davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
ناديه مكرم عبيد

ناديه مكرم عبيد هيا أستاذة العلوم السياسية بالجامعة الامريكانيه بالقاهرة ،كانت أول ست تتقلد منصب وزير البيئة فى مصر والعالم العربى فى سنة 1997 فتولت أعمال الوزارة لمدة خمس سنين متتالية. كمان هى رئيس لجنة الحوكمة والتعويضات بالنك التجارى الدولى وتشغل عضوية مجلس أمناء مؤسسة البنك التجارى الدولي، مصر.
وهى المدير التنفيذى لمركز البيئة والتنمية للمنطقة العربية و اوروبا (CEDARE)، وتقلدت المنصب من سنة 2004.
شغلت شوية مناصب إدارية فى برنامج الأمم المتحدة الإنمائى (UNDP)، المكتب الاقليمى للشرق الأدنى بمنظمة الأغذية والزراعة للأمم المتحدة، ومجلس بحوث البيئة والتنمية. وحصلت على الكتير من الجوايز والأوسمة من المنظمات الأهلية غير الحكومية والمحلية، والمؤسسات والجمعيات الرائدة تقدير لدورها البارز فى الشؤون البيئية وحمايتها.
حازت على اكتر من 20 جايزة تقديرية فى مجالات البيئة والتنمية ، كانت أستاذاً زائراً فى جامعة جورج واشينطون بالولايات المتحدة الامريكانيه وهى من مواليد محافظة قنا.
لم يتم العثور على روابط لمواقع التواصل الاجتماعي.
رئيس وزرا مصر

رئيس وزرا مصر هو رئيس السلطه التنفيذيه فى مصر. و حسب دستور مصر ، رئيس الوزرا هو زعيم اكبر حزب سياسى فى برلمان مصر.
لم يتم العثور على روابط لمواقع التواصل الاجتماعي.
Commercial International Bank

Commercial International Bank or CIB (Arabic: البنك التجاري الدولي) is an Egyptian bank, one of the largest banks in the Egyptian private sector.
The Commercial International Bank was established in 1975, with joint ownership by National Bank of Egypt (51%) and Chase Manhattan Bank (49%) under the name "Chase National Bank of Egypt". In 1987, after Chase Bank’s decision to sell its share of the shares, the National Bank of Egypt established an increasing in its stake to 99.9%, and the bank’s name was changed to "Commercial International Bank – Egypt." The National Bank of Egypt's share continued to decline through several public offerings, to reach 18.7%. In 2006, a consortium led by Ripplewood Holdings acquired the share of the National Bank of Egypt. In July 2009, Actis purchased a 9.1% stake in Commercial International Bank, thus becoming the largest single shareholder in the bank's capital.
In March 2014, Actis sold part of its stake in the bank amounting to 2.6%. The sale was made through the Egyptian Stock Exchange to a group of several portfolio managers and international investment funds. In May of the same year, Actis sold its remaining 6.5% stake in the bank's capital to Fairfax Holding Company for Financial Services, and in late 2015 the Commercial International Bank acquired the shares of Citibank – Egypt through the Egyptian Stock Exchange and included all of its branches in its management. in April 2022 ADQ — one of Abu Dhabi's sovereign funds acquired a stake in the bank worth $911.457m.
List of banks in Egypt

This is a list of banks in Egypt, based on registration with the Central Bank of Egypt as of 2024.
As of 2024 the six largest banks by total assets were NBE ($155 bn), Banque Misr ($104 bn), CIB ($27 bn), QNB Al Ahli ($20 bn), AAIB ($13 bn), and Banque du Caire ($13 bn).
National Bank of Egypt

National Bank of Egypt (NBE; Arabic: البنك الأهلي المصري) is a bank founded in Egypt in June 1898, and is the country's largest bank (2013) in terms of assets, deposits, loans, bank-capital, number of total branches, and employees.
NBE has 540 branches within the country, assets of £E 366,6 bn., total deposits of £E 312,7 bn., and total loans and advances of £E 114,7 bn. As of 2007, the National Bank of Egypt accounted for 23% of the Egyptian banking system's total assets, 25% of total deposits and 25% of total loans and advances. NBE also financed about 24% of Egypt's foreign trade during the year. NBE also accounts for 74% of the credit card market and 40% of the debit cards in Egypt.
According to the July 2007 issue of the Banker, in terms of total assets, NBE ranks 226th among the top 1000 world banks and ranks 3rd among the Arab banks.
During the 25th of June 1898, Sir Ernest Cassel (50% ownership), the three brothers Joseph Suares (1837–1900), Raphael Suares (1846–1909) and Felix Isaac Suares (1844–1906), Moise Cattaui (25%) and Constantine Salvagos of Alexandria (25%) established the National Bank of Egypt (NBE), though Cassel remained in England. NBE established an agency in London.
NBE has one subsidiary external to Egypt, within London, Britain, the only subsidiary of the bank.
United States operations of the bank, commencing at some time during 2001, are directed from within an office of the Black Rock Building located on 40 East, 52nd street of New York City
Branches in New York and Shanghai, and representative offices in Johannesburg and Dubai
List of banks in the Arab world

The following is a list of banks in the Arab World. The modern system of Arab banks was created in Egypt in the late 19th century, with the campaign of modernizing the country. Today Arab banks are among the most pioneering in Developing countries, and some are competitors to major international banks. A new system of banking has also been introduced by the Arab World, to suit its Islamic laws regarding the creation of wealth, thus Islamic banks were created.
Source:
Source:
Source:
Source:
Sources:
Sources:
Source: https://web.archive.org/web/20130126183205/http://www.portalino.it/banks/_eg.htm
Standard Chartered Bank
Sources:
Source: https://web.archive.org/web/20130818113312/http://www.portalino.it/banks/_mr.htm
Sources:
Source: http://www.cbos.gov.sd
Source: https://web.archive.org/web/20130818113227/http://www.portalino.it/banks/_sd.htm
Source: https://web.archive.org/web/20130818112145/http://www.portalino.it/banks/_tn.htm
Egyptian Knowledge Bank

