davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Дженифър Дюпий

Дженифър Дюпий (на английски: Jennifer Dupee) е американска писателка на произведения в жанра социална драма и любовен роман.
Дженифър Дюпий е родена във Филаделфия, Пенсилвания, САЩ. Израства на северния бряг на Бостън близо до Бевърли, Масачузетс. Следва творческо писане в университета „Браун“ при авторите Мередит Щайнбах и Карол Масо и получава диплома с отличие. Тя е член на писателската общност Grub Street в Бостън и е публикувала в The Feminist Press. През 2016 г. участва и е полуфиналист в конкурсите за първи роман „Джеймс Джоунс“ и „Фокнър-Уисдом“.
Първият ѝ роман „Френското булчинско магазинче“ е издаден през 2021 г. В историята, Лариса Пърл се завръща в родното си градче, след като е изгубила работата си и се е разделила с приятеля си, а и трябва да се грижи за болната си майка. Един ден за да се отвлече от проблемите решава да пробва рокля в малък булчински магазин във френски стил, а една малка лъжа води до купуване на роклята и подготовка на сватба. Точно тогава неочаквано се появява и неин стар приятел, с което проблемите ѝ стават твърде много. Романът става бестселър и е избран за книга на месеца на списание „Добро домакинство“.
Дженифър Дюпий живее със семейството си в историческа къща край Бостън.
Теа Денолюбова

Теа Денолюбова е съвременна българска писателка.
Родена е във Варна, завършва Първа езикова гимназия в родния си град, а след това Art direction и реклама в Istituto Europeo di Design в Милано. Към ноември 2019 Теа Денолюбова е главен редактор на сайта за култура и изкуство „АртАкция“. Един от организаторите на фестивала за писане за сцена и екран „From Page to Stage“ във Варна. Брат ѝ е актьорът Стефан Денолюбов.
Нури Димитрова

Нури Димитрова e български моден дизайнер и гемолог.
Нури Димитрова е родена на 20 декември 1973 г. в гр. Първомай, област Пловдив.
Висшето си образование завършва през 2013 г. във Варненски свободен университет „Черноризец Храбър“ степен бакалавър по специалност „Публична администрация“. Защитава магистърска степен „Специално консултиране и психология“ с професионална квалификация „Социален консултант и психолог“ в Бургаски свободен университет през 2015 г. През 2016 г. защитава и магистратура по „Международни отношения – Международна политика и сигурност“ с професионална квалификация „Магистър по международна политика и сигурност“, във Варненски свободен университет „Черноризец Храбър“. В дипломната си работа изследва „Ролята на неправителствените организации за международната политика“.
През юли 2013 г. получава световната си квалификация за експерт оценител на брилянти – диаманти суровина от Гемоложкия институт в Рамат Ган в Израел. През март 2016 г. специализира в "Минно-геоложкия университет „Св. Иван Рилски“ за диагностика и оценка на необработени и обработени цветни скъпоценни минерали.
От 2016 г. е член на световната диамантена борса в Ню Йорк.
През 2008 Нури Димитрова създава първата си марка NIKOL за елегантни, всекидневни дрехи. Дизайнерката има специално отношение на към детайла, естествените материи и прецизната ръчна работа. През 2013 Нури Димитрова създава марка за висша мода Nur Design, като паралелно с това се насочва и към гемологията и оценката на брилянти – диаманти суровина. Характерно за нея е, че всички нейни проекти съдържат представка Нур (от арабски نور‎ – светлина).
Сватба

Сватбата е церемония, в която двама души сключват брак или подобен институционализиран съюз. Сватбените традиции и обичаи варират в различните култури, етнически групи, религии, държави и социални прослойки. Повечето сватбени церемонии включват размяната на брачни клетви, златни халки, получаването на подаръци (материални, нематериални и символични) и публичното признаване на брака от лице, имащо законовото право да го обяви за официален. Често се носи специално сватбено облекло, а церемонията е последвана от прием/празненство. Допълнително по време на самата сватбена церемония може да има музика, поезия, молитви, четения от свети писания и други традиционни прояви. При извеждането на булката се пее песен. Родителите на младоженеца са наричани от булката — свекър и свекърва. Братът на младоженеца е наричан от булката девер.
Съхраняването на живота и продължаването на рода са най-важните ценности за човека. Затова сватбата, която отбелязва създаването на ново семейство, е особено голям празник. Традицията е булката да носи бяла рокля и букет. Тя ще смени фамилията си с тази на мъжа си, ако реши. След церемонията се празнува и като свърши празненството младоженецът и булката имат брачна нощ.
Законният брак, съгласно законите на Република България, се сключва при извършване на сватбен ритуал от общинските органи кметове или упълномощени лица. Така нареченият църковен брак като ритуал е съобразен с източноправославната християнска религия. Провеждането на ритуала, наричан още венчавка е повече морален, отколкото законен акт, защото с него не може официално да се узакони сключването на брака.
Дни, в които не се извършват венчавки:
Списък на реките в България

В този списък по азбучен ред са изброени всичките 325 реки в България с дължина над 20 km.
От поместената таблица се вижда, че в България има 32 реки (или 10% от всичките) с дължина над 100 km, като на 6 от тях – Доспат, Канагьол, Луда река, Нишава, Струмешница и Тимок, дължината им на територията на България е под 100 km. От 50 до 99 km в България има 64 реки (или 19% от всичките), но и тук на 2 от тях Ерма и Лебница, дължината им е под 50 km на територията на България. Най-голям е броят на реките между 20 и 49 km – 229 (или 71%) от всичките 325 български реки.
Списък на реките в България по дължина

