en forma de café y pan.​
Golpe de Estado en Chile de 1924

El golpe de Estado del 11 de septiembre de 1924 fue un movimiento militar ocurrido en Chile que generó el fin de la República Parlamentaria y el inicio de la vigencia de la Constitución de 1925.
El 13 de mayo de 1924, la Cámara de Diputados aprobó un proyecto que declaraba que la gratuidad del cargo de parlamentario no obstaba a conceder a los senadores y diputados, mediante ley, asignaciones a título de gastos de representación (dieta parlamentaria). En la sesión de 3 de septiembre del mismo año, el Senado de Chile aprobó en general, en segundo trámite legislativo, dicho proyecto de ley.
A la sesión del día siguiente, un grupo de jóvenes oficiales del ejército concurrió a las galerías del Senado con el fin de expresar su oposición a la aprobación de la dieta parlamentaria y la postergación de la tramitación de las leyes sociales. Hicieron golpear sus sables contra el suelo como señal de desafío y de respaldo a la agenda social del Presidente Arturo Alessandri Palma.
El 5 de septiembre de 1924 un grupo de oficiales constituyeron el llamado Comité Militar. Los uniformados concurrieron a La Moneda a expresar su disgusto a Alessandri, presentándole una serie de peticiones en relación con el despacho de los proyectos de ley que permanecían pendientes, ante lo cual el presidente se comprometió a buscar solución con la condicionante de que ellos volvieran a sus cuarteles. Aun así los militares chilenos preparaban un golpe a realizarse el día 11 de septiembre.
Ante dicha presión, el Congreso Nacional aprobó en las sesiones del 8 al 9 de septiembre las iniciativas de corte social: jornada laboral de ocho horas, supresión del trabajo infantil, reglamentación del contrato colectivo, la ley de accidentes del trabajo y seguro obrero, legalización de los sindicatos, la ley de cooperativas y la creación de los tribunales de conciliación y arbitraje laboral; todas pospuestas anteriormente por ambas cámaras legislativas.
Sin embargo, el comité militar prefirió seguir funcionando, y le pidió a Alessandri que disolviera el Congreso. Tras este hecho, Alessandri, atrapado en una situación que ya no podía manejar, vio su poder en jaque y presentó su renuncia el 9 de septiembre, a lo que el comité se negó, pero le otorgó una licencia por seis meses que pasaría en Europa.
El 11 de septiembre, se instaló una junta de gobierno, presidida por Luis Altamirano, que decretó ese mismo día la disolución del Congreso Nacional, tras 93 años de funcionamiento ininterrumpido.
El carácter de los golpes de Estado de 1924 y 1925 ha sido puesto en discusión por varios historiadores, como René Millar Carvallo, quien ha estudiado los componentes profesionales en las demandas de los militares; Jorge Rojas Flores, enfatizando las propuestas de reforma social que acompañaron a las distintas facciones, así como José Luis Díaz Gallardo, quien se ha centrado en la recepción de las ideas patrióticas entre los militares jóvenes.
List of coups and coup attempts by country

