davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Escudo de la Región de Murcia

El escudo de la Región de Murcia fue oficializado en el artículo cuarto del Estatuto de Autonomía de la Región de Murcia, aprobado por ley orgánica en 1982.
El diseño del escudo partió de su primera descripción oficial, que remitía al de la bandera y establecía lo siguiente:
Dada la imprecisión de algunos detalles para el correcto blasonamiento heráldico, se aprobó el 8 de junio de 1983 el siguiente Decreto:
Los castillos son cuatro, simbolizando el carácter fronterizo del antiguo Reino de Murcia y las cuatro fronteras que dispuso en algún momento de su historia. Las siete coronas constituyen el blasón histórico del Reino de Murcia, dispuestas en cuatro filas, con uno, tres, dos y un elementos, respectivamente; todo ello sobre fondo rojo carmesí o Cartagena.​
El diseño oficial es el utilizado habitualmente por las instituciones autonómicas murcianas, si bien coexiste con un diseño simplificado del mismo usado por el gobierno regional dentro de su identidad corportativa.​​
El diseño oficial no se ajusta completamente al blasón oficial, que comete a su vez algunos errores en la corrección de la descripción heráldica.
El blasonado no especifica que los castillos sean abiertos, en cuyo caso la puerta y ventanas son de un esmalte diferente, habitualmente azur, y su diseño debería incluir al menos un par de ventanas.
Las proporciones de los elementos son erróneas, en tanto que se especifica que los muebles heráldicos se inscriben en cantones y no en cuatro cuarteles; es decir, que el campo del escudo se debe subdividir en nueve sectores proporcionales,​ y que además deberían especificarse como cosidos.
El blasonado especifica un perfil español del escudo, lo que significa un cierre inferior del perfil del escudo en forma semicircular. Además, el diseño oficial muestra una filiera​ de oro que no viene definida en la descripción del blasón.
Finalmente, el diseño de la corona real (cerrada) olvida un elemento importante: el bonete de gules, habitualmente representado en la heráldica española.
El diseño simplificado aprobado en 2008 se ajusta algo más al blasón oficial.
La Diputación Provincial de Murcia aprobó oficialmente el uso de un escudo, que venía utilizando con anterioridad, desde el 12 de julio de 1976. A la vez que el escudo, se aprobaba una bandera azul cobalto, que mostraba en su centro el escudo provincial, que se componía de nueve cuarteles, representativos de los blasones de Caravaca de la Cruz, Cartagena, Cieza, Lorca, Murcia, Mula, Totana, La Unión y Yecla, estando coronado de una corona real cerrada. Dicho escudo fue oficial hasta la aprobación de los nuevos símbolos territoriales como comunidad autónoma, el 9 de agosto de 1982.​
Relaciones Azerbaiyán-Uruguay

Las relaciones Azerbaiyán-Uruguay se refieren a las relaciones diplomáticas entre República de Azerbaiyán y la República Oriental del Uruguay.
En 1991, Azerbaiyán obtuvo su independencia tras la disolución de la Unión Soviética. El 12 de enero de 1995, Azerbaiyán y Uruguay establecieron relaciones diplomáticas.​ En septiembre de 2011, una delegación uruguaya realizó una visita a Azerbaiyán para celebrar el 20 aniversario de la independencia de ese país.​ En julio de 2012, el ministro de Relaciones Exteriores azerí, Elmar Mammadyarov, realizó una visita oficial a Uruguay y se reunió con el entonces presidente, José Mujica.
En noviembre de 2012, se produjo una crisis diplomática entre ambas naciones cuando una delegación parlamentaria uruguaya en una visita a Armenia cruzó la frontera hacia el territorio de Alto Karabaj.​ Temiendo que Uruguay reconozca a dicha región como parte de Armenia; Azerbaiyán lanzó una queja formal contra el país sudamericano, acusando a la delegación parlamentaria de cruzar ilegalmente a Azerbaiyán y poniendo en peligro un futuro acuerdo de paz. El gobierno uruguayo nunca ha reconocido oficialmente el territorio controlado por los armenios como parte integral de Armenia.
En enero de 2013, el presidente de Azerbaiyán, Ilham Aliyev, recibió una delegación oficial de Uruguay con el objetivo de mejorar las relaciones entre ambas naciones.​ En 2016, el gobierno uruguayo expresó su preocupación por la escalada de violencia en Alto Karabaj.​
En mayo de 2013, el expresidente uruguayo Luis Alberto Lacalle fue recibido por Ilham Aliyev cuando realizó una visita a Azerbaiyán para participar en el Foro del Caucus del Sur celebrado en Bakú.​ En 2014, Azerbaiyán abrió una oficina diplomática en Montevideo.​
En mayo de 2019, el ministro de relaciones exteriores de Uruguay, Rodolfo Nin Novoa, realizó una visita a Azerbaiyán, con motivo del 5° Foro Mundial sobre Diálogo Intercultural. Allí se reunió con el presidente Ilham Aliyev; con el ministro de Asuntos Exteriores, Elmar Mammadyarov; con el ministro de economía, Shahin Mustafayev; y con el ministro de agricultura, Inam Karimov.​
Ambas naciones han firmado varios tratados bilaterales: Acuerdo de Cooperación entre los Ministerios de Relaciones Exteriores de ambas naciones (2007); Acuerdo sobre la eliminación de los requisitos de visa para los titulares de pasaportes oficiales y diplomáticos (2013); Acuerdo de Cooperación Aduanera (2016) y Acuerdo de Cooperación Cultural (2017).​
En 2016, el comercio entre Azerbaiyán y Uruguay ascendió a USD 7,6 millones de dólares.​ Los principales productos comerciales que Uruguay exporta a Azerbaiyán son el ganado y los productos farmacéuticos.​ Uruguay no importa productos de Azerbaiyán.
Julio Recoba