В списъка на реките в България по дължина са включени всичките 96 реки протичащи по територията на страната, от които 33 над 100 км и 63 реки с дължина между 50 и 99 километра.
Списъкът е съставен в низходящ ред по дължината на реките, които са приети за такива в официалните източници. С удебелен шрифт в 5-а колонка са показани дължините на всички реки 88 на брой, на които на територията на България, дължината им е над 50 км. Пример: Река Марица е на 2-ро място в списъка с дължина от 472 км, но на територията на България дължината ѝ е 322 км, която ѝ отрежда 4-то място по дължина сред реките на България, след тези на Дунав (471 км), Искър (368 км) и Тунджа (350 км).
Интересно е положението при река Камчия. Дължината на самата река Камчия е едва 46 км, но официалната ѝ дължина е 245 км, заедно с лявата съставяща я река Голяма Камчия (Тича). Така Камчия заема 8-о място по дължина сред българските реки. В списъка е показана и неофициалната ѝ дължина заедно с другата (дясна) съставяща я река Луда Камчия, като с нея дължината ѝ е още по-голяма — 247 км. Неофициалните дължини са показани с курсивен шрифт. Аналогично е положението и с още множество български реки (Искър с Бели Искър, Вит с Бели Вит, Осъм с Черни Осъм, Места с Черна Места и др.), но за тези и други подобни реки неофициалните им дължини не са включени в списъка, а само официално приетите.
Елешница (приток на Камчия)

Елешница е река в Стара планина, област Бургас — община Руен и Област Варна — община Дългопол, десен приток на река Камчия. Дължината ѝ е 43 km.
Река Елешница води началото си под името Коджадере на 494 м н.в. от Еминска планина, на 3,5 км източно от с. Рудина, община Руен. В най-горното си течение (около 4 км) протича на запад, след което завива на север и чрез дълбок пролом пресича западната част на Камчийска планина. След изтичането си от язовир "Елешница" навлиза в долината на Камчия и се влива отдясно в нея на 22 м н.в., между селата Цонево и Гроздьово.
Площта на водосборния басейн на реката е 184 км, което представлява 3,4% от водосборния басейн на река Камчия.
Основни притоци – → ляв приток, ← десен приток:
Реката е с дъждовно-снежно подхранване с максимален отток през месеците март-април, а минимален – септември-октомври.
Река Елешница е една от малкото български реки над 20 км, по които няма населени места.
За напояването на големите обощни масиви в долината на река Камчия при изхода на реката от пролома си в Камчийска планина е изграден язовир "Елешница", който предоставя и добри условия за отмора и риболов.
Елешница (приток на Струма)

Елешница е река в Западна България, област Кюстендил, общини Кюстендил и Невестино, десен приток на река Струма. Дължината ѝ е 59 km и я отрежда на 66-о място сред реките на България. Отводнява южните и източни части на Осоговска планина и историко-географската област Пиянец. Река Елешница е четвъртият по големина приток на Струма след реките Струмешница, Драматица (в Гърция) и Драговищица.
Река Елешница извира на 2173 m н.в. в Осоговска планина, на 400 m югозападно от връх Руен (2251 m), първенецът на планината. По цялото си протежение тече в дълбока, на места проломна и слабо залесена долина, с отделни малки долинни разширения. Първите 17 km, до село Раково тече в югоизточна посока, успоредно на държавната граница със Северна Македония. След това завива на североизток и до село Ваксево запазва това си направление през историко-географската област Пиянец, като тук отдясно получава най-големия си приток Ваксевска река (Речица). След това Елешница завива на север, а при село Четирци рязко на изток и след 2 km се влива отдясно в река Струма на 437 m н.в., преди навлизането на последната в живописния Скрински пролом.
Водосборният басейн на реката е с площ от 358 km, което представлява 2,07% от водосборния басейн на река Струма. Границите на водосборния басейн са следните:
Основни притоци: → ляв приток, ← десен приток
Река Елешница е с преобладаващо дъждовно-снежно подхранване, като максимумът е през месец април, а минимумът – август. Среден годишен отток: при село Ваксево – 3,77 m/s. Реката е с най-голямата мътност на водите от всички български реки.
По течението на реката са разположени 7 села:
Въпреки големите водни количества на реката водите ѝ са слабо използвани и то главно за напояване в ограничените земеделски земи в малките ѝ долинни разширения.
На протежение от 10,8 km по десния бряг на реката между селата Четирци и Ваксево преминава участък от третокласен път III-622 от Държавната пътна мрежа Невестино – Ваксево – ГКПП „Невестино“.
Асенова крепост

Асеновата крепост е средновековна крепост с укрепената църква „Света Богородица Петричка“. Намира се в планината Родопи на 2 km от Асеновград, България.
Крепостта е съществувала още по времето на траките, преустроена е от Византия през IX век, за да охранява вратата на Беломорския проход и да осигури византийската граница в този край. Първите писмени сведения за крепостта са от XI век и са получени от устава на тогава построения Бачковски манастир. От тези сведения се вижда, че Асеновата крепост е притежавала собствена охрана и администрация. Превземана е от кръстоносците по времето на Четвъртия кръстоносен поход. Крепостта съществува до 1410 г., когато е разрушена от османски войски.
Наречена е на цар Иван Асен II, който през 1231 г. прави редица поправки по нея с цел заздравяването ѝ. Издълбаният в една скала на крепостта надпис свидетелства за това:
В случая `алекси` не е име на човек, а е по смисъл на защитник, каквото означава и в превод. Севаст е титла на управители на области (хори) или на по-малки административни единици, включени в областите. Мнозина автори приемат, че в средновековна България терминът севаст има различно значение в отделни случаи и освен че е свързан с изпълнението на определени административни функции, може да представлява само благородническа титла. Твърдината е сред Стоте национални туристически обекта. Обявена е за национален паметник на културата. Отворена е целогодишно за посещения, има печат.
На Асеновата крепост е наречена улица в София (Карта).
Крепост