The Egyptian Knowledge Bank (EKB) (Arabic: بنك المعرفة المصري) is an online library archive and resource that provides access to learning resources and tools for educators, researchers, students, and the general public of Egypt.
The initiative was announced on Science Day 2014 by the Egyptian President Abdel El-Fattah El-Sisi, was published online on Egyptian Youth Day January 9, 2016 during a celebration held at the Cairo Opera House, with a full access launch on January 23, 2016: The Egyptian Education and Scientific Research Council signed agreements with over 26 regional and international publishing houses to be included in the Egyptian Knowledge Bank,. Tarek Shawki, chairman of The Presidential Advisory Council for Education and Scientific Research and Dean of the School of Sciences and Engineering at the American University in Cairo said in an interview with Times Higher Education that the project “...is an unprecedented attempt to spread the culture of knowledge and learning, and put a spotlight on the value of research.”
At the Knowledge Summit 2018, talks were held about establishing the Arab Digital Union, a combination of the online resources of the Saudi Digital Library, Egypt's Knowledge Bank, and the Dubai Digital Library. Tarek Shawki, talking on the subject of the Arab Digital Union, has said that it will "...help consolidate the cultural exchange among the Arab nations, as well as help the growth of partnerships based on knowledge and culture.”
Over 5,000 users registered on its first day with over 8 million sessions, reaching 69 million searches in its first 10 months.
The project is part of a larger goal of education reform in Egypt, with plans to increase investment in research and higher education sectors, and is focused at supplementing the curriculum of schools and universities and on providing high quality resources to lower socioeconomic areas.
Access is free for all Egyptian citizens, estimated at over 92 million at launch, by using their National ID and email for registration. Seminars have been held in several public universities and Youm7 has reported on how to register to teach users who are unfamiliar with the internet. Formal training for teachers is also available via The Teachers First program run by the Ministry of Education.
Online Library resources include:
Egyptian Banks Company

Egyptian Banks Company is a government-owned joint-stock company, affiliated with the Central Bank of Egypt. It was established in 1995 with a partnership and contribution from the Central Bank of Egypt and several banks operating in the Egyptian market. The company works in the field of the national payment orders switch, electronic clearing, electronic payments, and the design of information systems and software for electronic payments within Egypt. The company owns a network connecting 123 banks, the "Meeza" card brand, and the "InstaPay" application.
Mashreq (bank)

Mashreq (Arabic: بنك المشرق) is one of the oldest banking institutions in the United Arab Emirates and the Middle East. Established in 1967 as the Bank of Oman Oman, the bank later rebranded as Mashreq and has since expanded its operations across multiple markets.
Mashreq provides a range of conventional and Islamic banking services, including personal banking solutions such as deposits, loans, and credit cards. The bank also offers corporate and investment banking services, including corporate finance, investment advisory on mergers and acquisitions, initial public offerings (IPOs), and underwriting.
Additionally, Mashreq delivers wealth and asset management services, catering to both institutional and individual clients.
Through its digital banking platform, Mashreq NEO, the bank provides UAE and Egypt residents with a suite of online banking services. The Mashreq NEO app offers functionalities such as account transactions, bill payments, reward tracking, and financial news updates.
Mashreq operates in 14 countries, employing over 6,000 professionals from 70 nationalities. The bank has corporate banking operations in Oman, Bahrain, Qatar, Kuwait, and India, and provides corporate and retail banking services in Egypt. It has also obtained a restricted license from the State Bank of Pakistan to pilot digital retail banking operations. Additionally, Mashreq is involved in foreign exchange businesses in Bangladesh, Pakistan, and Nepal. Outside the Middle East and South Asia, Mashreq maintains full-service branches in New York, London, and Hong Kong.
In 2024, Brand Finance ranked Mashreq as the fastest-growing banking brand in the Middle East in its Banking 500 rankings. The bank was also named the Middle East's Best Digital Bank for the fifth consecutive year at the Euromoney Awards for Excellence. Additionally, The Banker's Top 1000 Global Bank Ratings recognized Mashreq as the Best Performing Bank in the UAE for the second consecutive year. The bank also received the Banking Group Brand of the Year – MENA award at the Global Banking & Finance Awards.
For the year 2024, Mashreq reported a net profit before tax of AED 9.9 billion.
Product offerings include:
Commercial bank

A commercial bank is a financial institution that accepts deposits from the public and gives loans for the purposes of consumption and investment to make a profit.
It can also refer to a bank or a division of a larger bank that deals with corporations or large or middle-sized businesses, to differentiate from retail banks and investment banks. Commercial banks include private sector banks and public sector banks. However, central banks function differently from commercial banks, despite a common misconception known as the "bank analogy". Unlike commercial banks, central banks are not primarily focused on generating profits and cannot become insolvent in the same way as commercial banks in a fiat currency system.
The name bank derives from the Italian word banco 'desk/bench', used during the Italian Renaissance era by Florentine bankers, who used to carry out their transactions on a desk covered by a green tablecloth. However, traces of banking activity can be found even in ancient times.
In the United States, the term commercial bank was often used to distinguish it from an investment bank due to differences in bank regulation. After the Great Depression, through the Glass–Steagall Act, the U.S. Congress required that commercial banks only engage in banking activities, whereas investment banks were limited to capital market activities. This separation was mostly repealed in 1999 by the Gramm–Leach–Bliley Act.
The general role of commercial banks is to provide financial services to the general public and business, ensuring economic and social stability and sustainable growth of the economy.
In this respect, credit creation is the most significant function of commercial banks. While sanctioning a loan to a customer, they do not provide cash to the borrower. Instead, they open a deposit account from which the borrower can withdraw. In other words, while sanctioning a loan, they automatically create deposits.
Regulations
In most countries, commercial banks are heavily regulated and this is typically done by a country's central bank. They will impose a number of conditions on the banks that they regulate such as keeping bank reserves and to maintain minimum capital requirements. They also require some capital
Commercial banks generally provide a number of services to its clients; these can be split into core banking services such as deposits, loans, and other services which are related to payment systems and other financial services.
Along with core products and services, commercial banks perform several secondary functions. The secondary functions of commercial banks can be divided into agency functions and utility functions.
Agency functions include:
Utility functions include:
Zhejiang Chouzhou Commercial Bank