This is a list of coups d'état and coup attempts by country, listed in chronological order. A coup is an attempt to illegally overthrow a country's government. Scholars generally consider a coup successful when the usurpers are able to maintain control of the government for at least seven days.
Over a century later, in 632 A.D. the title Ōkimi was posthumously reassigned to the term Tenno. This term is currently equated with Emperor.
There are estimated to be over 10 unsuccessful coups during the period of 1919–1940 in Lithuania.
From the 1565 Spanish conquest until 1898, there were more than 20 failed Philippine revolts against Spain, including the Chinese revolts (1603, 1662), Dagohoy rebellion (1744–1825), Silang rebellion (1762–1763), and Pule revolt (1840–1841), all crushed by the Spanish colonial government. Most of these were due to redress personal grievances (land use, unjust taxation, forced labor) and were not aimed to overthrow the government in Manila. The following list includes plots that did aim to overthrow the national government.
Alleged plots that have not been attempted yet:
Rebellions that have not yet led to the point where the rebels had a chance of overthrowing the government:
Attempts to wrest control of a chamber of Congress are plots, not coups, because the do not the definition of "removal of an existing government from power" because the head of state and government are not at stake (The Philippines uses the presidential system of government with separation of powers). There had been several instances of this, the latest of which were in 2020 in the House of Representatives and in 2018 in the Senate. One example was in March to April 1952 when the Senate presidency changed three times.
The number of coups in Thailand—whether successful or unsuccessful— is uncertain, leading one academic to call for a concerted effort to make a definitive list.
According to Paul Chambers, a professor at Chiang Mai University's Institute for South-East Asian Affairs, there have been almost 30 coup attempts in Thailand (whether successful or unsuccessful) since 1912. Some count 11 coups since 1932. Others claim there were 13 since 1932.
North Yemen
South Yemen
United Yemen
Andrés Pascal Allende

Andrés Pascal Allende (born July 12, 1943) is a Chilean Marxist dissident and nephew of former President Salvador Allende. He is of Basque and Belgian descent.
He was born in Santiago, the son of Gastón Pascal Lyon and of Laura Allende. He studied at Saint George's College, Santiago (class of 1962). He is former leader of the Movement of the Revolutionary Left along with Miguel Enríquez. After the Chilean coup of 1973, and upon original leader Miguel Enriquez's death in 1974, Andrés Pascal Allende took control of the MIR. Pascal's leadership stint ended relatively quickly when he fled Chile in 1976 for Cuba.
In March 1976, Orlando Bosch was arrested by Costa Rican police on suspicion of trying to assassinate Pascal and his companion Mary-Anne Beausire.
Allende’s cousin is Véronica Pascal Ureta, the mother of Chilean-American actors Pedro Pascal and Lux Pascal.
Popular Unity (Greece)

Popular Unity - Insubordinate Left (Greek: Λαϊκή Ενότητα - Ανυπότακτη Αριστερά (ΛΑΕ - AA), Laïkí Enótita - Anipótakti Aristera, LAE - ΑΑ) is a left-wing political party in Greece.
Popular Unity was founded on 21 August 2015 by twenty five parliamentarians formerly affiliated to the Coalition of the Radical Left (Syriza), as a reaction to Prime Minister Alexis Tsipras' handling of the Greek bailout agreement of 2015.
Popular Unity was founded on 21 August 2015 by 25 parliamentarians formerly affiliated to the Coalition of the Radical Left (Syriza), as a reaction to Prime Minister Alexis Tsipras' handling of the Greek bailout agreement of 2015. At foundation Popular Unity was the third largest party in the Greek parliament. It was led by the former Minister of Energy in the Tsipras cabinet, Panagiotis Lafazanis. Dimitris Stratoulis (former Alternate Minister of Social Security) and Costas Isychos (former Alternate Minister of National Defence), who were sacked in July 2015, also joined the new party.
On 2 September 2015, the party programme for the snap election on September 20 was published. The party received about 2.9% of the vote, below the 3% threshold to win any seats in parliament. In response to the result the party said, 'we lost the game but not the war'.
Popular Unity contested the 2023 legislative elections in a coalition with MeRA25, as part of the "Alliance for Rupture".
The name of the party is inspired by Popular Unity, the Chilean political alliance led by Salvador Allende.
The party favours Greek withdrawal from the eurozone and reinstating the drachma as Greece's national currency. According to founding member Stathis Kouvelakis, a former member of Syriza's Central Committee, the new party supports socialist internationalism, pacifism, Greece's exit from NATO, and breaking military agreements with Israel.
Popular Unity had 26 members of the Hellenic Parliament prior to the September 2015 election, all of whom defected from Syriza. In alphabetical order, they were:
Inti-Illimani