Julio César Recoba Serena (Montevideo, Uruguay, 3 de abril de 1997)​ es un futbolista uruguayo que juega de mediocampista y su equipo actual es el Fénix de la Primera División de Uruguay. Es hijo del futbolista Álvaro Recoba, aunque hasta 2020 no mantenía ningún tipo de relación con su padre.​
Se inició como jugador en las inferiores del Basáñez.
En el 2019 pasa al Fénix, club con el cual logró clasificar a la Copa Sudamericana 2020.
Topper (brand)

Topper is a sportswear brand established in Argentina and currently owned by Brazilian company "BR Sports", headquartered in São Paulo. The brand is commercialised in South America, mainly in Brazil, Uruguay, Paraguay and Argentina, where it markets a wide range of products from footwear to clothing.
Topper was established in 1975 in Argentina as the sports brand of Alpargatas to compete against foreign sneakers manufacturers. In past years, products manufactured and commercialised under the Topper brand included football, basketball, rugby, tennis, and volleyball equipment.
Topper was founded in Argentina in 1975 by Alpargatas, the leading textile manufacturer in the country that had been established in 1885. The name "Topper" came from the dog of then president of the company, Eduardo Oxenford. During its first decade of existence, Topper launched its canvas shoe, a model of casual footwear which would soon reached not only a huge success but also became the most representative product of the firm in Argentina, and being considered a real "classic" since then.
During the 1980s Topper became one of the most important sportswear brands of Argentina, signing deals with clubs such as Independiente, Ferro Carril Oeste and Estudiantes de La Plata. Most of those teams won several championships (not only in football but in basketball) during that era.
In recent years, Topper supplied garments for the basketball and volleyball national teams. The company also signed new contracts with former teams Independiente and Estudiantes and made new agreements with football teams Racing and Newell's Old Boys and rugby union clubs San Isidro and Hindú.
The brand was also the official supplier for the Argentina national rugby union team (known as Los Pumas) from 2000 to 2003.
In 2007 Alpargatas Argentina was sold to São Paulo Alpargatas (owner of Topper in Brazil), then a Camargo Correa group company.
In 2012 Topper brought a lawsuit against club Estudiantes de La Plata for $13 million. The brand accused Estudiantes of "breach of contract" due to the club had switched to German company Adidas in 2011, while the deal with Topper was still active. Adidas and Estudiantes had signed for US$3 million for 3 years. Topper alleged that there was a clause stating that Estudiantes was forced to continue being sponsored by Topper if other brands offered the same amount of money to be their uniform supplier.
In 2018, Alpargatas Brazil sold the brand Topper to "BRS Comercio e Industria de Material Esportivo SA" for a total of R$ 40 million. BRS is a holding company composed by a group of investors led by Carlos Wizard Martins. The contract signed included the license for the use of the brand "Topper" in the US and China.
The following chart contains all the product lines by Topper in Argentina and Brazil.
Topper has sponsored a large list of teams and associations mainly in South America, some of them are:
Sky Airline