Zhejiang Chouzhou Commercial Bank (Chinese: 浙江稠州商业银行; pinyin: Zhèjiāng Chóuzhōu Shāngyè Yínháng) is an urban commercial bank headquartered in the international trade city of Yiwu, Zhejiang Province, China. Established in 1987 as the Yiwu Chouzhou Credit Cooperative, it was transferred to a joint-stock company in 2005 and converted to Zhejiang Chouzhou Commercial Bank in 2006. In 2018 it was included into The Banker's Top 1000 World Banks list. and has received awards from local and national governments. The bank provides finance to small and medium enterprises in Yangtze River Delta Economic Zone of China. It sponsors the Zhejiang Golden Bulls basketball team.
Obiceiuri românești de Înnoirea Anului

Obiceiurile românești de Înnoirea Anului în folclorul românesc sunt cel mai bogat și colorat ciclul sărbătoresc popular tradițional. Ele au fost și sunt practicate la cumpăna dintre ani pentru a sărbători venirea Anului Nou. În epoca contemporană cerimoniile se desfășoare pe întreaga perioadă a celor 12 zile care constituie ciclul sărbătorilor de Anul Nou: din ajunul Crăciunului până la Bobotează, de pe 25 decembrie până pe 6 ianuarie.
Repertoriul obiceiurilor de Anul Nou cuprinde, în forma tradițională: colinde (de copii/pițărăi sau de ceată/colinde propriu-zise); urări de belșug și recoltă bogată cu Plugușorul și cu Buhaiul; urarea cu Sorcova; Zori sau zăuritul; Vasilca; jocuri cu măști: Turca - Cerbul, Cerbuțul, Brezaia, Cămila, Ursul, Capra sau Malanca; jocuri de păpuși; dansuri - Căiuții, Bumbierii, Călușerii; încurarea cailor; teatrul popular cu tematică haiducească ori al mediilor muncitorești cu veche tradiție românească și, ca suprapuneri bisericești tîrzii din secolele al XVII-lea și al XVIII-lea, cântece de stea, colinde religioase și vicleimul.
Se regăsesc cu durată diferită în timp și cu variate forme de realizare, chiar cu variații în cuprinderea repertoriului obiceiurilor în diferitele ținuturi românești. Deosebirile regionale corespund schimbărilor care au intervenit în cursul procesului de dezvoltare al folclorul acestor ținuturi. Răspândirea geografică a obiceiurilor oglindește în acest fel și dezvoltarea lor istorică, dar, de multe ori, aceste deosebiri se datoresc și prezenței unor comunități sociale locale din momentele în care s-au închegat. Astăzi, costumația și interpretarea acestor obiceiuri pot fi diferite de la o zonă la alta, dar obiceiul este în esență același.
Ținutul Krasnodar

Ținutul Krasnodar este o regiune din Rusia cu statut de subiect federal. Centrul administrativ al regiunii este orașul Krasnodar.
Ținutul se află în nordul Caucazului. Se învecinează, începînd de la vest, conform acelor ceasornicului: cu Strâmtoarea Kerci și Marea Azov (care o separă de Republica Crimeea), regiunea Rostov, Ținutul Stavropol, Republica Caraceavo-Cercheză și Georgia (republica Abhazia). O enclavă în interiorul regiunii este Adîgeia. În partea de sud a regiunii, la țărmul Mării Negre, se află orașele Novorosiisk și Soci.
Teritoriul regiunii a fost populat de cazaci. Cazacii din Kuban sunt azi considerați etnici ruși. Coloniștii armeni au populat zona cel puțin din veacul al 18-lea.
Conform recensămîntului din 2002, populația era 5.125.221 locuitori, din care 4.436.272 ruși (86,6%), 274.566 armeni (5,36%), 131.774 ucraineni (2,57%), 26.540 greci (0,52%), 26.260 bieloruși (0,51%). În ținutul Krasnodar au fost colonizate în secolul XIX câteva comunități de români basarabeni care se autoidentifică prin infranimul de moldoveni și care, actualmente, sunt atestați în 8 localități. În unele din aceste localități românii sunt majoritari (Moldovanskoe, Mekerstuk, Șabanovskoe).
Teatrul de Păpuși Baia Mare

Teatrul de Păpuși Baia Mare a fost înființat în data de 1 iunie 1956, sub oblăduirea Teatrului Dramatic Baia Mare.
Spectacolul inaugural (Căsuța din câmpie, regia Mihai Crișan, scenografia Ella Conovici) are loc la data de 30 decembrie 1956, pe scena Teatrului Dramatic Baia Mare, unde activează până în 1961, când primește sediul din str. Dacia, nr. 3 (în fostul sediu al Casei Armatei). Un incendiu devastator a avariat grav această clădire (în 1982), dar doi ani mai târziu spectacolele se reiau în această locație.
În octombrie 1995, secția se desprinde de Teatrul Dramatic și devine de sine stătătoare, sub conducerea lect. univ. Aurel Cucu. Inițiatorul Teatrului de Păpuși din Baia Mare este regizorul Mircea Crișan. Secția a mai fost condusă de Eugen Câmpeanu, Alexandru Mociran și Corneliu Uță. Repertoriul cuprinde piese adoptate după opere din literatura universală (Frații Grimm, Pancio Manov, John Lawson, etc.) și literatura națională (Ion Creangă, Petre Dulfu, Victor Eftimiu, etc.).
Prestigiul păpușarilor băimăreni este evidențiat de numeroase distincții la festivaluri naționale și internaționale: Premiul pentru cel mai bun spectacol (la Festivalul Teatrelor de Păpuși, Constanța, 1973, cu piesa Capra cu trei iezi - regia Aristotel Apostol); același spectacol obține Premiul I la Festivalul Internațional al Teatrelor de Păpuși și Marionete (Parma, Italia, 1978) și Premiul I (Pari, Franța, 1980). Piesa Suflețel (regia Kovacs Ildiko, scenografia Ida Grumaz) obține două premii de interpretare și premiul pentru cel mai bun spectacol la Festivalul Internațional al Teatrelor de Păpuși în Limba Esperanto (Norvegia, 1978), iar piesa Cinci frați minunați obține Premiul pentru cel mai bun spectacol și Premiul pentru promovarea tehnicii tradiționale de umbre chinezești (Zagreb, Iugoslavia, 1980).
Ținutul Altai

