Roxana Sorescu

Maria Roxana Sorescu, căsătorită Butnaru, (n. 16 septembrie 1943, București, România – d. 12 martie 2019, București, România) a fost cercetător științific, critic și istoric literar român, autor, traducător și profesor universitar.
S-a născut în familia profesorului de psihologie Octavian Sorescu și a soției sale, Verginia (n. Șoltuz), profesoară de limba română, specializată în logopedie. A urmat studiile primare (1950-1954) și liceale (1954-1961) la București la Liceul „Iulia Hașdeu”, apoi a studiat la Facultatea de Limba și Literatura Română a Universității din București (1961-1966). A absolvit în 1972 Facultatea de Limbi Germanice, secția Engleză-Germană, de la aceeași universitate.
A obținut în 1983 titlul de doctor în filologie al Universității București cu teza Liricul și tragicul. În teza de doctorat a încercat să facă un pas mai departe în direcția abstractizării teoretice, ca și în direcția utilizării mai multor metode analitice subordonate unei demonstrații unice.
După absolvirea facultății a lucrat pe postul de cercetător științific principal la Institutul de Istorie și Teorie literară „G. Călinescu” din București și secretar general de redacție la Revista de Istorie și Teorie Literară a Institutului. S-a specializat în istoria literaturii române moderne și contemporane, teoria literaturii, literatură comparată și jurnalism.
Activitatea profesională a fost orientată în mai multe direcții: (i) exegeza literară, orientată spre o analiză fenomenologică a operei, de obicei în lumina unei idei teoretice generale și conform unei metodologii moderne. Sub acest auspiciu a tratat toate micromonografiile, dar și analizele concrete ale unor opere literare, prelevând aici studiile consacrate lui Mihai Eminescu, Ion Creangă, I. L. Caragiale, Ion Barbu, Vasile Voiculescu, Hortensia Papadat-Bengescu, Camil Petrescu, Nichita Stănescu și Ștefan Augustin Doinaș; (ii) publicarea de informații literare inedite, rezultat al cercetării proprii, transcrierea și adnotarea acestora, privindu-i în special pe scriitorii din secolul al XIX-lea. În acest sens a colaborat la publicarea volumelor Documente și manuscrise literare, în special a corespondenței dintre B. P. Hașdeu și Iulia Hașdeu (vol. III), dar și a manuscriselor lui Vasile Voiculescu, după 1998. A descoperit primele articole publicate în românește de B. P. Hașdeu și a redeschis o discuție încă neîncheiată în legătură cu data reală a nașterii sale. A descoperit și a pus în circulație, în edițiile operelor sale, mai multe texte poetice aparținând lui Vasile Voiculescu; (iii) interpretarea operelor literare, pe cât posibil, dintr-o perspectivă personală și utilizarea metodele de cercetare cele mai noi și cele mai adecvate fiecărei opere, scopul fiind deschiderea operei către o receptare mereu înnoită.
A desfășurat în paralel activitatea de critică literară curentă, încercând în fiecare cronică să ofere un profil al întregii activități a scriitorului și așezând lucrarea comentată într-un ansamblu. În întreaga activitate profesională a căutat să îmbine munca de cercetare cu activitatea didactică și publicistică.
Roxana Sorescu a fost membră a Uniunii Scriitorilor din România și a Societății de Științe Filologice.
Roxana Sorescu a debutat în 1964 în revista Contemporanul cu scurte prezentări ale cărților recent publicate. A colaborat cu câteva sute de studii de istorie și critică literară și articole în revistele de specialitate Viața românească, Tomis, România literară, Revista de istorie și teorie literară, Luceafărul, Observator Cultural, Adevărul literar și artistic, Limbă și Literatură (a făcut parte din colectivul de conducere), Ziarul Lumina, precum și la diferite emisiuni de televiziuni și radiodifuziune (Realitatea TV, Trinitas TV, Radio România Cultural etc.) sau în publicații și bloguri online.
A publicat mai multe studii în volumele elaborate în cadrul institutului: Documente și manuscrise literare românești, I-III (1972-1975), Structuri retorice și tematico-stilistice în romantismul românesc (1975), Dicționar de termeni literari (1976). A îngrijit și prefațat Integrala operei poetice și a prozei literare a lui Vasile Voiculescu (1998-1999), pe care criticul Z. Ornea o considera „un dar de preț”.