Крепостта е укрепено отбранително военно съоръжение, строено предимно през средните векове. Книжовен синоним на крепост е твърдина. Други названия за крепост са чуждиците от турски език кале и хисар. Първоначалното значение на град също напълно съвпада с крепост – оградено със стена място, затова и местностите, в които има останки от крепости в България, Северна Македония и Сърбия, често са наричани градище.
Крепост може да обозначава както отделно отбранително съоръжение, така и цял фортификационен комплекс. По правило крепостта е защитена от крепостни стени територия, в която се намира постоянен гарнизон, с големи запаси от продоволствия и въоръжения, необходими за евентуална продължителна обсада. Едва в по-ново време с изобретяването на нов вид въоръжение и прилагането на нови военни тактики значението на крепостта като основно военно отбранително съоръжение намалява.
Към първите крепостни съоръжения могат да се отнесат земните валове, наред с палисадите, които ограждат неголемите селища. Някои първобитни крепости се построяват на хълмове или ридове, по-късно пред крепостните стени започват да се копаят ровове с вода. С развитието на военното дело и строителството, крепости започват да се усъвършенстват.
Класическата крепост се състои от кула (с кръга или квадратна форма), съединени с крепостната стена и с бойници.
През Средновековието най-разпространени са неголемите крепости-замъци, в които са живеели феодалите. Замъците служели едновременно за резиденции и за защита от набезите на съседните феодални владетели. С края на феодалната епоха ролята на замъците-крепости намалява. Някои от тях са преустроени в дворци и губят своято отбранителна функция.
На крепостите е наречена улица в квартал „Факултета“ в София (Карта).
Кракра (крепост)

Пернишката крепост (Кракра) е средновековната крепост, разположена в югозападната част на град Перник на неголямо скалисто плато. Мястото на крепостта било със силно стратегическо значение. Тя се свързва с името на военачалника на крепостта Кракра (Кракра Пернишки), който е водил самостоятелни военни действия срещу Византийската империя. Виден болярин и владетел на града по времето на българския цар Самуил – така е описан във византийските хроники от това време Кракра. Те го описват още като един праведен и честен мъж, който не търпял подкупността и винаги бил отлично подготвен за военни дела. Кракра владеел още 35 крепости в района. В края на 10 и началото на 11 век, центърът на военните действия между България и Византия се премества в западните български земи и Средец става обект на няколко нападения от войските на император Василий II, тогава става известна Пернишката крепост.
Историците смятат, че крепостта Перник е създадена след 809 г., когато хан Крум (803-814)присъединява към българските земи и териториите на днешна София и околностите. Дълго време преди идването на хан Крум тези земи са били заселени от траките. Чрез археологически проучвания е установено, че на мястото на крепостта, преди нейното построяване, е съществувало тракийско селище с неголеми размери.
След Превземането на Преслав през 971 година от Йоан I Цимиски (969-976) в Скопие и Македония Четиримата братя Комитопули Давид, Мойсей, Арон и Самуил се установяват в тези земи. През 977 година цар Борис II и брат му Роман избягват от византийския двор и се връщат в България. На границата с Византия Борис II е убит заради това че не е бил разпознат заради неговите одежди, но брат му е коронован за Цар на България и управлява от 977 година до смъртта си през 997 година. Региона около крепостта Кракра е управляван от Арон, брат на Самуил и командващ отбраната на Сердика и участник в последвалата Битка при прохода Траянови врата при която армията на император Василий II Българоубиец е разгромена. През 997 година цар става Самуил а командващ крепостта става войводата Кракра Пернишки и успява да отбрани крепостта от Византийския император който многократно е повеждал походи срещу България. След 1018 година Кракра се предава а през крепостта минават походите на Петър Делян през 1040 година срещу византийския император Михаил IV Пафлагон (1040-1042) и през 1072 на Георги Войтех и Константин Бодин срещу император Михаил VII (1071-1077).
Крепостта на Кракра е една от големите български крепости. Оградени от крепостните стени са били около 50 декара. Самото ограждение е имало дължина от близо 800 метра. Историците смятат, че крепостта е изпълнявала защитни функции преди преминаването на кръстоносците от Третия кръстоносен поход (1189 – 1192) през тези земи. Има и разрушения по времето на похода на Стефан Неманя от 1189 година когато византийски император е Исак II Ангел (1185-1195, 1201, 1203-1204). След това крепостта е била изоставена и не е била използвана.
Извършват се нови разкопки в крепостта.
Български извор

Български ѝзвор е село в Северна България. То се намира в община Тетевен, област Ловеч.
Село Български извор се намира в Северна България. През селото преминава главният път от София за Варна, а разстоянието до столицата е точно 100 km.
Някогашното население на селото е изповядвало павликянството, като по-късно е преобърнато в мюсюлманската религия. Днес в селото освен помаци живеят и християни, преселили се след Руско-турската война от 1877 – 1878 г.
След Руско-турската война от 1878 в селото килиен учител е българският възрожденец Иван (Йото) Лазаревич Кифалов, родом от Тетевен. До 1934 г. селото се нарича Турски извор.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Около 40% от населението изповядва източноправославна религия а останалите 60% се определят като помаци. Към 1893 г. в селото са живели 576 помаци, а според данни от 1881 година броят им достига 1038.
Основното училище в селото носи името на Апостола на свободата Васил Левски. В селото има читалище, носещо името на Христо Ботев, основано през 1897 г. с действащи самодейни колективи, богата библиотека от 17 800 тома книги и библиотека по програма „Глобални библиотеки“. В селото функционират още православна църква „Св. св. Кирил и Методий“, построена преди 100 години, детска градина с детска ясла. Има полицейско управление, здравна служба и разрушена османска джамия от 1850 г.
На 12 и 13 юли се провежда съборът на селото.
В селото работят дървопререботвателни цехове и месокомбинат (Добревски-1). Има много кафенета, магазини и дискотека („Ерос“). Местният футболен отбор се нарича „Балкан“.
Белградска крепост