Ținutul (kraina) Altai (în limba rusă: Алта́йский край) este un subiect federal al Federației Ruse (o kraină (ținut)) din Districtul Federal Siberian. Se învecinează cu Kazahstanul, Regiunea Novosibirsk, Regiunea Kemerovo și cu Republica Altai. Centrul administrativ al krainei este orașul Barnaul. Teritoriul este membru al Regiunii Economice Siberia de Vest.
Regiunea are o suprafața de 169.100 km² și o populație de aproximativ 2,6 milioane de locuitori. Barnaul, cel mai mare oraș al teritoriului, are o populație de peste 600.000 de locuitori.
Economia regiunii depinde de agricultură. În conformitate cu rezultatele recensământului din 2002, rușii formau majoritatea populației ținutului – 92%. Alte grupuri etnice sunt: germanii – 3%, (vedeți și Așezările mennonite din Altai), ucrainenii – 2%, kazahii – 0,4%, tătarii – 0,35%, belarușii -0,32%, armenii – 0,31% și alții.
Ținutul Altai are un relief variat: șiruri de dealuri, păsuni, lacuri, râuri și munți.
Clima este continentală extremă, cu ierni reci și uscate și cu veri lipsite în general de precipitații. Principalul curs de apă este râul Ob. Alte râuri importante din ținut sunt: Bia, Katun și Ciuia. Cele mai mari lacuri sunt Lacul Kulundinskoe, Lacul Kuciukskoe și Lacul Mihailovskoe.
Ținutul Altai est un depozit uriaș de materii prime, în special din categoria celor folosite în construcții, dar și din categoria mineralelor. Printre acestea se numără metalele neferoase, minereurile de grafit, fier, magneziu, wolfram, molibden, bauxită și aur. Pădurile acoperă aproximativ șase milioane de hectare.
Această zonă este parte a unei mari încrucișări de drumuri a lumii antice.
Triburile nomadice au traversat acest teritriu în perioada marilor migrații. Aceste triburi erau compuse dintr-o mare diversitate de popoare. Descoperirile arheologice demonstrează că omul primitiv a locuit în zonă din timpuri străvechi. Poporul Altai este un popor turcic fost nomad, sedentarizat în zonă încă din mileniul al II-lea î.dHr.
Ținutul Altai se află plasat pe fusul orar al Novosibirskului (NOVT/NOVST). Diferența față de UTC este de +0600 (NOVT)/+0700 (NOVST).
Ținutul Primorie

Kraina Primorie (în rusă Приморский Край, transliterat: Primorski Krai) este un ținut din Rusia cu statut de subiect federal (kraină). Numele krainei poate fi tradus aproximativ prin „ținutul litoralului”.
Kraina Primorie este localizată în Orientul Îndepărtat al Rusiei. Se învecinează cu China la vest, Coreea de Nord la sud, Kraina Habarovsk la nord și Marea Japoniei la est.
Orașele principale din Kraina Primorie sunt Vladivostok (659,000 locuitori), Nahodka (192,000 locuitori), Usurisk (162,000 locuitori).
Primii locuitori au apărut în urmă cu 50-60,000 de ani, în paleolitic și erau popoare paleoasiatice și tunguse. Descendenții acestor băștinași încă locuiesc în această regiune, anume poporațiile de nanai, evenci și udegi.
Între 698 și 936, regiunea a aparținut regatului feudal Balhea, care includea și nordul Coreei și părți din Manciuria.
Între 1115 și 1234 zona a fost stăpînită de Imperiul Jurchen, condus de un popor tungus. Acest imperiu s-a prăbușit în urma invaziei mongole condusă de Ginghis Han. Mongolii au distrus toate orașele Imperiului Jurchen și au înrobit populația. Supraviețuitorii s-au ascuns în păduri și văile râurilor, începînd o viață de culegători de fructe, pescari și vânători.
Conform tratatului din 1689 dintre Rusia și China, teritoriile de la sud de Munții Stanovoi, inclusiv Primorie, aparțineau Chinei. Odată cu slăbirea Chinei sub dinastia Qing, în a doua jumătate a secolului al XIX-lea, Rusia a început expansiunea în zonă.
Prin eforturile contelui Nicolai Muraviov-Amurschi, în 1858 s-a semnat un tratat ruso-chinez la Aigun, urmat peste 2 ani de tratatul de la Beijing, prin care granița ruso-chineză s-a mutat la sud pe rîurile Amur și Usuri. Astfel, Rusia a luat stăpînire Primorie, începând și colonizarea rusească în zonă. Între 1859 și 1882, s-au înființat 95 de localități.
Materiale media legate de Ținutul Primorie la Wikimedia Commons
Muzeul Național Secuiesc

Muzeul Național Secuiesc (în maghiară Székely Nemzeti Múzeum), din Sfântu Gheorghe, județul Covasna, a fost înființat în anul 1875, având ca scop declarat cercetarea și prezentarea comunității și a memoriei culturale regionale din Ținutul Secuiesc. Din 1879, instituția a devenit bun public al comunității secuiești. În prezent, acesta funcționează ca muzeu regional finanțat de Consiliul Județean Covasna. Alexandru Tzigara-Samurcaș, în calitate de inspector general al Muzeelor din România, a apreciat în 1929 că Dintre toate muzeele provinciale din întinsul țării românești, pe lângă cele din Cluj, cel din Sf. Gheorghe este, fără îndoială, cel mai interesant și cel mai plin de surprize ...
Alexandru Tzigara-Samurcaș avea o legătură sufletească cu acest muzeu, deoarece în Primul Război Mondial, regele Ferdinand I al României l-a trimis cu împuternicirea de a instala o gardă militară la Muzeul Național Secuiesc, ca să salveze colecțiile ce începuseră a fi descompletate, în imprejurările tulburi ale conflagrației. După retragerea trupelor române, guvernul maghiar i-a trimis suveranului român, pe căi diplomatice, o scrisoare de mulțumire, în care se exprima recunoștința pentru salvarea patrimoniului muzeului, scrisoare ce se păstrează în arhiva Muzeului din Sfântu Gheorghe.
În 15 iunie 1953, când s-a înființat Instituția Arhivelor în județul Covasna, ca unitate subordonată Serviciului Regional al Regiunii Autonome Maghiare Mureș a Arhivelor Statului, o parte din fonduri au fost preluate prin transfer de la Muzeul raional (denumirea din acea vreme a Muzeului Național Secuiesc).
Muzeul posedă o serie de secții interne, găzduite în Str. Kós Károly nr. 10, din municipiul Sfântu Gheorghe, într-o clădire special construită în anul 1912, după planurile arhitectului Károly Kós, precum și câteva unități externe cu sediile în Sfântu Gheorghe, Târgu Secuiesc, Cernat, Baraolt și Zăbala.
Prin Legea nr. 311 din 8 iulie 2003 a muzeelor și a colecțiilor publice, Muzeul Național Secuiesc a fost inclus pe lista muzeelor de importanță națională.
Muzeul Vrancei