Inti-Illimani (Spanish pronunciation: [in.ti.ji.ˈma.ni]; from Quechuan Inti and Aymara Illimani) are an instrumental and vocal Latin American folk music ensemble from Chile. The band was formed in 1967 by a group of university students and it acquired widespread popularity in Chile for their song Venceremos (We shall win!), which became the anthem of the Popular Unity government of Salvador Allende. When the 1973 Chilean coup d'état took place, they were on tour in Europe and were unable to return to their country where their music was proscribed by the ruling military junta of Augusto Pinochet. In Europe their music took on a multifarious character, incorporating elements of European baroque and other traditional music forms to their Latin American rhythms, creating a fusion of modern world music. Their name means 'Sun of the Golden Eagle' in Aymara.
The group was formed by students at the Universidad Técnica del Estado at Santiago, Chile in 1967. In 1973 while they were on tour abroad, General Augusto Pinochet launched a coup d'état and took power. Having heard of the numerous extra-judicial killings of many fellow artists by Chile's army, they took up residence in Italy, resulting in "the longest tour in history" as they remained in exile. They continued their efforts supporting Chilean democracy internationally; magnitizdat copies of their work continued to be widely distributed in Chile. In September 1988, days after they were no longer banned from Chile, they began touring Chile again, supporting the "No" side during the 1988 Chilean national plebiscite.
In the past the group was musically led by Horacio Salinas and politically led by Jorge Coulon. However, in 2001 there was a controversial split of the group, which started when three key members left the group (José Seves, Horacio Durán and Horacio Salinas). They were replaced by Manuel Meriño (from Entrama), Cristián González and Juan Flores. Due to the importance of departed members, many called into question the ability of the remainder to carry on the Inti-Illimani name. Meanwhile, the three departed members started their own group they call Inti-Illimani Histórico. From 2005 onwards, there has been two groups.
In August 1967 Inti-Illimani's earliest membership consisted of:
In 1968 Inti-Illimani's membership consisted of:
Current line-up of the "Inti-Illimani Nuevo":
Current line-up of the "Inti-Histórico":
Other members in the history of the group:
ፌጦ

በፍጥነት ይበቅላል። ፩ ወይም ፪ ሳምንት ብቻ ከተተከለ በኋላ፣ የሚበላው ቡቃያ በ5 - 13 ሴንቲሜትር ሲቆም፣ ይመረታል።
በብዙ አገር ለምሳሌ በኢትዮጵያ፣ ኢንግላንድ፣ ፈረንሳይ፣ ሆላንድና ስካንዲናቪያ ውስጥ፣ ለሰብለ ገበያ ይታደጋል።
ፌጦ ለተቀመመ ጻዕሙ አለም ዙሪያ በአበሳሰል ውስጥ ይወደዳል።
አቶ ሲገንጣለር (1960 እ.ኤ.አ.) ለፌጦ የሚከተሉት ጥቅሞች ዘግቧል፦
በሐረር፣ ፌጦ የላሞች ግት በሽታ ወይም «ጊጎ» ለማከም እንደ ጠቀመ ተዘግቧል።
በሰዎች አብዝቶ መብላት ያደረገውን የጎን ሕመም ለማከም ተጠቅሟል።
በ2006 እ.ኤ.አ. በጥላሁን ተክለሃይማኖት በተመራ ጥናት፣ የሚከተሉት ጥቅሞች በደብረ ሊባኖስ ዙሪያ ተገኙ፦
በ2013 እ.ኤ.አ. በዓቢዩ እኒየው በተመራ ጥናት፣ በፍቼ ወረዳ የፌጦ ዘር ዱቄት ደግሞ ለወባ ወይም ለአባለዘር በሽቶች ይሰጣል።
ሱፍ ፍትፍት