Sky Airline, styled as SꓘY, is an airline based at Arturo Merino Benítez International Airport in Santiago, Chile. It is the second largest airline in the country behind flag-carrier LATAM Airlines and the first airline to operate under a low-cost model in the country. It serves international routes to Argentina, Brazil, Colombia, Peru and Uruguay. It also operates charter flights in Chile and South America and domestic flights within Peru.
Sky Airline was founded in 1981 as Flight Service - Servicios Aereos Ltda, operating air taxi services within Chile with 2 Piper PA-23-250F Aztec (CC-CGB and CC-CGC) and 1 Piper PA-31-350 Navajo Chieftain (CC-CFE) from Modelillo airport in Valparaiso , later moving to Los Cerrillos in Santiago. In 1999, it became controlled by a company made up of Jürgen Paulmann and Fernando Uauy, a businessman who had worked at National Airlines of Chile and Avant Airlines. The operation then changed its name to Sky Airline and began operating charters to Cuba in July 2001 with a Boeing 737/200 Adv.
Sky Airline was controlled by its founder, Jürgen Paulmann (1930–2014), a German-Chilean businessman, brother of retail billionaire Horst Paulmann. It started Chilean domestic operations in December 2001 and made the first flights from Santiago to Northern Chile in June 2002. Since 2005 is a full member of IATA.
In April 2009, the company signed an agreement with Aerolíneas Argentinas, allowing the Argentinean flag carrier to offer in all its commercial offices and through its electronic ticket system most of the destinations covered by Sky Airline in Chile.
In 2011, it signed a codeshare agreement with TACA for domestic flights in Chile, Peru and between both countries. In 2012 it signed a codeshare agreement with TACA's parent company, Colombia's Avianca for operations between Chile and Colombia.
The airline planned to transition to a low-cost carrier model during 2015 and 2016 to reduce costs.
On June 28, 2023, it was announced that Avianca and Gol Linhas Aéreas Inteligentes plan to add Sky to their proposed Abra Group.
Sky Airline was named the Best Regional Airline in South America in the 2014, 2015 and 2016 Skytrax World Airline Awards.
In addition, OAG (Official Airline Guide) declared Sky Airline as the most punctual airline of 2016.
Maintenance services are supplied by AIRMAN, a sister maintenance company based in Santiago Airport.
As of January 2025, the Sky Airline fleet consists of the following aircraft:
In September 2018, Airbus delivered the airline's first A320neo.
In June 2019, Sky Airline signed a lease contract for three A321neo from Air Lease Corporation with deliveries scheduled in 2020 and 2021. The first A321neo was delivered in June 2021.
In December 2019, the airline ordered 10 A321XLR.
Since its beginnings, Sky Airline operated a 100% Boeing 737 fleet; these began to be replaced by Airbus A320 family planes in 2010 and were fully withdrawn in 2013.
Ladeco

Ladeco S.A. (acronym of Línea Aérea Del Cobre or the "Airline of Copper," in reference to the principal Chilean export.) was a Chilean airline.
Ladeco was established on September 3, 1958, by Juan Costabal Echeñique and began flying on November 1. It transported cargo and passengers from the mining camps in northern and central Chile, mainly belonging to Codelco. Later it operated international routes to the Caribbean and North America.
On August 11, 1995, LAN-Chile bought out the shares of Ladeco. At the time of the takeover, Ladeco was equipped mainly with Boeing 737s as well as some 727s and 757s. Ladeco then became exclusively an internal carrier between Chilean cities. In October 1998, Ladeco was merged with Fast Air Carrier. On October 28, 2001, Ladeco was officially rebranded as a new affiliate of LAN-Chile under the name LAN Express, and most internal operations were taken by. The brand was merged into LAN Airlines in 2006.
Chile
Argentina
Brazil
Canada
Colombia
Costa Rica
Cuba
Dominican Republic
Ecuador
Guatemala
Jamaica
Mexico
Panama
Paraguay
Puerto Rico
United States
Uruguay
The fleet of Ladeco included the following aircraft:
During the 1960s, the airline operated some Douglas DC-3s, with their cargo fleet also including three Boeing 707s.
Application-release automation

Application-release automation (ARA) refers to the process of packaging and deploying an application or update of an application from development, across various environments, and ultimately to production. ARA solutions must combine the capabilities of deployment automation, environment management and modeling, and release coordination.
ARA tools help cultivate DevOps best practices by providing a combination of automation, environment modeling and workflow-management capabilities. These practices help teams deliver software rapidly, reliably and responsibly. ARA tools achieve a key DevOps goal of implementing continuous delivery with a large quantity of releases quickly.
ARA is more than just software-deployment automation – it deploys applications using structured release-automation techniques that allow for an increase in visibility for the whole team. It combines workload automation and release-management tools as they relate to release packages, as well as movement through different environments within the DevOps pipeline. ARA tools help regulate deployments, how environments are created and deployed, and how and when releases are deployed.
All ARA solutions must include capabilities in automation, environment modeling, and release coordination. Additionally, the solution must provide this functionality without reliance on other tools.
Somewhere Between (TV series)

Somewhere Between is a drama television series commissioned by ABC and produced by ITV Studios America and Thunderbird Entertainment. The show is an American adaptation of the Korean mystery TV show God's Gift: 14 Days, which aired on SBS. The show follows a mother who tries to change the fate of her daughter's murder. It stars Paula Patton, while Stephen Tolkin serves as writer and executive producer. Production began on March 7, 2017, in Vancouver, British Columbia. The series premiered as a summer replacement on July 24, 2017, and was cancelled after one season of 10 episodes.
Somewhere Between revolves around Laura Price and her daughter. After a series of murders in the vicinity, Laura realizes that she is reliving the day in a Groundhog Day–style reset. However, she has only one chance to understand what is happening and stop the killer from hurting her.
On February 16, 2016, ABC announced a 10-episode straight-to-series order for an American remake of the Korean TV series God's Gift: 14 Days, which aired on SBS. The show was scheduled to start shooting in Vancouver, Canada in March 2017, for an air date in July 2017, and was written by Stephen Tolkin. Production of the show began on March 7, 2017.
On January 26, 2017, it was announced that Paula Patton had been cast as the lead. On February 21, 2017, Devon Sawa was cast as the male lead. JR Bourne joined the cast two days later.
Sarah Emi Bridcutt

