Pecenegi

Pecenegii (în latină bisseni sau pacinacae, în maghiară besenyő) au fost un popor seminomad turcofon originar din stepele Asiei Centrale. În veacul al IX-lea ei au populat nordul Mării Negre, iar în secolele al XI-lea-al XII-lea au pătruns în Peninsula Balcanică. În limba greacă (în sursele bizantine) erau cunoscuți ca πατσινáκοι = Patzinaki, în limba turcă se numeau beçenekler, pecenekler, pacanak, în limbile arabă și persană Bjnak/Bjamak/Bajanak, în tibetană Be-co-nag, în limba georgiană (gruzină) Pacanak-i, în armeană Badzinaghi, în limbile slavilor răsăriteni Peceneghi/Pecenezi, în limba poloneză Pieczyngowie/Piecinigi și în textele redactate în latina medievală Bisseni, Bessi, Pizenaci.
Numele pecenegilor derivă din limba turcă veche și înseamnă „cumnați sau clanuri/triburi înrudite", ca argument aducându-se sensul „înrudit", pe care termenul bajanaq/bajinaq îl are în limbile turcice
Potrivit unei alte ipoteze etnonimul ar fi însemnat „pădurean”. Istoricul ungar György Györffy a evidențiat faptul că mai mulți codri din Europa de est amintesc, prin numele lor, de acest popor:
Pecenegii erau descriși în De administrando imperio, lucrare a împăratului Constantin al VII-lea Porfirogenetul, ca „populație nomadă, care se deplasa în funcție de ploi și de locurile de pășunat” și că „erau bogați” de pe urma controlului exercitat asupra rutelor comerciale și a negoțului de sclavi, blănuri și ceară.
Cronicarul Marzaui (Marzawi) furnizează în secolul al IX-lea detalii privitoare la teritoriile stăpânite de pecenegi:
Structura socială la pecenegi era tipică pentru societățile nomazilor, fiind o confederație de clanuri organizată ierarhic, dar libere să opereze independent.
De Administrando Imperii conține cinci capitole dedicate pecenegilor. Întrucât reprezentau o forță redutabilă și după ce îi învinseseră de câteva ori pe bulgari, pecenegii constituiau o componentă importantă a politicii externe a imperiului bizantin, ei fiind în viziunea Constantinopolului o contrapondere la forța militară a țaratului bulgar.
Potrivit împăratului Constantin al VII-lea, pecenegii își urmăreau politica de dominare și prin corespondență și cadouri. Imperiul Bizantin îi încuraja să obțină prin mijloace pașnice bunurile de lux pe care altminteri le-ar fi procurat ca pradă de război. Serviciile pecenegilor, odată cumpărate, erau direcționate împotriva inamicilor Imperiului Bizantin.
Tot Constantin Porfirogenetul menționează în lucrarea De ceremoniis că liderii confederațiilor tribale aveau drepturi egale din punctul de vedere al Imperiului Bizantin. Aceasta demonstrează că pecenegii nu aveau un singur lider, dar că, spre deosebire de alte populații, conducătorilor pecenegi le era recunoscut statutul de indepedență, ca atare fiind îndreptățiți să aibă corespondență cu împărații din Constantinopol.
Țarul bulgar Simion s-a folosit de pecenegi pentru a-i alunga pe unguri. Pecenegii au fost atât de eficienți, încât i-au determinat pe ungurii aflați în ținutul Atelkuzu (în limba maghiară Etelköz, „Între râuri”) - una dintre patriile temporare ungare înainte de stabilirea în Pannonia pe Dunărea mijlocie - să se strămute pe teritoriul unde este Ungaria.
Teritoriul supranumit „Patzinakia” era împărțit în opt provincii cu același număr de principi (hani): Iavdiertim (la Nistru), Kuartsitsur, (Kabukșîn)gila (la Prut), Sirukalpeis (la Doneț), Borotalmat (la Don), Charavon (la Nipru și Bug), Giazichopon (la Dunăre), Vulatsopon (la Don). Numele propriu zis al tribului (a doua parte) este contopit cu numele unui șef: Iavdi, Kuartsi, Siru, Boro, Chara, Giazi, Vula.