ኢትዮጵያ ውስጥ የሚሰራ የምግብ አይነት ሲሆን የሚሰራውም ከሱፍ፣ ከቃሪያ፣ ከቲማቲም እና ከእንጀራ ነው።
1 አንድ ቦል ጥሬ ሱፍ መቀቀል እና መፍጨት ወይም መውቀጥ
2 ሁለት ቲማቲም፣ አራት ቃሪያ እና አንድ ራስ ሽንኩርት መክተፍ
3 የተፈጨውን ሱፍ በዉሀ አድርጐ በደንብ ማሸት እና በማጥለያ ማጥለል
4 የተጠለለዉን የሱፍ ውሀ ከተከተፉት ቲማቲም፣ ቃሪያ ፣ሽንኩርት ጋር ማውሀድ እና ጨው መጨመር
5 እንጀራ በመቆራረስ ውህደቱ ላይ መጨመር
Red Cabbages and Garlic

Red Cabbages and Garlic (F374) is an oil painting on canvas by Post-Impressionist artist Vincent van Gogh in Paris in 1887.
The painting was formerly known as Red Cabbages and Onion until 2023, when the name was changed upon observation of the bulbs by a chef. It is currently held at the Van Gogh Museum.
Painted on twill canvas, the painting is part of a series of still life paintings made when he lived in Montmartre, Paris, and decorated the apartment of his brother Theo van Gogh.
The painting utilizes mini-brushstrokes, of blues, greens, and a rusty red for the red cabbage, and yellows and oranges for the garlic, on a white cloth, though the shades used for the tablecloth aged with time, turning from purple into a greyish-blue.
After Theo's death, the painting was passed thence with descent, by his widow Jo van Gogh-Bonger, then to son Vincent Willem van Gogh. It went on public debut in 1928 by Paul Cassirer's gallery in Berlin. It was then loaned to the Stedelijk Museum in 1931, then transferred to the Vincent van Gogh Foundation run by the Netherlands. It was on loan to the Rijksmuseum from 1973, and has been since then been displayed at the Van Gogh Museum July 1, 1994 onwards.
In 2022, Ernst de Witte, head chef of "Restaurant Feu" in Utrecht, visited the museum, and noted that the "onions" in the painting was in fact garlic. In an interview with Hyperallergic, the chef and his wife presented n analysis of the painting on Microsoft PowerPoint comparing the painting with another painting Still Life: Drawing Board, Pipe, Onions and Sealing Wax F604 (1889), housed at the Kröller-Müller Museum, differentiating how Van Gogh utilized shape and colors of garlic and onion. It was determined that the painting's title was misnamed since 1928, and was then amended. As a tribute to this encounter, de Witte made a "Red Cabbage and Garlic" dish at his restaurant: poached red cabbage on a puffed garlic creme, and drizzled with a lemon balm and tarragon vinaigrette, with absinthe, Van Gogh's favorite alcoholic drink.
Sunglasses at Night

"Sunglasses at Night" is a song by Canadian singer Corey Hart. It was released on January 21, 1984, as the first single from his debut album, 1983's First Offense, and became a chart, rising to number seven on the US Billboard Hot 100 and entering the top 40 in Australia, Canada, New Zealand, and West Germany. The song combines an unflagging synthesizer hook, characteristic arpeggio, rock guitar and cryptic lyrics. AllMusic has since described it as "an instant classic with its distinctive melody and catchy chorus".
According to co-producer Phil Chapman, the recording sessions for the album took place in a studio whose air conditioning/heating vents were directly above the mixing console. Air from the vents blew directly into the faces of the control room personnel, so they often wore sunglasses to protect their eyes. Hart, working on a new song, began to improvise lyrics that included the line "I wear my sunglasses at night."
The song is performed in the key of B♭ minor in common time with a tempo of 127 beats per minute. Hart's vocals span from F3 to A♭4. The song’s synthesizer riff uses a descending upper-leading tone sequence through the chords B♭m, Gdim, G♭, and B♭m (the G♭ resolving to the F in this chord).
The music video, directed by Rob Quartly, shot at the Don Jail in Toronto, reflects the vision of a "fashion" police state, with scenes of Hart in a prison cell, without sunglasses, being strong-armed by police officers and paraded past various citizens wearing their regulation shades. Near the end of the video, Hart is taken to the office of a female police officer (who releases Hart in the song's end), played by Laurie Brown, who later became the host of The NewMusic as well as a VJ on MuchMusic. This video uses the shorter single version instead of the longer album version.
In 2002, a remix by the Canadian and French duo Tiga and Zyntherius peaked at number 25 on the UK singles chart. British grime artist Skepta released a 2009 version that sampled the original, which reached number 64 on the same chart.
The song was featured in the 2002 video game Grand Theft Auto: Vice City on the fictional in-game radio station Wave 103. NME journalist Mark Beaumont credited the game for increasing awareness of the original 1980s version.
In 2024, German-American model and television host Heidi Klum released a cover with production by Dutch DJ and record producer Tiësto.
Sunglasses at Night at Discogs (list of releases)
مكتبة برجام