Sarah Emi Bridcutt (ブリドカット セーラ 恵美, Buridokatto Sēra Emi, born February 5, 1989) is a Japanese voice actress from Iwaki, Fukushima. She was previously affiliated with Production Ace.
Bridcutt was born to a Japanese mother and Australian father. In the first grade of elementary school, she saw Detective Conan and admired Minami Takayama, who played Conan Edogawa, then deciding to become a voice actress. She started acting in high school and, after graduating, Bridcutt entered the Theater Department at Nihon University College of Art. She became a scholarship student when she was in her third year of college and began attending the Production Ace Acting Research Institute. When asked about her day in the life of a voice actress by Crunchyroll, she said: "It’s a little complicated. It depends on the day. Some days I work from 10:00 to 3:00, other days it’ll be 4:00 to 9:00, sometimes I have to work all day long."
In 2013, she made her debut by voicing Asuka Kudō in Problem Children Are Coming from Another World, Aren't They?.
In 2023, it was revealed that Bridcutt is a player of Dead or Alive Xtreme Venus Vacation, where she often plays the character of Tsukushi; Bridcutt also guest-starred in a 6th anniversary livestream event held for the game.
Aglio Rosso di Nubia

The Aglio Rosso di Nubia (Nubia Red Garlic), also known as Aglio di Paceco (Paceco Garlic) and Aglio di Trapani (Trapani Garlic), is a Sicilian variety of garlic, characterized by the intense purple color of the robes of its bulbils. It is mainly cultivated in Nubia, a fraction of the comune of Paceco, in the Province of Trapani. In less extent, it is also cultivated in the neighboring municipalities of Trapani, Erice, Buseto Palizzolo, Valderice, Marsala and Salemi.
The cultivation takes place on dark, dry and loamy soils, in rotation with Paceco yellow melon (a local variety of melon also known as cartucciaro), vicia faba and durum, in order to avoid the over-exploitation and the subsequent impoverishment of the soils. The sowing takes place between December and January, while the harvest takes place in the months of May and June in the evening and at night, because the increased moisture of the leaves facilitates the braiding of the bulbs. For the same purpose, before harvest the inflorescence of the plant (spicuna in local dialect) is removed.
It has a bulb consisting of an average of twelve cloves, with the outer tunics of white colour and the bulbil tunics of a bright red colour. Analysis carried out by the Faculty of Agriculture at the University of Palermo showed that the Nubia red garlic has a content of allicin well above average. This gives it a particularly intense flavor.
It is listed as a traditional Italian food product (P.A.T.) by the Ministry of Agricultural, Food and Forestry Policies.
The Next Food Network Star season 6

The sixth season of the American reality television series The Next Food Network Star premiered on Sunday, June 6, 2010. Food Network executives, Bob Tuschman and Susie Fogelson, were joined again by Bobby Flay as the judges for this season. In addition, Giada De Laurentiis will serve as an on-set mentor. The series was filmed in Los Angeles, California and New York, New York. Winner Aarti Sequeira went on to host her show Aarti Party, which premiered on August 22, 2010. Runner-up Tom Pizzica was also hired to host a travel food show Outrageous Food, which began airing in November 2010.
(In order of elimination)
Original Air Date: June 6, 2010
Original Air Date: June 13, 2010
Original Air Date: June 20, 2010
Original Air Date: June 27, 2010
Original Air Date: July 11, 2010
Original Air Date: July 18, 2010
Original Air Date: July 25, 2010
Original Air Date: August 1, 2010
Original Air Date: August 8, 2010
Original Air Date: August 15, 2010
Супа

Супата (на френски: soupe) е ястие с преобладаваща течна част. За основа служат бульони, мляко – прясно или кисело, плодови, зеленчукови и зърнени отвари, зелев сок. В течната част на супите са разтворени вкусови, багрилни и ароматични вещества, които възбуждат апетита и спомагат за подобряване усвояемостта на храната и по такъв начин оказват положително влияние върху дейността на храносмилателния апарат на човека. По обем течната част неколкократно превишава плътната част на супата. От своя страна плътната част на супата е основният носител на хранителни вещества. Тя може да бъде във вид на дребно нарязани парчета, едри парчета (при варено) или пасирана. За приготвянето на супите се използват различни хранителни продукти – месо, риба, птици, зеленчуци, зърнени бобови продукти, тестени изделия, плодове, мляко, брашно, яйца и редица подправки. Наименованието си супите получават от хранителния продукт или хранителните продукти, които преобладават в нея. Например супа от боб, картофена супа, зеленчукова супа и т.н.
Част от супите се приготвят, без да се прилага топлинна обработка. Такива са супите с разредено кисело мляко и зелев сок. Останалите супи се приготвят чрез топлинна обработка на хранителните продукти. Най-често се използва варене, но в много случаи се прилага и предварително задушаване на зеленчуците. По-рядко се използват пържене (при приготвяне на запръжки, оцветители, притурки) и печене (за приготвяне на притурки).
За да се подобрят структурата на супите и външният им вид, както и да се повиши хранителнта им стойност, като съставки на супите обикновено се използват запръжки и застройки. Като подправки служат обикновен магданоз, джоджен, чубрица, чесън, хрян, лимон, дафинов лист, бахар и др. Подправките дооформят вкуса на супата. Добавянето в някои случаи на краве масло подобрява вкуса и хранителната стойност на супата.
За подобряване на външния вид често се използва запържена с моркови мазнина, която е оцветена от извлечените от тях багрилни вещества.
Супите се подразделят въз основа на различни признаци – температура на поднасяне, външен вид, вкус. В зависимост от температурата се делят на студени и топли.
Студените супи се поднасят с температура 12 – 14 °С, а топлите 65 – 70 °С.
Студените супи се разделят на кисели и сладки, а топлите – на бистри и небистри.
Студени супи се приготвят от кисело мляко, зелев сок, хлебен квас, плодова отвара. Те действуват разхладително и освежаващо, поради което се предлагат през горещите дни.
Характерното за плодовите супи е, че са сгъстени с нишесте или продукти, богати на скорбяла, като грис, ориз, макаронени изделия. За подправки служат захар, вино – бяло или червено, в зависимост от основния продукт, кори от портокали, лимон, канела, карамфил. Като притурка отделно се поднасят сухи пасти, бисквити, ореховки и др., които могат да се подправят с разбит каймак или сметана.
Бабово