Белградската крепост е укрепление, изградено за защита на средновековния Белград. Не е датирано кога е издигнато първото укрепление, но това най-вероятно става под римска власт. Според житията тук са посрещнати учениците на Кирил и Методий. Крепостта има цитадела и в много отношения е уникално отбранително съоръжение през средновековието.
Крепостната стена обхваща античните укрепления на Сингидунум, като неколкократно е модернизирана и разширявана преди завладяването на крепостта от османските турци през 1521 година (виж Превземане на Белград (1521)). Изградена е от бял камък. Името Белград най-вероятно идва от цвета на камъните, вложени за изграждането на крепостните стени.
Белград (през средновековието град=крепост) е най-западния голям център на българската държава по онова време. Местоположението на крепостта е ключово и стратегическо. Тя контролира Панонската низина и подхода от запад към Константинопол и Ориента по Виа Милитарис.
Средновековният град е споменат за първи път от папа Йоан VIII в писмо до Борис I от 16 април 878 година. Впоследствие Белград е част от Първата българска държава, Византия, Втората българска държава, Кралство Унгария и Османската империя.
По време на османското владичество крепостта е седалище на османски гарнизон. Тя е превзета през 1867 г. основно от участниците във Втората българска легия.
Вечери в Антимовския хан

„Вечери в Антимовския хан“ е сборник от разкази на българския писател Йордан Йовков, издаден през 1928 година.
Той включва едноименния цикъл от седем разказа, свързани от мястото на събитията – хан на пътя между Балчик и вътрешността на Добруджа – и някои общи герои, както и девет други самостоятелни разказа. Йовков започва да пише разказите в Букурещ през 1922 година, а последните са завършени в София през пролетта на 1928 г. Критиката нарича сборника „една от най-мъдрите книги на Йовков, с дълбоко философско обобщение за живота, за това, което отминава и за това, което остава.“
Вечери в селцето край Диканка

„Вечери в селцето край Диканка“ (на руски: Вечера на хуторе близ Диканьки) е сборник с повести на украинско-руския писател Николай Гогол, издаден в два тома през 1831 и 1832 година.
Сборникът включва осем повести, писани в периода 1829 – 1832 година, описващи традиционния бит и нрави в украинско село. Той е първата книга на Гогол и има голям успех, предизвиквайки възторжени отзиви от водещи фигури в руските литературни среди, като поета Александър Пушкин и критика Висарион Белински. Повести от сборника стават основа на множество филми, както и на операта на Модест Мусоргски „Сорочинският панаир“.
„Вечери в селцето край Диканка“ е издадена на български през 1948 година в превод на Константин Константинов, който по-късно е включван в други сборници.
Зимни вечери

„Зимни вечери“ е поетичен цикъл от Христо Смирненски, публикуван в литературното приложение на „Работнически вестник“ на 27 януари 1923 г. Издаден е през 1924 г. като отделна книга с илюстрации от Александър Жендов и с предговор от Георги Цанев.
В нея поетът разказва за бедността, за нещастието и за разбитите съдби и надежди на бездомниците. За Христо Смирненски цветът жълто е символ на смъртта и на нещастието. По тази причина в няколко от стиховете той казва именно за това. Като цяло творбата е тъжна, нещастна. Героите в нея са децата, слепият старик и старата баба и майката на децата.
Руси Русев (певец)

Руси Русев е български попфолк певец.
Има средно специално образование. Завършва музикална школа по китара и пеене. Професионално започва да работи през 1975 г. като артист-оркестрант в бюро „Естрада“ – гр. Бургас.
След казармата има една година концертна дейност из страната с група като солист-вокалист. От 1980 г. до 1990 г. продължава да работи в бюро „Естрада“, ОД Музика гр. Бургас и „Балкантурист“ Слънчев бряг. През 1988 г. става член на съюза на музикалните дейци в България. През 1991 г. сформира оркестър и заминават в бивша Югославия. След като се връща от там, започва да работи самостоятелно. Издава седем албума на касети, компакдискове и видеокасети. Първите два прави сам. През 1993 г. издава първия си албум, носещ името на големия хит „Бургаски вечери“, който включва и хитовете „На бургаската гара“, „Лидо, Лидия“, „Тамбуро моя“, „Бананите“, „Данче мама“, „Лиляно моме“, както и големия хит на Петър Чернев и Миряна Башева „Заклинание“, записан в албума му като „Мъко моя“. От 1995 до 2000 г. работи с фирма „Пайнер“ и правят пет албума. Последният албум издава с фирма „Стефкос мюзик“, Бургас. През 1998 г. издава самостоятелен албум с дъщеря си Десислава Русева (Салина). През същата година участва в Българския телевизионен филм-спектакъл „Песъчинка от света“. Работи с едни от най-добрите аранжори и композитори в България, като Максим Горанов, Краси Гюлмезов, Ленко Драганов, Пламен Велинов, Светослав Лобошки, Руслан Карагьозов, Дани Манолова, Митко Петров. Работил е също и с прекрасния бургаски поет Ваньо Вълчев, Свобода Даскалова и др. Има над тридесет авторски песни и над двадесет видеоклипа. В интервю казва: „Благодарен съм на Бог, моето семейство, моите приятели, колеги, фирма „Пайнер“ и медии“.
Ловешка средновековна крепост