مكتبة برجام او مكتبة بيرجامون ، انشأها اتالوس الاول ملك برجام ( بيرجامون) فى القرن 2 قبل الميلاد ، و قامت بينها و بين مكتبة اسكندريه منافسه جامده على جمع الكتب و توظيف الامنا. كان فيها حوالى 200.000 مجلد ، و كانت بتستورد ورق البردى من مصر ، فلما اتمنع عنها ابتكرت الكتابه على رقايق الجلد ، و قلدتها فى كده كل المكتبات.
بعد ما ولعت النار فى كتب مكتبة اسكندريه و ضيعت بتاع 700.000 لفافة بردى على ايد يوليوس قيصر فى الحرب السكندريه بيتقال ان ماركو انتونيو اخد كتب من مكتبة برجام و اهداها لكليوباترا السابعه.
اعمار العقاريه

شركة اعمار العقاريه هيا شركة تطوير عقارى تتخذ من دولة الإمارات العربية المتحدة مقر لها. هيا شركة مساهمة عامه مدرجة فى سوق دبى المالى تحت الرمز. وتدير الشركة عملياتها فى الكتير من الأسواق العالميه وتقدم باقه متكاملة من الخدمات التطويريه والإداريه. وتدير الشركة عملياتها فى ستة قطاعات من خلال 60 شركه نشطة، و عندهاحضور قوى فى 36 سوق فى منطقة الشرق الأوسط وشمال افريقيا، و آ سيا و اوروبا و أمريكا الشمالية. وتعتبر إعمار العقارية واحده من اكبر شركات التطوير العقارى فى الإمارات العربية المتحدة، ويعرف عنها اضطلاعها بمشاريع عملاقة زى برج خليفة، و هو أطول مبنى فى العالم.
فى سنة 2002، انتهت شركة اعمار مصر - الشركة التابعة لإعمار العقارية فى مصر - من إعادة تطوير مكتبة الإسكندرية فى الميناء الشرقى بالإسكندرية. واتعمل مرفق المكتبة الجديد فى نفس الموقع تقريبا اللى كانت فيه مكتبة الإسكندرية القديمة.
كمان ابتدت شركة إعمار مصر العمل على مشروع تطويرى بقيمة 4 مليارات دولار فى 2005 سمى فى البداية مرتفعات القاهرة واللى تشمل منطقة المقطم واللى اتسمى بعدها أب تاون كايرو. واشتمل المشروع على بناء منطقة تكون يعتبر مجمع سكنى وتجارى وترفيهى فى نفس الوقت.
وفى سنة 2008، ابتدت إعمار مصر فى العمل على منتجع مراسى السياحى فى منطقة سيدى عبد الرحمن اللى على طول ساحل البحر المتوسط واللى تشتمل على فندق به اكتر من 3000 اوضه ومرسى وملعب للجولف.