Volumul ei de debut, Interpretări (1979), a fost distins cu Premiul Uniunii Scriitorilor pentru debut în critică literară pe anul 1979. A obținut apoi Premiul Asociației Editorilor din România, pentru volumul Integrala operei poetice V. Voiculescu (1999), și Premiul Iulia Hașdeu-UNESCO (2000), pentru volumul Lumea, repovestită. Volumul Lumea, repovestită conține o serie de eseuri literare despre scriitori români importanți precum Mihai Eminescu, Ion Creangă, I. L. Caragiale, Mihail Sadoveanu, Ion Pillat, Hortensia Papadat-Bengescu, Mateiu Caragiale, Mircea Cărtărescu etc. și despre personalități cultural-spirituale ca Andrei Scrima.
Articolele critice relevă o foarte bună cunoaștere a metodelor moderne de cercetare a textului literar: structuralismul lingvistic și poetic, sociologia literaturii, psihanaliza ș.a. Nu se face paradă terminologică și aplicarea se face firesc și cu folos. Asemenea altor colegi de generație, folosește instrumentarul analitic în sprijinul unei critici interpretative propriu-zise, bazată pe descrierea unor comportamente „obiective” ale operei. Subiectele predilecte abordate sunt scriitorii și personalitățile secolelor al XIX-lea și al XX-lea: Gh. Asachi, Grigore Alexandrescu, Ion Creangă, B.P. Hașdeu, Mihai Eminescu, I. L. Caragiale, Hortensia Papadat-Bengescu, Tudor Arghezi, Mihail Sadoveanu, Eugen Lovinescu, Vasile Voiculescu, Ion Pillat, Ion Barbu, Lucian Blaga, Benjamin Fundoianu (B. Fondane), Mircea Eliade, Eugen Jebeleanu, Andrei Scrima, Nichita Stănescu, unele aspecte ale liricii românești din secolul al XIX-lea, probleme teoretice ale literaturii în genere și biografii. Folosind cu egală dexteritate analiza literară, studiul comparativ, comentariul „antologiei de citate”, a dovedit în fiecare din aceste modalități corectitudine și scrupulozitate. Din virtuțile acestei critici fac parte argumentația strânsa, limbajul lipsit de obscurități și ușurința de a profila un univers al textului și al operei unui autor.
A susținut diferite comunicări științifice între anii 1995-2000 la Institutul de literatură al Academiei de Științe din Berlin, la Maison de l’homme din Paris, la Geisteswissenschaftliches Zentrum Ostmitteleuropas din Leipzig („Revoluții literare și culturale din Europa Centrală de Est în secolul XX: literatura de exil și disidentă după 1945”, în 1999 și 2000) și la Universitatea Ebraică din Ierusalim. Acestora li se adaugă câteva zeci de comunicări științifice la diferite sesiuni ale Academiei Române, Societății de Științe Filologice, a diferitelor asociații culturale interne și externe, precum și colaborarea constantă la diverse emisiuni culturale radiofonice susținute în perioada 1972-2010. A colaborat cu instituții culturale din Austria, Franța, Germania, Israel, Rusia, Polonia și Republica Moldova.
A publicat după anul 2000 mai multe studii privind viața și opera lui Benjamin Fundoianu în Euresis, Cahiers Benjamin Fondane, Observator cultural, Viața românească; a colaborat la ediția Opere a scriitorului româno-francez la Editura Art. De asemenea, a publicat interviuri și studii despre Andrei Scrima în Viața românească și în revistele de specialitate. A redescoperit, a investigat și a prezentat publicului opera lui Vasile Voiculescu în totalitatea ei, lăsând o vastă moștenire culturală în urma sa.
În anul 1966 a predat un curs de literatură română modernă și contemporană la Universitatea de Stat din Chișinău. După anul 1990 a desfășurat activitate didactică atât în învățământul liceal, cât și în învățământul superior românesc. Începând din anul 1998 a predat în regim de colaborare mai multe cursuri curente, opționale și de masterat de istorie literară modernă și contemporană la Facultatea de Litere, Facultatea de Teologie Romano-Catolică și Facultatea de Teologie Ortodoxă ale Universității din București. Prin temele abordate (figura minoritarului în literatura română, dramaturgia română interbelică, portretul literar, poezia religioasă română, visul în literatura postromantică, fantastic și oniric în proza românească, hrana-o temă literară, căutări spirituale în literatura română) a reușit să valorifice potențialul interpretativ original din gândirea studenților, propunând subiecte mai puțin tratate, care oferă însă posibilitatea aplicării unei metode de abordare moderne.