Ловешката средновековна крепост е разположена на хълм, наречен през периода на османското владичество „Хисаря“. Намира се в южната част на град Ловеч. Днес е част от Архитектурно-историческия резерват „Вароша“.
Началото на създаването на Ловешката средновековна крепост е датирано според археологически данни през IX-X век. Започва своя живот във времето на Първата българска държава. Разположена е на две естествено защитени тераси. Тогава е построена и крепостната стена. Има главно отбранителни функции и е рядко населена. Тук живее ограничен брой цивилно население, духовенство и главно войска.
В края на ХІІ в. крепостта е превърната в цитадела на средновековния град. Крепостните стени и сгради от ІХ-ХІІ в. продължават да съществуват с известни преустройства. Цитаделата на средновековния град заема площ от около 21 дка. Развръща се по предварителна концепция ново строителство на жилищни, стопански и църковни сгради. Оформени са и три архитектурни комплекса в различни части на града.
През 1187 г. византийският император Исак II Ангел предприема поход срещу провъзгласената Втора българска държава. Провежда обсада на крепостта Ловеч, която е неуспешна. След вземането на заложници византийската армия се изтегля в днешна Южна България. Крепостта е част от отбранителната система на Втората българска държава.
В началото на XIV век крепостта е резиденция на деспот Иван Александър, избран за цар на българите през 1331 г.
През времето на османското нашествие многократно се води борба за Ловешката средновековна крепост.
През 60-те години са извършени системни разкопки от археолога Йорданка Чангова. Научните резултати са публикувани през 2006 г. в монографията „Ловеч. Цитаделата на Средновековния град XII-XIV в.“. Живот в местността „Хисаря“ е имало през енеолита до средата на XIX в. XII-XIV век е период на разцвет на Ловешката средновековна крепост. От XVII до втората половина на XIX в. територията ѝ е некропол за тогавашните обитатели.
Голяма част от крепостта е реставрирана и е една от забележителностите на съвременен Ловеч. В западната ѝ част, където са основите на митрополитска църква, е издигнат огромен метален кръст, виждащ се от много точки на града. От вътрешността ѝ се разкрива красива панорама, обхващаща целия град, а зад нея може да се наблюдава лъкатушещата между хълмовете река Осъм, както и останки от римския път, пресичащ Ловеч в миналото.
От края на 2005 г. крепостта, заедно с намиращия се до нея паметник на Васил Левски, е снабдена със специално нощно осветление по подобие на Великотърновската крепост „Царевец“.
Червен (крепост)

Чѐрвен е средновековен български град, един от най-значимите военни, културни и църковни центрове на Втората българска държава (12-14 век).
Намира се до с. Червен на 34 km южно от град Русе. За произхода на името Червен (Чрьвенъ) съществуват няколко хипотези. Най-разпространената от тях е, че името е производно от прилагателното „червен“. Според друга името е дадено от руски заселници, напуснали едноименния си град в Галиция след татарското нашествие през 13 век.
В Червен е съществувала ранновизантийска крепост от 6 век. След 1018 г., когато България окончателно е включена в пределите на Византийската империя, ранновизантийските укрепления върху Червенския рид са привлекли вниманието на новите владетели. Оцелелите все още крепостни стени са били ремонтирани и съобразени с техните фортификационни изисквания. В историята на Червен по време на Второто българско царство е имало както възход, така и упадък. През 1230 г. е имало силно земетресение, което нанесло щети в цяла Източна Европа, а в Червен е предизвикало пожар и мащабно унищожение. През 1235 г. градът става седалище на Средновековната българска Червенска митрополия. Известно е, че през пролетта на 1242 г. част от оттеглящата се татарска армия е преминала по долината на р. Русенски Лом, като оставила след себе си всеобща разруха. Също така през 13 век (според Мануил Фил) византийският военачалник Михаил Глава Тарханиот превзел града в насочения срещу цар Ивайло поход.
През 14 век територията на града надхвърля 1,8 km², с добре откроена инфраструктура, включваща укрепен град, разположен върху обширен скален рид по поречието на река Черни Лом. Развити са редица занаяти: добив и обработване на желязо, златарство, строителни, художествени, битови и други занаяти, което го превръща в значимо търговско средище. В края на 14 в., заедно с останалите български земи, попада под османско владичество и е опустошен. Легендите и някои исторически източници сочат, че голяма част от жителите на големия и процъфтяващ през Средновековието град са мигрирали към селището, познато още по римско време като Сексагинта Приста, по време на османското владичество – Русчук, а днес – град Русе.
Червен е обект на засилен интерес от страна както на археолозите, така и на туристите. Първите разкопки са от 1910-1911 г. (проф. Васил Златарски). От 1961 г. започват постоянни разкопки, продължаващи и днес. В резултат от археологическите проучвания са открити:
Напълно запазена е крепостна кула от 14 век. Находки от Червен се съхраняват в Националния исторически музей в София, Националния археологически музей в София и Регионалния исторически музей в Русе. Сред тях се открояват няколко големи съкровища, включващи накити, епиграфски паметници, керамика, предмети от бита и др. Червен е обявен за Национален археологически резерват и е сред най-значимите туристически обекти с изградена инфраструктура в страната.
Крепостната кула на средновековния Червен е използвана като образ в последната серия от 5-ти сезон на сериала „Игра на тронове“.
Белградска крепост (Бесарабия)

Белградската крепост, позната също и като Акерманска крепост, е средновековна крепост, разположена до днешния Белгород Днестровски в Одеската област на Украйна. Крепостта до Днестърския лиман е една от най-големите в Украйна и е идеално запазена. Крепостта има цитадела и е музей.
Белградската крепост е исторически и културен паметник от периода 13 – 15 век.
Известно е, че по времето на Теодор Светослав територията на тъй наречения Буджак отново влиза в границите на Второто българско царство. Крайна точка на българските владения на североизток е средновековния Белград. Средновековният град е построен на местото на античния древногръцки град-колония Тирас, придобил името си по древногръцкото название на река Днестър – Тирас.
Появата на крепостта в сегашния ѝ вид учените отнасят към края на 14 век. По това време тя става част от укрепената система фортификационни съоръжения за защита границите на Молдовското княжество от османските турци.
След османската обсада през 1420 година последват сериозни възстановителни работи по крепостта под наблюдението на подолския губернатор Гелдиголд осъществени с помощта на великия литовски княз Витовт. През 15 век се извършват и други укрепителни работи на крепостта през 1440 и 1454 години от страна на молдовските владетели и военачалника им Станчул.
Окончателния си днешен вид крепостта придобива след завладяването и преустройствата ѝ от Османската империя в периода 16 – 18 век. По силата на Букурещкия мир от 1812 крепостта е присъединена окончателно към състава на Нова Русия, като преди това в хода на Руско-турските войни многократно е обсаждана и превземана от русите.
Faro de San Cristóbal (Villanueva y Geltrú)

El faro de San Cristóbal​ (en catalán de Sant Cristòfol) es un faro situado cerca de la playa de punta Sant Cristòfol, en Villanueva y Geltrú, provincia de Barcelona, Cataluña, España. Está gestionado por la autoridad portuaria del Puerto de Barcelona.​
Fue inaugurado en 1866 con una óptica de 5º orden y una lámpara de aceite de oliva. Unos años más tarde se decidió proyectar una nueva torre, encendiéndose el nuevo faro en 1905. En 1918 se electrificó, pero durante la Guerra Civil tuvo que apagarse.​
Empresa Nacional de Petróleos