Бàбово е село в Северна България. То се намира в община Сливо поле, област Русе.
Село Бабово се намира в североизточна България, на 2 км от брега на река Дунав, на високо плато, което защитава селото от пролетното пълноводие на реката.
В землището на селото в природен парк „Калимок-Бръшлен“ е разкритра антична гробница под форма на могилен насип с височина около 8 метра и диаметър, при основата 42 метра. Състои се от четири последователно свързани помещения – преддверие, дромос (коридор), второ преддверие и гробна камера. В северната страна е разположен входът на гробницата, който днес е запечатан, а гробницата е ограбена още в древността. Счита се за една от най-големите в днешните български земи, като вероятно е принадлежала на някой виден гражданин от тракийски произход и членовете на неговото семейство. По откритите находки след ограбването се предполага, че гробницата е използвана до IV век след Христа. Строителството е изпълнено от обработени каменни блокове за стените и тухли за полуцилиндричните сводове.
Местната легенда за историята на селото разказва, че то се заражда от намиращ се на пътя хан. Ханът е бил притежание на една баба, която е била много добра домакиня и готвачка. С годините започват да се заселват хора около хана и от там идва името на селото Бабово.
Селото е обновено през 1950-те години по време на индустриализацията на страната. Тогава населението е било над хиляда души, но постепенно намалява. Интересът към селото се възражда, заради спокойствието и красивата природа. През 2006 г. са предприети ремонтни работи с цел подобряване на инфраструктурата на селото.
В селото живеят 433 българи и 6 турци.
Дъскорезница, сушилня, магазини, ресторант и заведения. Най-много работни места дава местната ППК Задруга Бабово.
Черквата в селото „Света Троица” е построена през 1911 година. През 2011 година храмът отбелязва тържествено своята 100-годишнина.
Селото е част от Русенска епархия на Българската православна църква.
Най-голямото събитие е селският събор, когато всички хора свързани със селото се връщат за да празнуват празника на селото. Той е на Свети Дух който се мени всяка година но е около началото на лятото.
Други големи празници за селото са Великден, Коледа, Нова Година, Гергьовден, Сирни заговезни, ден на Християнското семейство.
Фолклорният празник „Греяна ракия и зелева чорба от старовремската софра“ се провежда на 18 февруари всяка година...
Бяла река (област Велико Търново)

Бяла река е село в Северна България. То се намира в община Сухиндол, област Велико Търново.
Намира се на 2 км от язовир Александър Стамболийски, между селата Горско Косово и Горско Калугерово. По дължината на селото тече малка река, която се влива в река Росица.
Селото е населено от българи и цигани.
На 26 октомври 2008 година в с. Бяла река Област Велико Търново се извърши юбилейно честване от построяването на храма „Св. великомъченик Димитър Солунски Чудотворец“, построен през 1868 година.
Кайгана, белорешка баница, плакенда – вид баница характерна само за това село, катък, лученка, оризато, яйца по белорешки, куркудена чорба – свинска чорба със зелев сок, пате, кървавица, суджук, пражен ишумик, кюфтета от будама – кюфтета от кълцано месо, триенца – вид млечна каша характерна само за това село, притрийка, и още много вкусотии.
Балкон

Балкон (на френски: balcon; на италиански: balcone) е архитектурна форма, представляваща издадена навън от сградата платформа, оградена с парапет или друга преграда. В повечето случаи балконът се намира на външната страна на сградата, но в редки случаи може да се срещне и във вътрешността, например в театрални и концертни зали. Също така в отделни случаи може да бъде остъклен, при което се превръща в отделно допълнително функционално помещение. Балконите в градовете често служат за отглеждане на цветя.
Най-известната сцена, свързана с балкон е тази от пиесата „Ромео и Жулиета“ на Уилям Шекспир.
Един от разновидностите на балкона е френският балкон, който е „фалшив“ или „лъжлив“ балкон и няма площадка, а само преграда.
Балага́н е дума в руския преминала от фарси (перс. بالاخانه, balaχanä / balakhaana- „горна стая“, „балкон“) [1].
Лоджия