În adaptare turcească: Ertim (Ertem „virtute”); Çor; Yula; Külbey; Karabay; Tolmaç/Dilmaç (Tilmats conf. cronicarului evreu Iosef ben Gorion din sec. X) („tălmaci”); Kapan („capcană”; dar kaban „haină scurtă”); Çoban/Çaban („cioban”).
Potrivit lui împăratului Constantin al VII-lea, principii pecenegi au fost (în epoca izgonirii): în Ertim, Baiçamid (citește /bai-cea-mid/), apoi Yavdı (citește /iav-dî/); în Çor: Küghel, apoi Küerçi/Kürekçi („vâslaș”); în Yula: Korkut-han, apoi Kabukșın (citește /kabukșîn/; „scoarță de copac”); în Külbei: Ipa, apoi Suru („sur, cenușiu”); în Karabay: Karduhim; Kara („negru”); în Tolmaç: Kortan, apoi Boru; în Kapan: Yazı (citește /ia-zî/; potrivit unei ipoteze, probabil din etnonimul alanilor: as sau ias; în turca modernă, „scriptură”); în Çoban: Bata-han, apoi Bula. Cronica lui Constantin mai spune: „Cele opt provincii sunt divizate în patruzeci de districte, conduse de conducători mici ca importanță”.
Patru clanuri ale pecenegilor erau situate, potrivit cronicii, de-a lungul Niprului spre est și spre nord cu fața la Uzia, Hazaria, Alania, Cherson și alte regiuni. Celelalte patru clanuri erau situate pe malul drept al Niprului, spre vest și nord, învecinându-se cu Bulgaria, „Turcia” (Ungaria) și teritoriile tributare, locuite de slavii răsăriteni.
„Patzinakia” se afla la cinci zile distanță de Uzia și Hazaria, șase zile de Alania, zece zile de Mordovia, o zi de Rusia, patru zile de „Turcia” (Ungaria), o jumătate de zi distanță de Bulgaria, aproape de Cherson...
În dreapta Nistrului, partea dinspre Bulgaria, la trecerea râului sunt orașe pustiite, primul oraș este numit de pecenegi Aspron (Cetatea Albă) din cauza albului său strălucitor, al doilea Toungatai, al treilea Kraknakataial, patrulea Salmakatai, al cincilea Sakakatai, al șaselea Giaioukata. Printre clădirile acestor orașe pot fi găsite ruine de biserici și cruci tăiate din piatră poroasă, în timp ce unele păstrează urmele așezărilor romane
Constantin Porfirogenetul menționează că pecenegii din trei „provincii” (trei triburi) erau supranumiți Kangar, fiind mai viteji și de obârșie mai aleasă decât ceilalți. Denumirea fusese atestată anterior, nu constituie o apariție singulară, fiind atestată anterior de cronicarul armean Lazar Parpeci la finele secolului al V-lea și de două martirologii siriene din secolul al VI-lea.
Localizarea revoltei din 1178 a pecenegilor Tatos, Seslav și Satza (Sacea): cel mai probabil în sudul Dobrogei și în Teleorman. Legat de istoria celor trei șefi pecenegi, a existat o teorie, oficializată pentru o perioadă, teoria „primelor formațiuni statale românești”, teorie elaborată de Nicolae Iorga și N. Bănescu, dar dovedită ca lipsită de fundament.
Kitab al-masâlik wa'l-mamâlik („Cartea drumurilor și regatelor”) menționează referitor la teritoriile pecenegilor: „la est de unguri se află pecenegii și ținuturi nelocuite care se întind între țara pecenegilor și cea a bulgarilor care se numără printre slavi”.
După revolta din 1178, pacea încheiată de Alexios I în 1087 cu pecenegii a recunoscut noua situație creată la Dunărea de Jos de statul peceneg. Această formațiune statală a ajuns în jurul anului 1087 sub dominația pecenegului Tzelgu (Celgu? sau Salgo) și s-a aliat cu regele ungur detronat Solomon (Salamon), apărând astfel o coaliție antibizantină destul de puternică. În unele documente, hanul Kutesk este menționat ca fiind căpetenia pecenegilor din Moldova în secolul al XI-lea, deși unii istorici îl consideră ca fiind cuman.