La Empresa Nacional de Petróleos​ (ENPETROL) fue una empresa española de control estatal que estaba a cargo de la fabricación de hidrocarburos y lubricantes. Nacida en el contexto que siguió a la crisis energética de 1973, en su época ENPETROL llegó a ser una de las principales empresas productoras de petróleo en España y controló una red de refinerías por todo el territorio español. En 1987 a partir de sus activos e instalaciones se creó Repsol.
La Empresa Nacional de Petróleos nació en 1974 a partir de la fusión de las estatales ENCASO, ENTASA y REPESA,​ que aportaron sus activos e instalaciones petroquímicas. En el momento de su creación fue la principal empresa española en volumen de ventas.​ Poseía una red compuesta por tres refinerías de petróleo en territorio nacional: Escombreras, Puertollano y Tarragona. Originalmente ENPETROL estaba controlada por el Instituto Nacional de Industria en un 71%, contando así mismo con la participación en su capital de empresas privadas como la norteamericana Chevron o la española Unión Explosivos Río Tinto (ERT).​​ Las instalaciones del complejo petroquímico de Tarragona, cuya construcción se había iniciado en 1973 por iniciativa de ENTASA, no entrarían en servicio hasta 1976.
En 1981 se decretó la integración de la empresa en el Instituto Nacional de Hidrocarburos (INH),​ que agrupaba a otras sociedades estatales del sector energético. Esta medida se enmarcó en la respuesta del gobierno para atajar las consecuencias de la segunda crisis del petróleo. Para esa época ENPETROL disponía de una plantilla de 5.837 trabajadores, tres refinerías y una flota propia compuesta por seis buques.​ También controlaba cuatro sociedades filiales de carácter petroquímico (Alcudia, Calatrava, Paular, Montoro) que actuaban en Puertollano y Tarragona.​ Dentro del proceso de reorganización que vivió el sector de la industria petrolífera española, en 1985 se acordó la absorción de la Compañía Ibérica Refinadora de Petróleos (PETROLIBER) por parte de ENPETROL.​ La empresa nacional acabaría sirviendo de base para la creación de una nueva sociedad, Repsol Petróleo, una filial del grupo Repsol que se constituyó en 1987 a partir de los activos que controlaba el INH.​
Instituto Nacional de Hidrocarburos

El Instituto Nacional de Hidrocarburos (INH) fue una entidad de derecho público española, dependiente del Ministerio de Industria y Energía. Estuvo ligada a los sectores petroquímico​ y gasístico, haciéndose cargo de las actividades desarrolladas antiguamente por las empresas del Instituto Nacional de Industria. No obstante, desde finales de la década de 1980 se produjo una privatización del sector energético y el INH sería suprimido en 1995.
La entidad fue creada a través de la Ley 45/1981, de 28 de diciembre, bajo dependencia del Ministerio de Industria y Energía, con el objeto de centralizar la gestión de la actividad pública en materia de hidrocarburos, labor que hasta el momento había desarrollado el Instituto Nacional de Industria (INI).​ Cabe señalar que el INH, si bien era una Entidad Pública, estaba sometido a normas de Derecho privado dado que su actividad era fundamentalmente empresarial. La creación del Instituto obedeció a una política del Gobierno de Leopoldo Calvo-Sotelo de reaccionar ante la denominada segunda crisis del petróleo, reorganizando la industria pesada española, en ese momento con una fuerte presencia estatal. De ese modo, el INH recibió de manos del INI la gestión de los asuntos relacionados con petróleo, petroquímica y gas. El INI transfirió a la nueva entidad sus participaciones y derechos en las empresas CAMPSA, ENPETROL, ENIEPSA, ENAGAS, PETROLIBER, Hispanoil y Butano.​
A partir de 1985, bajo la presidencia de Óscar Fanjul, el INH impulsaría un proceso de concentración empresarial dentro del sector público de hidrocarburos con el objetivo de racionalizar y modernizar su estructura de negocio de cara al previsto ingreso de España en la Comunidad Económica Europea (CEE).​ Las dos empresas dedicadas a la exploración petrolífera, ENIEPSA e Hispanoil, se fusionaron en 1985. Paralelamente, en la actividad de refinado también se llevó a cabo la fusión de PETROLIBER con ENPETROL. Dentro de la actividad petroquímica también se impulsó la fusión de las principales empresas filiales en las que participaba ENPETROL (Alcudia, Calatrava, Montoro y Paular), proceso del cual salió «Alcudia» como filial unificada y como la empresa petroquímica más importante de España.​
En 1987 se creó el grupo Repsol,​ en el contexto que siguió al ingreso de España en la CEE. La nueva empresa se constituyó a partir de los activos que controlaba el INH de empresas como ENPETROL, Alcudia, Hispanoil o Butano.​ En 1989 el INH dio comienzo a la privatización de Repsol, desprendiéndose progresivamente el Estado de su participación en el grupo energético.​ El monopolio estatal sobre el petróleo llegó a su fin en enero de 1993, por lo que la empresa CAMPSA fue disuelta y sus activos comerciales repartidos entre las principales petroleras que entonces actuaban en suelo español. Por su parte, ENAGÁS fue privatizada en 1994. El Instituto Nacional de Hidrocarburos sería suprimido el 16 de junio de 1995, a través Real Decreto-Ley 5/1995 de creación de determinadas entidades de derecho público, que supuso también la desaparición del INI y la creación de la Sociedad Estatal de Participaciones Industriales (SEPI).
Temporada 2016 del Campeonato de España de Rally