Ло́джия (от италиански: Loggia, от латински: Logeum – скеле, платформа на театралната сцена) е част от сграда, която е частично отворена от една, по-рядко от две, страни (ъглова лоджия), но за разлика от балконите и терасите не излиза извън вертикалната проекция на основата на сградата, като е разположена от вътрешната страна на нейните фасади.
В жилищната архитектура на XX–XXI век името „лоджия“ се доближава до концепцията за модифициран балкон, вдлъбнат в стената и отворен само от едната страна, понякога остъклен . Подобно идентифициране на лоджия и балкон е неточно от гледна точка на историята и теорията на архитектурата, тъй като исторически лоджиите възникват като галерии на първия етаж на италианските палацо, отворени към пространството на улица или градски площад.
Бирария „Зитос“

Бирария „Зитос“ (на гръцки: Μπυραρία Ζύθος) е историческа постройка в град Солун, Гърция.
Сградата е разположена на улиците „Катунис“ № 5 и „Египтос“, в Лададика.
Построена е в 1912 година и оцелява след големия пожар в 1917 година. В нея се помещава хотел „Америка“. Сградата пострадва при земетресението от 1978 година и започва събарянето ѝ, но впоследствие то е спряно и приземният етаж оцелява. От 1990 година в нея е настанена „Зитос“ - първата пивоварна в града.
В архитектурно отношение е сграда с единствен партерен етаж с главен вход откъм „Египтос“. Колоните между отворите са украсени. На две от трите страни има балкон на покрива, който се опира на големи, изградени и богато украсени веранди. Тези „балкони“ са основите на арките, които са съществували, когато сградата е била триетажна. Рядка особеност са чугунените колони вътре, които в Солун се срещат само в Кирцис хан, Неделковата къща, Къщата на улица „Навархос Воцис“ № 3, Болницата „Свети Димитър“ и Копринената фабрика „Бенузилио“.
Минаре

Минарето (на арабски: منارة, манара – фар) представлява кула в ислямската архитектура край джамията, от която мюезинът приканва вярващите към молитва.
Минаретата на Омаядската джамия в Дамаск (сред най-старите джамии в света), първоначално са служили за наблюдателни кули, осветени с факли (оттук произлиза и наименованието на минарето, чийто корен е от арабската дума „нур“, означаваща „светлина“).
В по-късни времена основната функция на минарето е да служи за място, от което мюезинът да отправя към вярващите покана за молитва. В днешно време мюезинът отправя призива езан към вярващите не от минарето, а от мусала – основното молитвено помещение в джамията, посредством микрофон и високоговорители. По тази причина ролята на минарето в наши дни е по-скоро традиционна и декоративна, отколкото практична.
В ислямската традиция минарето често е наричано „врата между небесата и земята“, или с арабската дума alif, което ще рече „сочещ правилната посока“.
Най-високото минаре в света (210 метра) се намира в Джамията на Хасан II в Казабланка, Мароко. Дълго време най-високото тухлено минаре е Кутуб минаре в Делхи, Индия. Понастоящем се строят 2 минарета в Техеран, Иран, всяко с височина 230 метра.
Конструкцията на минарето се състои от 3 главни части.
Обикновено основата на извисяващите се минарета е вкопана дълбоко в земята, за да бъде намерен твърд фундамент. Едър чакъл и други поддържащи инертни материали се използват при направата на основата. Рядко строежът на минарето започва направо в изкопаната почва.
Отделното минаре представлява издължен цилиндричен (кръгъл стълб) или многоъгълен (със заострени ръбове) корпус, завършващ с коничен (заострен) връх. Обикновено стълбите са разположени вътре в минарето, обратно на часовниковата стрелка, и осигуряват необходимата здравина на тези издължени и високи конструкции.
Обгражда издължената конструкция на минарето в горната му част, откъдето мюезинът отправя поканата си. Представлява надвесена конструкция, украсена с орнаменти като декоративни тухли или керемиди, с корнизи, арки и надписи от Корана. Обикновено украсата на минаретата се определя от височината и броя на балконите.
Стилът и архитектурата на минарето могат да варират в широки граници в зависимост от региона и епохата. Има няколко утвърдили се стила:
Пати (Пийнътс)