Muzeul Vrancei sau Casa Ștefănescu este un muzeu județean din Focșani, amplasat în B-dul Gării nr. 5.
Complexul Muzeal Vrancea cuprinde secții de istorie și arheologie, etnografie, științele naturii; mausoleele din Mărășești, Mărăști, Soveja, precum și casele memoriale ale unor personalități precum: Ion Roată (comuna Câmpuri) și Alexandru Vlahuță. Muzeul Vrancei deține bogate colecții de bunuri arheologice, etnografice și de științele naturale, expuse în expozițiile de bază sau în cele 72 de obiective ale Secției de Etnografie. Un bogat tezaur de mărturii ce probează existența și evoluția comunităților umane pe teritoriul județului Vrancea a fost realizat în urma unor intense cercetări arheologice ce au scos la iveală unelte, ceramică, podoabe, tezaure monetare, mărturii ale credințelor și obiceiurilor colectivităților umane din epocile neolitică, bronz, geto-dacică, evul mediu. De asemenea, muzeul mai deține obiecte și documente ce poartă amprenta evenimentelor petrecute în veacul al XIX-lea (1848, Unirea Principatelor, Războiul de Independență), dar și a unor personalități ale vieții sociale, culturale și politice vrâncene (scriitorul și diplomatul Duiliu Zamfirescu, juristul Gh. Apostoleanu, arhitectul Ion Mincu, geograful S. Mehedinți, întemeietorul teatrului focșănean - maiorul Gheorghe Pastia, scriitorul Al. Vlahuță, țăranul Ion Roată). Mărturiile etnografice, peste 6.000 la număr (unelte, ceramică, port popular, textile de casă), vin să completeze mărturiile arheologice și istorice, oferind o imagine a vieții pe aceste meleaguri. Se remarcă în principal colecția de port popular, în special cea de cămăși și catrințe (unele dintre ele unicate în ceea ce privește materialele utilizate: fir metalic și lânică), precum și colecția de tipare de caș rotunde sau păpușare specifice zonei etnografice Vrancea. Patrimoniul de științele naturii (peste 50.000 de piese) numără colecții de insecte, de ornitologie, dar și de moluște, mamifere și plante. Între acestea se înscriu piese de valoare științifică și documentară unicate ca cele din colecția de entomologie, familia Panorpide.
Clădirea muzeului este declarată monument istoric, având codul VN-II-m-B-06431. Casa dateaza de la sfarsitul secolului al XIX-lea si a fost construita intr-un stil arhitectural românesc.
Getreidegasse (Salzburg)

Getreidegasse (în traducere literală Străduța de cereale) este o stradă comercială aglomerată din cartierul vechi al orașului austriac Salzburg. În casa de la nr. 9 s-a născut și a locuit până la vârsta de 17 ani faimosul compozitor austriac Wolfgang Amadeus Mozart. Denumită inițial Trabegasse (derivat din traben "trap"), numele său a fost schimbat de mai multe ori înainte de a deveni Getreidegasse.
În fiecare zi, poate fi văzută pe stradă faimoasa "femeie cu păpuși" ce poartă în spate un coș maro. Ea este o doamnă pe nume Maria și a vândut păpuși aici încă din anul 1987.
Materiale media legate de Getreidegasse la Wikimedia Commons
Domnești, Bistrița-Năsăud

Domnești, mai demult Bileag (în dialectul săsesc Attelsdref, în germană Billak, Attelsdorf, Adelsdorf, Zelt, în maghiară Bilak) este un sat în comuna Mărișelu din județul Bistrița-Năsăud, Transilvania, România.
În această localitate s-au descoperit urme ale unor exploatări ale sării, din timpul romanilor. Exploatările romane erau, deobicei, camere lungi de 15-30 m, deschise în cariere la zi, cu exploatare în vatră.
Volker Wollmann în monografia sa asupra mineritului subliniază prezența în imediata apropiere a zăcămintelor de sare, de fiecare dată, a unei fortificații romane. Castrul roman Arcobadara de la Ilișua a apărat exploatările de sare de la Domnești.
Un altar votiv cu o inscripție ce face referiri la exploatarea sării a fost descoperit în anul 1913 la 12 km în aval de orașul Bistrița, pe malul stâng al râului Șieu, la confluența acestuia cu râul Budac, între satele Sărățel și Domnești, unde apare la zi sarea masivă, izvoare și bălți cu apă sărată, nămol sărat, eflorescențe saline și plante halofile. Altarul datează din prima jumătate a secolului al II-lea e.n. și poartă inscripția: [I]OMETIM [P]RO SALT AEI MARI . COI . CONDVC . PASC ET SALINA . ATTICUS EIVS V . S. L . M) [Lui Jupiter cel prea bun și prea mare [ETIM ?] pentru sănătatea lui Aelius Marcus COL ? arendaș al pășunilor și salinelor. Atticus (sclavul său) cu bucurie a îndeplinit jurământul]. Textul inscripției atestă depunerea unei ofrande votive într-un sanctuar al lui Iovis Pater de către un sclav numit Atticus, împuternicit al unui arendaș al pășunilor și salinelor, Aelius Marius, care făcea parte din serviciul de administrare și exploatare al salinelor și pășunilor Daciei Romane. Acest sclav, ajungând la o situație mai bună, a ridicat altarul în sănătatea stăpânului său.
Pe teritoriul satului Domnești există izvoare sărate.
Costume naționale poloneze