La temporada 2016 fue la edición 60.ª del Campeonato de España de Rally. El calendario estaba compuesto de diez pruebas comenzando el 12 de marzo en el Rally Islas Canarias y finalizando el 20 de noviembre en el Rally Comunidad de Madrid. El Rally La Nucia, entró en lugar del Rally Rías Baixas.​​
Cristian García Martínez del equipo Mitsubishi Repsol se proclamó campeón de España por primera vez. Se adjudicó la victoria en siete de las diez pruebas del calendario: Canarias, Villa de Adeje, Sierra Morena, Cantabria, Ourense, Villa de Llanes y Comunidad de Madrid. Segundo fue Pedro Burgo con cinco podios. Mitsubishi se impuso tanto en el campeonato de marcas como en el trofeo competidores colectivos (escuderías).
El Rally Rías Baixas que no se celebró, después de diecinueve ediciones consecutivas en el calendario, fue sustituido por el Rally La Vila Joiosa, prueba que no se celebraba desde 2011 por motivos económicos, aparece renombrado como Rally de La Nucia-Mediterráneo Trofeo Costa Blanca,​ y el Rally de Cantabria, que tampoco se había disputado en 2015 motivos económicos se incorporó de nuevo al calendario quedando en diez la pruebas puntuables.
Central nuclear de Wylfa

La Central nuclear de Wylfa​ (en galés: Atomfa'r Wylfa; en inglés: Wylfa nuclear power station) está situado justo al oeste de la bahía de Cemaes en la isla de Anglesey, en el norte de Gales, Reino Unido. Su ubicación en la costa proporciona una fuente de refrigeración para su funcionamiento. Wylfa alberga dos reactores nucleares Magnox de 490 MW, el "Reactor 1" y el "Reactor 2", que fueron construidos a partir de 1963 y entraron en funcionamiento en 1971. El Reactor 2 fue retirado de servicio en 2012; El reactor 1 puede operar hasta diciembre de 2015.
Wylfa fue la segunda central nuclear construida en Gales después de Trawsfynydd en 1959. Tras el cierre de Trawsfynydd en 1991, Wylfa se convirtió en la única central nuclear de Gales.
La construcción de Wylfa, que fue realizada por British Nuclear Design & Construction (BNDC), un consorcio respaldado por English Electric, Babcock & Wilcox Ltd y Taylor Woodrow Construction, comenzó en 1963.​ Los reactores fueron suministrados por The Nuclear Power Group ( TNPG) y las turbinas de English Electric. Estos fueron los últimos y más grandes reactores tipo Magnox que se construyeron en el Reino Unido. Wylfa fue también la segunda central nuclear británica, después de Oldbury, en tener un recipiente a presión de hormigón pretensado en lugar de acero para facilitar la construcción y mejorar la seguridad.
Los dos reactores nucleares Magnox de 490 MW de Wylfa (el reactor 1 y el reactor 2) entraron en funcionamiento en 1971. Normalmente suministraban 23 GWh de electricidad al día cuando ambos estaban en servicio.
Aunque la potencia del diseño original era de 1.190 MW, se detectó corrosión inesperadamente acelerada ("desprendible") de los componentes de acero dulce del circuito de gas en CO2 caliente incluso antes de que el primer reactor comenzara a funcionar. La temperatura de salida del gas del canal, la temperatura a la que el CO2 sale de los canales de combustible en el núcleo del reactor, tuvo que reducirse, bajando inicialmente la potencia a 840 MW, que luego se elevó a 980 MW a medida que se acumulaba más experiencia. Una parte considerable de la producción, hasta 255 MW, fue consumida por la cercana planta de fundición de aluminio de Anglesey.​
Diseño mecatrónico de un vehículo ecológico

Los vehículos ecológicos son transportes cuyo uso no afecta negativamente al medio ambiente, nacen por el motivo de disminuir las emisiones de gases contaminantes.​
Los vehículos que no dañan al medio ambiente funcionan con distintos tipos de energías propulsoras, así como motores que se han desarrollado para los combustibles alternativos. Pero aún tienen que mejorar para equipararse a un vehículo que use combustible fósil. El auge de las energías renovables y la protección del medio ambiente en todo el mundo han llevado a la utilización de varios tipos de energía con cero emisiones, tal como la solar, el hidrógeno, el aire y la energía eléctrica, en varias plataformas. Debido a que la energía utilizada en el transporte influye considerablemente el medio ambiente, los fabricantes de automóviles en todo el mundo se han centrado cada vez más en el desarrollo de vehículos propulsados por energía renovable. En particular, los vehículos eléctricos (EVs), vehículos híbridos eléctricos (HEV) y con conexión HEV han sido equipados con diferentes configuraciones o combinaciones de baterías de litio, supercondensadores, motores de avión y motores eléctricos. Para cumplir con los requisitos de emisiones cero en el futuro, la energía eléctrica, el aire y el hidrógeno son las tres opciones principales. En consideración de los costos y desarrollo de la energía del aire, la tecnología parece tener un potencial prometedor para la aplicación en vehículos ecológicos. Por lo tanto, el suministro eficiente de aire para vehículos es crucial para la comercialización.​
Para el diseño y desarrollo de un vehículo ecológico se pueden tomar en cuenta los siguientes puntos:​
Josean Garrués Irurzun