Пати (Patty) е героиня от поредицата карикатури Peanuts на Чарлс М. Шулц и не трябва да се бърка с Пепърминт Пати. Най-добрата приятелка на Пати е Вайълет. Двете се появяват рано- Пати дори е част от първата карикатура, заедно с Чарли Браун и Шърми, но ѝ липсва отличителната прозорливост на други герои, като Луси, Лайнъс или Шрьодер- и двете участват рядко в поредицата.
Като единствения женски образ в Peanuts в началото, Пати има ролята на „квачка“, защото се грижи за по-малките герои. Обаче тя утъпква пътя за силните женски характери в поредицата. Във втората ѝ поява, Пати върви по тротоара и рецитира „Малките момиченца са направени от захар, подправки и всичко хубаво!“ (Little girls are made of sugar and spice and everything nice.). Пати очевидно е най-възрастното дете сред героите от ранните години, тъй като в една карикатура е казано, че тя ходи на училище, а Чарли Браун не. Впоследствие тя, заедно с Вайълет, става известна с приятелския си снобизъм и общата им жестокост към Чарли Браун.
Пати е светлокоса и обикновено носи карирана рокля с подходяща панделка на косата, най-често оранжева. Пати има главна роля в първоначалната версия на театралния мюзикъл You’re a Good Man, Charlie Brown, както и в по-ранни специални епизоди за Peanuts.
Въпреки че Пати- или неназовани момичета, които много приличат на нея- се появява от време на време до края на Peanuts, като главен герой тя спира участието си в средата на 1970-те, като последната ѝ официална поява е на 11 април 1976. Шулц твърди, че нарисувал Пати в карикатура от 1994, в която тя иска Снупи да преследва зайци с нея, но някои фенове мислят, че въпросният образ не прилича на нея. Счита се, че изчезването на Пати се дължи на появата на Пепърминт Пати през 1966, но други читатели казват, че участието на Пати е било вече към края си в този период.
Пати играе като аутфилдер в отбора по бейзбол на Чарли Браун.
Пати Дюк

Пати Дюк (на английски: Patty Duke) е американска актриса.
Пати Дюк е родена на 14 декември 1946 година в Ню Йорк. Тя е най-малката от трите деца на Франсис Маргарет (родена Макмахон; 1913–1993), касиерка и Джон Патрик Дюк (1913–1964), автомобилен монтьор и шофьор. Тя е от ирландски и немски произход.
На 15-годишна възраст Дюк играе ролята на Хелън Келър във филма „Чудотворецът“ (1962), роля която тя е създала на Бродуей. Печели „Оскар за най-добра поддържаща женска роля“ за изпълнението си. На следващата година играе двойната роля на „идентични братовчедки“ Кати и Пати Лейн в собственото си шоу „Шоуто на Пати Дюк“ (1963–1966). Тя прогресира към по-зрели роли, като Нили О'Хара във филма „Долината на куклите“ (1967) и Натали Милър във филма „Аз, Натали“ (1969). Последната й носи награда „Златен глобус за най-добра актриса в мюзикъл или комедия“. От 1985 до 1988 г. е президент на Гилдията на екранните актьори. По време на актьорската си кариера е носител на награда „Оскар“, две награди „Златен глобус“, три награди „Праймтайм Еми“. Има своя звезда на Холивудската алея на славата.
Пати Дюк се омъжва четири пъти и има три деца. Римокатоличка е и е мечтаела да стане монахиня през младостта си.
Дюк е диагностициран с биполярно разстройство през 1982 г. След диагностицирането си тя посвещава голяма част от времето си на застъпничество и обучение на обществеността за психичното здраве. Тя също се изявява като певица и автор.
Умира на сутринта на 29 март 2016 г. в Кор Дълейн, Айдахо от сепсис на спукано черво на 69-годишна възраст. Синът и Шон покани обществеността да допринесе за фондация за психично здраве на името на Пати Дюк. Тя е кремирана и прахът й е погребана в горското гробище в Кор Дълейн.
Пати Смит

Пати Смит (на английски: Patti Smith) е американска певица, поетеса, художничка и публицистка. Превръща се в мощна фигура в нюйоркския пънк рок след издаването на албума Horses (1975).
Наричат я „Кръстницата на пънка“; работата ѝ съединява рока и поезията. Най-широко известната песен на Смит е Because The Night, която е написана в сътрудничество с Брус Спрингстийн и достига позиция №13 на Хот 100 на Билборд през 1978 г. През 2005 г. става Командир на Ордена на изкуствата и литературата, присъждан от Министерството на културата на Франция, а през 2007 г. е почетена с място в Залата на славата на рокендрола. На 17 ноември 2010 г. печели Националната награда за книга за мемоарите си „Просто деца“. Носител е на Полярната музикална награда за 2011 година.
Арумънска кухня