Costumele naționale poloneze (în poloneză stroje ludowe) variază în funcție de regiune. Ele nu sunt purtate în viața de zi cu zi, dar la festivaluri folclorice, nunți, sărbători religioase, festivaluri de recoltare, și alte ocazii speciale. Costumele pot reflecta regiunea și uneori starea socială sau maritală.
Locuitorii din Polonia trăiesc în următoarele regiuni istorice ale țării: Wielkopolska, Małopolska, Mazovia, Pomerania, Warmia, Mazuria, Podlahia, Cuiavia și Silezia.
Goralii trăiesc în sudul Poloniei de-a lungul Carpați, în Podhale a Munții Tatra și părți ale Beskide. Costumele lor variază în funcție de regiune.
Locuri în Mazovia cu costume distinctive includ:
Șleahta (Szlachta) erau nobili polonezi care aveau hainele specifice care includeau kontusz, pas kontuszowy (sash), și żupan.
Manta de montar

La manta de montar, sudadera de caballo o carona es una manta de algodón que se coloca sobre el lomo del caballo por debajo de la silla de montar.
Por lo general, se utilizan para absorber el sudor, amortiguar la silla y proteger el lomo del caballo. Estas mantas de silla de montar se han utilizado durante muchos siglos con todo tipo de sillas. Algunos son de un solo grosor, otros están hechos para plegarse y usarse con un grosor doble. Aunque una almohadilla o una manta no pueden reemplazar a una silla de montar correctamente ajustada, las almohadillas con calzas o mantas con un diseño especial pueden compensar parcialmente los problemas menores de ajuste.
Micaela Alegría

Micaela Alegría, de soltera Micaela Ramírez Martínez, (Logroño, 1843-París, 1913) fue una artista de circo, amazona y empresaria española. Fundó y dirigió el Circo Ecuestre Barcelonés y el Tívoli Circo Ecuestre de Barcelona.​
En 1868 debutó como amazona en el Circo del Palacio de Cristal de Oporto, en la ciudad de Santander. En 1874, actuó con la compañía de Arsène Loyal, en el desaparecido Teatro Español de Barcelona (desde 2012 Sala BARTS) y después en el Teatro Prado Catalán, destruido en un incendio en 1912.​
En julio de 1885 se casó con Gil Vicente Alegría, empresario circense portugués. Juntos inauguraron el 21 de mayo de 1879, el Circo Ecuestre Barcelonés, el primer circo estable de Barcelona, en la Plaza de Cataluña, en la que actuaba con un espectáculo ecuestre. Este circo que funcionó hasta 1895, tenía un aforo de 6 000 localidades y asistía público de todas las clases sociales. Su programación era variada y novedosa, fueron los primeros en presentar en Barcelona, el número del hombre bala, un espectáculo acuático y otro sobre hielo, además, en su pista actuaron, entre otros, los payasos Tony Grice y Antonet; y también hicieron funciones benéficas.​​​​
​Las temporadas de circo, eran dos al año, y en los meses libres los espectáculos hacían giras. Su compañía Alegría giraba por Cataluña, hacía funciones a menudo en el Circo Colón de Madrid y en los de Valencia, Bilbao, Zaragoza y Murcia, donde en 1892 inauguraron el Teatro Circo Murcia. También representaba en ciudades francesas o italianas.​​​​​​​
A los 16 años de su creación, el Circo Ecuestre fue derribado por el Ayuntamiento de Barcelona, y la compañía instaló en el edificio del Teatro Tívoli de Barcelona, para crear el nuevo Tívoli Circo Ecuestre, que fue inaugurado el 8 de mayo de 1897, bajo su dirección durante once temporadas.​​​​
La temporada de 1907 del circo fue un fracaso, solo duró un mes y medio. Un año después, en 1908, se suicidó su marido. Tras este hecho, se mudó a París. Ciudad en la que dos de sus seis hijos, Emilia y María, y sus yernos, los payasos Rico y Álex Briatore, de la familia circense Briatore, trabajaron en el Cirque Medrano. Vivió en la capital francesa hasta su muerte en 1913.​​​​​​​
Otro de sus hijos, Antonio, siguió en el negocio circense, fue empresario de espectáculos en Montevideo, Caracas y La Habana.​
En 2021, dos retratos de Alegría aparecieron en la sección #MiremElPassat #Circ de la exposición de fotografías #MiremElPassat amb ulls de dona #Teatre, que muestra a las mujeres en las artes escénicas durante el primer tercio del siglo XX, organizada por la Diputación de Barcelona, con 73 imágenes de los fondos custodiados en el Archivo General del Centro de Documentación y Museo de las Artes Escénicas del Instituto del Teatro de Barcelona.​
En 2023, el académico español Francisco Bermejo Martín publicó el libro Memorias de Micaela.​
Pasquale Catalano

Pasquale Catalano (Nápoles, 1966) es un músico y compositor italiano.​
Estudió piano, guitarra y violín en academias de música de Nápoles, Matera y Avellino, y posteriormente estudió composición.​ Una vez finalizados sus estudios, comenzó a trabajar en el Teatro Ausonia de Nápoles y colaboró con la Compagnia della Fortezza de Armando Punzo. Poco después se acercó al mundo del cine, colaborando con el director Pappi Corsicato y componiendo la música de las películas Libera (1993) e I buchi neri (1995), ambas dirigidas por Corsicato.
Después de haber formado parte del filme de antología I vesuviani (1997), donde musicalizó el segmento «Maruzzella e Il diavolo in bottiglia»,​ empezó a colaborar con el director Paolo Sorrentino, primero en el cortometraje L'amore non ha confini (1998) y más tarde en Las consecuencias del amor (2004);​ por la banda sonora de la última obtuvo una candidatura al Premio David di Donatello 2005 en la categoría de mejor músico.
Su actividad como compositor cinematográfico continuó con La guerra di Mario (2005) de Antonio Capuano y Signorina Effe (2007) de Wilma Labate, además de trabajar para la televisión componiendo la música de la serie Roma criminal y de un episodio de la serie Crimini. Compuso la música del thriller de Giuseppe Capotondi La doppia ora (2009) y al año siguiente compuso la música de Mine vaganti (2010) de Ferzan Özpetek, por el cual obtuvo una nominación al David di Donatello 2010.​
En 2013 se encargó de los arreglos musicales del espectáculo Circo equestre Sgueglia, dirigido por Alfredo Arias con la música original de Raffaele Viviani, que debutó en el Napoli Teatro Festival Italia.​​
Centro de Tradiciones Gaúchas