Josean Garrues Irurzun (Pamplona, 1962) es catedrático de Historia e Instituciones Económicas en la Universidad de Granada.
Licenciado y doctor en Historia Contemporánea por la Universidad de Granada, se inició en la investigación en el Grupo de Industria del Instituto Gerónimo de Uztaritz (Pamplona), que trataba de esclarecer el papel desempeñado por el sector secundario en Navarra, una región considerada eminentemente rural.​ En relación con este tema realizó y leyó su tesis doctoral en la Facultad de Ciencias Económicas y Empresariales de la Universidad de Granada (1996), El proceso de industrialización en Navarra: el desarrollo del sector eléctrico (1888-1980), dirigida por Alejandro Arizkun Cela.​ Desde 1990 es profesor en el Departamento de Historia e Instituciones Económicas de la Universidad de Granada.
Josean Garrues ha enfocado su actividad investigadora hacia tres líneas estrechamente vinculadas: 1) historia económica regional, 2) historia del sector eléctrico español y su regulación, y 3) las élites corporativas en la organización industrial. En relación con la historia económica regional, sus aportaciones se han centrado en el estudio de Navarra y Andalucía, territorios para los que ha analizado los procesos de formación de capital, los ciclos de inversión y el desempeño de empresas y empresarios. Al estudiar el proceso de industrialización navarro desarrolló el concepto de "sistemas eléctricos tradicionales", valorando el impacto positivo de la electricidad para la modernización de pequeñas y medianas empresas de la región, así como su incapacidad para cubrir la demanda energética navarra durante los años del desarrollismo. Posteriormente se interesó por la estructura del sistema eléctrico español y las estrategias empresariales ante la regulación y el mercado, explicando como, si bien después de la Transición el Estado impuso un nuevo modelo regulatorio, el carácter oligopólico del sector ha dificultado la adopción de un modelo de libre mercado. La última de las líneas de investigación del profesor Garrues se centra en el conocimiento de las élites y los grupos empresariales, estudiados a partir de la aplicación del análisis de redes sociales. Con esta metodología ha estudiado de nuevo los casos navarro y andaluz en distintas etapas desde finales del siglo XIX, así como la evolución en el largo plazo de la red corporativa de las grandes sociedades anónimas que han actuado en el mercado español, hasta la actualidad.
Programa Minisat

El Programa de Pequeños Satélites (Minisat) fue un programa gubernamental español desarrollado por el INTA con el objetivo de que el sector aeroespacial español adquiriera la capacidad de diseñar, desarrollar y fabricar satélites artificiales. El programa comenzó en 1990​ y se preveía que estuviera compuesto de al menos 4 satélites (de Minisat 01 a 04), de los que hasta la fecha solo ha sido lanzado uno, el Minisat 01.
El programa MINISAT comienza a gestar en junio de 1990 con el objetivo de diseñar en un corto periodo de tiempo una plataforma multipropósito de bajo costo. En la primera fase del programa se ha desarrollado la plataforma MINISAT 01, que llevaba como carga útil tres experimentos científicos y uno tecnológico.
Para la construcción bajo la dirección del INTA, Construcciones Aeronáuticas (CASA) asumía el papel de contratista principal, y se responsabilizaba de la construcción de la plataforma del satélite. El objetivo era implicar múltiples empresas españolas: CRISA (encargada de las unidades electrónicas del subsistema de potencia eléctrica), INDRA (encargada de la telemedida y telecomando), SENER (encargada del control de asiento del satélite), TGI e INSA, intervinieron como empresas colaboradoras y subcontratistas.​ Esta primera fase tuvo su punto culminante en el lanzamiento exitoso del satélite MINISAT 01 el 21 de abril de 1997. Por aquel entonces el director del programa era Miguel Ángel García Primo y la creación del cohete propulsor estaba dirigida por Antonio Elías.​
La segunda fase del programa, iniciada en el año 1995, tiene como objetivo el desarrollo de una plataforma orientada a misiones de observación terrestre en general , y en particular todas aquellas que nos permiten evaluar el impacto humano en el ecosistema.​
Fue lanzado el 21 de abril de 1997 desde la base aérea de Gando, en Gran Canaria, con un cohete Pegasus XL. Con un peso de 195 kg,​ el satélite estaba equipado con 3 instrumentos científicos:​
Su vida operativa estaba prevista en dos años, pero finalmente se extendió hasta dos años más. El día 14 de febrero de 2002, a las 3:12 horas, tuvo lugar el último contacto del Minisat 01 con la estación de seguimiento.
El segundo satélite de la serie no ha sido lanzado, aunque sí proyectado. Entre los experimentos propuestos para este segundo satélite se encontrarían los siguientes:
También fue anunciado, y luego cancelado, un tercer satélite destinado a proveer servicios de comunicaciones.​
José Juan Janeiro Rodriguez

José Juan Janeiro Rodriguez es un emprendedor en gestión empresarial, fusiones y adquisiciones, y asesoramiento financiero e inversor.​ Es socio minoritario y ejecutivo en activo de LISTA Corporate SL. Janeiro Rodríguez es también el único propietario de las empresas Silent Atlantic Management y Silent Atlantic Energy, con sede en Madrid.​
Janeiro Rodríguez nació en el estado de Tabasco. Estudió Derecho en la Escuela Libre de Derecho (ELD) de México. Durante sus primeros años de carrera, trabajó como pasante del departamento jurídico en el despacho de abogados de Mario Alberto Becerra Pocoroba, exrector de la ELD y exdiputado del Congreso mexicano.
En 2003, Janeiro Rodríguez cofundó el despacho de abogados Contreras y Janeiro Abogados S.C. Se mantuvo como socio hasta 2016.
En 2020, Janeiro Rodríguez fundó la empresa de gestión inmobiliaria Silent Atlantic Management en Madrid.​​
En 2023, José Juan Janeiro Rodríguez fundó LISTA Corporate, una boutique de banca de inversión especializada en fusiones y adquisiciones, captación de fondos, estructuraciones financieras y servicios inmobiliarios en el mercado medio de Europa, Estados Unidos y Latinoamérica.​​ LISTA Corporate SL opera como parte de un holding empresarial vinculado al Family Office de la familia Fraga, cuya sede se encuentra en Miami, Estados Unidos, Estados Unidos.​ La empresa colabora estrechamente con InterGlobal Legal para integrar los servicios financieros y jurídicos.
En febrero de 2024, José Juan Janeiro Rodríguez lanzó una iniciativa de inversión centrada en viviendas rurales en Galicia, con el objetivo de desarrollar el mercado inmobiliario de la región.​
'DESFALCO AL GOBIERNO DEL ESTADO DE VERACRUZ:'
Se ha identificado a Janeiro Rodríguez como el hombre que hacía las transferencias ilícitas de recursos del gobierno de Veracruz durante el gobierno de Javier Duarte de Ochoa, a través de la creación de "empresas y compañías fantasma", para hacerse de recursos públicos en detrimento del erario.