.
Unii atribuie pecenegilor, dar există controverse în acest sens, anumite inscripții pseudorunice în alfabetul Orhon scrijelite în piatră, recuperate în arealul meridional al Europei de Est, precum și tezaurul de la Sânnicolaul Mare descoperit în 1799 și păstrat la „Kunsthistorisches Museum” (Muzeul de Istorie a Artei din Viena). (În general, tezaurul este pus pe seama avarilor sau a protobulgarilor).
În așezările fortificate și în mediul rural din Dobrogea au fost găsite pandantive foliforme tipice pentru pecenegi, precum și alte obiecte specifice lor. Pandantivele sunt executate în formă de frunză, din bronz, prin ajurare.
Integrarea pecenegilor în armatele feudale a condus la abandonarea modului de viață nomad. Ei sunt cunoscuți în izvoarele istorice cu numele de Bisseni, care este latinizarea numelui dat de maghiari pecenegilor (besenyő). Singura regiune din Transilvania unde există o concentrare masivă de toponime de origine pecenegă se află în sud-est, în județele Brașov și Covasna. Cel mai important dintre aceste toponime este chiar Brașov. Deși sufixul este slav (ceea ce a condus la presupunerea că denumirea ar fi slavă, s-a putut demonstra că Brasso, devenit apoi Brașov, provine din termenul turcic Barasu, care înseamnă „apă albă”. Alte toponime și hidronime din sud-estul Transilvaniei de origine turcică sunt Arpaș, Avrig, Baraolt, Bățani, Biborțeni, Bögöz (în română: Mugeni), Borcea, Racoș. De asemenea, satul Firtușu din Harghita a fost denumit până în secolul al XV-lea Besenyo-falva sau Bezzenijofalwa, adică „satul pecenegilor”. Un sat Beșeneu al cărui nume actual este Pădureni se află și în județul Covasna, iar un altul, Beșenova, în Timiș, numit actualmente Dudeștii-Vechi. Au rămas în centrul și sud-estul României unele denumiri geografice legate de pecenegi: satele Beșimbac (azi Olteț, din județul Brașov), Peceneaga (jud. Tulcea), Pecineaga (jud. Constanța), pădurea Peceneaga (jud. Brăila) și muntele Picineagul (Jud. Argeș). Este posibil ca unele dintre aceste toponime să fie de fapt de origine cumană. Totuși, preluarea unora dintre ele de către sași arată că ele existau deja în secolul al XII-lea, înainte de stabilirea cumanilor în regiune. Pe de altă parte, toponimele de tip Heidendorf (Viișoara, Bistrița-Năsăud) care înseamnă „satul păgânilor” se referă la pecenegii care erau încă păgâni în vremea colonizării săsești. Nicolae Drăganu considera că așezarea pecenegilor în Transilvania s-a petrecut mai înainte de instalarea lor în Ungaria de dincolo de Dunăre, deși documentele îi menționează mai târziu. Nu este însă obligatoriu ca primele colonii pecenege să se fi instalat la distanța cea mai mică de țara pecenegilor. Dimpotrivă, rațiunile militare impuneau ca acești ostași pecenegi să nu fie vecini cu frații lor, care erau inamici potențiali.
Pecenegii au fost printre primii nomazi asiatici care au utilizat în luptă carele. Călăreții pecenegi foloseau arcul compozit scurt, securi de luptă, arcanul, lănci ușoare și purtau îmbrăcăminte de zale și armuri compuse din plăcuțe de metal. [1]
[2] Arhivat în 28 septembrie 2007, la Wayback Machine. red kaganate [3] www.kipchak.com [4] Arhivat în 27 septembrie 2006, la Wayback Machine. hermitagemuseum.org [5] Arhivat în 13 februarie 2006, la Wayback Machine. Săbii pecenege [6] besenyo_dateline