Un Centro de Tradiciones Gaúchas (CTG) es una sociedad civil sin fines de lucro que busca divulgar las tradiciones y el folclore de la cultura gaúcha tal como fue codificada y registrada por folcloristas reconocidos por el movimiento a través de actividades asociativas y recreativas. Están guiadas por los mismos principios y normas de acción pero se encuentran extendidas en varios lugares incluso fuera del estado de Río Grande del Sur. Existen en Brasil cerca de 1300 entidades y unas 16 fuera del país.​
Jewish gauchos

Jewish gauchos (Spanish: gauchos judíos, Ladino: gauchos djudíos) were Jewish immigrants who settled in fertile regions of Argentina in agricultural colonies established by the Jewish Colonization Association. The association was established by Baron Maurice de Hirsch, a Jewish-French industrialist who amassed a fortune building railroads in Russia. After the death of his son, Hirsch resolved to help Russia's Jews and bought more than 80,000 hectares (198,000 acres) of land in Argentina. Among these colonies are Colonia Lapin and Rivera in the Province of Buenos Aires and Basavilbaso in Entre Ríos. Most of these immigrants were from Podolia and Bessarabia, in Imperial Russia.
The first eight families arrived in Argentina in October 1888. In August 1889, 824 Jewish immigrants arrived from Russia on the steamer "Weser", and settled in the Moïseville colony (today the town of Moisés Ville) in the province of Santa Fe.
After considerable conflict with native gauchos, the Jewish immigrants came to be reluctantly accepted by them. The colonists also began to pool their resources to buy seeds, and in Basavilbaso in 1900 they founded the Sociedad Agricola Israelita, the first cooperative in Latin America. Today, however, there is little to see of the town's once-thriving Jewish community. The Jewish Center is now a "social club," open to Jews and Gentiles alike. Writing in South American Explorer magazine in 1978, author David Schneider states:
The Jewish Gauchos have been the subject of several books and films. The Jewish Gauchos of the Pampas, by Alberto Gerchunoff, is a series of vignettes about shtetl life in Argentina first published in 1910 and now available in English. The book was turned into a musical comedy in 1975 titled Jewish Gauchos (Los gauchos judíos in Spanish). The film was directed by Juan José Jusid and starred José Soriano, Gina Maria Hidalgo, and Víctor Laplace. A 2004 documentary, Legacy, took nearly 10 years to complete and involved interviews with many aging "Jewish gauchos."
Alex Hua Tian

Alex Hua Tian (simplified Chinese: 华天; traditional Chinese: 華天; pinyin: Huà Tiān; Jyutping: Waa Tin; born 25 October 1989) is an equestrian sportsman who competes in eventing for China.
Hua Tian was born in London to a Chinese father and a British mother. He has a brother, called Jamie Hua Ming. The family lived in Beijing, before moving to Hong Kong. Hua started riding aged four. His family moved to Wiltshire when he was 11, where Hua attended Chafyn Grove School followed by Eton College.
Hua was the only Chinese event rider competing internationally between 2006 and 2016 and the first Chinese to be registered with International Federation for Equestrian Sports. He took a year out of his studies at Eton to prepare for the 2008 Olympics in Beijing. He qualified four horses between October 2007 and May 2008. Although as a host nation competitor he only needed to achieve a minimum standard, he qualified in his own right through the rankings as the youngest ever Olympic event rider. In mid-2008 he achieved a ranking of 21st in the world. The equestrian industry in China has grown since the 2008 Olympics in Beijing to be the 3rd largest leisure pursuit among the elite in China.
He was coached by the former world champion Clayton Fredericks and his wife Lucinda Fredericks, who won the Burghley Horse Trials 2006 and Badminton Horse Trials 2007, at their base in Wiltshire, and by Jane Gregory, British Olympic Dressage Team 1996 and 2008.
Having returned to Eton to complete his studies, Hua won a place at Bristol University to study Aerotechnology Engineering, which he postponed for three years to concentrate on working toward competing in London 2012. At the 2009, Blenheim International Horse Trials, Hua won the Best under-25 Prize and qualified for the World Equestrian Games in Lexington, September 2010. In November 2009, he won the inaugural HSBC Rising Star Award, presented to him in Copenhagen by Princess Haya, President of the International Equestrian Federation at the 'Oscars of Equestrian Sport'.
In 2014, Hua won a silver medal at the Incheon Asian Games riding Temujin, owned by Edwina Qu Ye.
Hua qualified for the 2016 Summer Olympics in Rio with horses Harbour Pilot C and Don Geniro. He placed 8th with Don Geniro.
In 2018 he won a bronze medal at the Jakarta Asian Games riding PSH Convivial.
In 2019 he was a member of the first Chinese eventing team to qualify for the 2020 Summer Olympics.
In 2023, Hua's horse Chicko was found to have altrenogest in his system after a controlled drug test. An independent investigation found the horse's ingestion of the substance to be accidental, however, the positive test cost China their team spot at the 2024 Summer Olympic games in Paris.
Azul, Buenos Aires

Azul (Spanish pronunciation: [aˈsul], English: "blue", for the stream Azul, which flows through the area) is the head city of the Azul Partido, located at the center of the Buenos Aires Province in Argentina, 300 km south of Buenos Aires. It has 63,000 inhabitants as per the 2001 census [INDEC] .
Its principal, goods-producing economic activities are agriculture and the raising of cattle for meat and leather exports. Home to a dynamic services sector, over 2,000 commercial businesses are registered in the city.
The town was founded on December 16, 1832, following Governor Juan Manuel de Rosas' orders for the construction of a fort, San Serapio Mártir del Arroyo Azul, to guard against indigenous raids. Subsequent land grants led to the development of a stable community, and in 1895, Azul was formally declared a town by provincial authorities. The local cathedral, Nuestra Señora del Rosario, was consecrated in 1906.
The town's cemetery portal and main slaughterhouse were both designed by architect Francisco Salamone, and contain elements of Art Deco style. Built in the late 1930s, these buildings were some of the first examples of modern architecture in rural Argentina. The town was the scene of an attack on outlying Army barracks by far-left ERP militants on January 19, 1974, the most violent assault of its kind in the country up to that point.
Azul is home to the schools of Agronomy and Law of the National University of Central Buenos Aires. The Teatro Español, founded in the city in 1897, is among the most important of the central pampas area, and in 1992, hosted the Bolshoi Ballet.
The Miguel de Cervantes Festival is held there every spring since 2007, and Casa Ronco, an antiquarian library and museum, maintains the country's best collections relating to the noted Spanish writer. Casa Ronco is named after the collector Bartolomé Ronco. Azul was declared Argentina's "City of Cervantes" by UNESCO in 2007.
36°47′S 59°51′W﻿ / ﻿36.783°S 59.850°W﻿ / -36.783; -59.850
Bife a cavalo

Bife a cavalo, bife com ovo a cavalo, or bife a caballo is a traditional dish in Portugal, Brazil, Paraguay and Argentina. It consists of a grilled, or sometimes pan-fried steak, with fried eggs on top. It is usually served with rice and beans and a salad. Its name literally means "horseback-riding steak", as an allusion to the appearance that the fried eggs are "riding" the steak. In Argentina, bife a caballo is usually served with French fries.
It may be prepared from several beef cuts, such as alcatra, coxão-mole, maminha, or fraldinha.
"Steak on horseback" is a recipe of European origin, believed to be from England. In France, it was known as bifteck à cheval or œuf à cheval ("egg on horseback"), consisting of grilled beef steak, with fried eggs on top. Its appearance resembled riding saddles. It arrived in Brazil with the Portuguese, under the influence of the French name.
Tatiana

Tatiana (or Tatianna, also romanized as Tatyana, Tatjana, Tatijana, etc.) is a female name of Sabine-Roman origin that became widespread in Eastern Europe.
Tatiana is a feminine, diminutive derivative of the Sabine—and later Latin—name Tatius. King Titus Tatius was the name of a legendary ruler of the Sabines, an Italic tribe living near Rome around the 8th century BC. After the Romans absorbed the Sabines, the name Tatius remained in use in the Roman world, into the first centuries of Christianity, as well as the masculine diminutive Tatianus and its feminine counterpart, Tatiana.
While the name later disappeared from Western Europe including Italy, it remained prevalent in the Hellenic world of the Eastern Roman Empire, and later spread to the Byzantine-influenced Orthodox world, including Russia. In that context, it originally honoured the church Saint Tatiana, who was tortured and martyred in the persecutions of the Roman Emperor Alexander Severus, c. 230 CE. St. Tatiana is patron saint of students in general and in Russia, students are celebrated on Tatiana Day, 25 January. St. Tatiana is also the patron saint of Moscow State University.
Tatiana Larina is the heroine of Alexander Pushkin's verse novel Eugene Onegin. The poem was and continues to be extremely popular in Russia.
The character of Tatiana Larina inspired the names of two Romanovs: Princess Tatiana Constantinovna of Russia and her distant cousin Grand Duchess Tatiana Nikolaevna of Russia.
Falabella

The Falabella is an Argentine breed of small horse. It is among the smallest of horse breeds, with a height at the withers in the range 63–86 cm (25–34 in)..
The horses of South America descend from Andalusian and other Iberian stock brought to the western hemisphere by the Spanish. In the southern part of the continent, significant numbers of these horses developed within geographically isolated conditions and by the mid-nineteenth century there were some small, inbred animals in the herds of Mapuche of southern Buenos Aires province in Olavarría, Argentina. The Falabella was originally developed in Argentina from local horses of Criollo stock, beginning in 1868 with the breeding program of Patrick Newtall. When Newtall died, the herd and breeding methods were passed to his son-in-law, Juan Falabella. He added additional bloodlines, including the Welsh Pony, Shetland pony, and small Thoroughbreds. With considerable inbreeding, he was able to gain consistently small size within the herd.
Beginning in the 1940s, a descendant, Julio C. Falabella, created a formal breed registry, the Establecimientos Falabella, now the Asociación de Criadores de Caballos Falabella (Falabella Horse Breeders Association), and worked to standardize the breed to reach a consistent height, first achieving an average size of under 100 cm (40 in) Later breeders developed the modern standard, a horse breed that averaged approximately 76 cm (30 in) in height.
The height of a fully-grown Falabella varies between 71 and 86 cm (28 and 34 in). Falabella foals are very small, standing around 30 to 56 cm (12 to 22 in) tall at birth, and maturing to their adult height by the age of three.
The Falabella has the proportions of a horse, with conformation similar to that of a Thoroughbred or Arab. The body is small and compact, with a sleek coat and a slim frame.
Bay (or a variant of bay, called "brown") and black are the most common colors, but there are also pintos, palominos and other spotting patterns found. Black or red leopard-spotted Falabellas (resembling, but not the same as the Appaloosa horse breed) also exist, but are not common.
The Falabella is kept as a pet or for show. It can be ridden by children no more than about eight years old, or trained to perform tricks or pull a small cart.
Frigărui

Frigărui (API: /fri.gə'ruj/, la singular: frigăruie) este un fel de mâncare românesc ce constă în bucăți mici de carne (de obicei porc, vită, berbec, oaie sau găină) fripte pe un băț, asemenea kebabului. Deseori, bucățile de carne alternează cu cele de slănină, cârnați și cu legume, de exemplu ceapă, ardei roșii, ardei grași și ciuperci. Este asezonată cu condimente gen piper, usturoi, cimbru, rozmarin, maghiran și dafin.