Арумънската кухня (на арумънски: Cuzina armãneascã) е традиционната кухня на арумъните. Арумъните са малка балканска етническа група, разпръсната из целия регион, живееща в страните Албания, България, Гърция, Северна Македония, Румъния и Сърбия. Арумънската кухня е силно повлияна от средиземноморската и близкоизточната кухня.
В Гърция арумънското село Мецово се отличава със сирената, които се правят там. Най-популярните сирена от Мецово са „Мецовоне“ и „Мецовела“, въпреки че в Мецово се произвеждат и други видове сирена като „Гравиера“. Голяма част от сирената, идващи от Мецово, се произвеждат във фабрика „Сирена на Фондация Тосица“, работеща от 1958 г. Освен сирена някои типични мецовски ястия включват меса като контосувли и наденица, както и пайове със зеленчуци и гъби, и боб чорба, всяко от което може да бъде придружено с местно вино. Извън Мецово арумънският пай Бацина е популярен в района на Аспропотамос и е публикувана книга за местната кухня на селото.
В Румъния някои ястия от арумънската общност включват зеленчукови пайове, особено направени от праз, и пържени чушки. Арумъните от Румъния също правят сирене, а също така консумират месо като птиче през обикновените дни и свинско по празници и специални поводи. Различни видове полента (или мамалига, както е известна в Румъния) също се открояват. Арумънската кухня има известно присъствие в района на Добруджа, но почти никаква в останалата част на Румъния. Издадена е и книга за арумънската кухня на Добруджа.
Македонска кухня

Македонската кухня е част от балканската кухня. Тя е повлияна също така и от Средиземноморската кухня.
Сравнително топлият климат в Република Северна Македония дава възможност за отглеждането на множество видове зеленчуци, билки, и плодове. Страната се слави също с висококачествените си млечни продукти, вина и местни алкохолни напитки като ракия.
Сред месните продукти на почит са говеждото, овнешкото и пилешкото. Свинското месо бива рядко използвано (не само от мюсюлманските малцинства, но и от християните).
Тавче гравче и мастика се смятат за национално ястие и напитка на Северна Македония.
Други известни гозби са турли тава, айвар, пита, бюрек, качамак, зелник и др.
Имамбаялдъ

Имамбаялдъ (на турски: İmambayıldı) е постно ядене, типично за балканската, и по-специално турската кухня. Представлява пълнени патладжани с домати, моркови, лук и чесън. За подправки се използват целина, магданоз, лимон, дафинов лист. Пече се на фурна, но се консумира студено.
Името на ястието означава на турски „имамът припадна“ (от възхищение). Легендата разказва за един висш духовен сановник (имам), който припаднал от възхищение, когато вкусил за първи път гозбата.
Австрийска кухня

Австрийска кухня (на немски език: Österreichische Küche) е националната кухня на Австрия, която често погрешно е свързвана само с Виенската кухня. Австрийската кухня обаче е концептуално по-широкообхватна, като са налице значителни регионални различия. Счита се за една от най-разнообразните и мултинационални кухни в Европа, а нейните кулинарни традиции идват още от Австро-унгарската империя, като се усеща силното влияние на немската (в частност от баварската), унгарската, чешката и италианската и балканската кухня.
Австрийската кухня е известна по света, особено със своите сладкиши и лакомства.
Закуската в австрийската кухня заема важно място, и е тип „континентална закуска“, обикновено се състои от кайзер питки с мармалад, студени меса и сирена, придружен от кафе, чай или сок.
Обедно хранене е основното за деня в австрийската традиция, но тъй като в наши дни австрийците работят повече часове далеч от дома си, това вече не е така и може да се каже, че основно ястие в съвременността е вечерята.
Предобедната и следобедната закуска често включва филия хляб, гарнирана със сирене или шунка и се нарича „Jause“ („Яузе“).
Най-популярните видове месо в Австрия са свинско, говеждо и пилешкото месо. Известният Виенски шницел традиционно се приготвя от телешко месо. Свинското месо се използва широко, като в много ястия се използва карантия и субпродукти, като зурлата и приготвянето на пача.
Австрийските месари използват редица специални разфасовки на месото, включително „Tafelspitz“ (говеждо), и „Fledermaus“ (свинско), кръстено на своята форма, която прилича на прилеп.
Австрийската кухня има много различни колбаси, като „Франкфуртер“, „Дебрецинер“ (по името на град Дебрецен, Унгария), „Burnwurst“, „Blunzn“, направени от свинско месо и кръв (вид кървавица) и „Grüne Würstl“ (зелен колбас). Беконът в Австрия, се нарича „Speck“, като той може да бъде опушен, осолен, с подправки и др., и се използва в много традиционни рецепти като подправка.
Австрийските торти и сладкиши са добре известни като характерни за австрийската кухня, те се отличават с висока сложност на приготвяне. Може би най-известна от тях е шоколадената торта Сахер.
Австрийските десерти обикновено са по-лесни за приготвяне от сложните и изобилстващи от детайли торти.
Най-известният от тях е ябълковият щрудел, приготвен от тънки слоеве тесто, в които е завит пълнеж от ябълка, обикновено смесена с канела и стафиди. Други видове щрудел също са популярни, като например тези, с плънка от подсладена извара, наречен „Topfen“, такъв с пълнеж от вишни (Weichselstrudel), череши и щрудел с маково семе (Mohnstrudel).
Друг известен десерт е „Kaiserschmarrn“ – сладки пухкави палачинки, направени със стафиди и други плодове, разбити на парчета и поднесени с плодов компот (традиционно от сливи, наречен Zwetschkenröster) в който се потапят. Специалитет на Залцбург е вид „целувки“, нарачени „Salzburger Nocken“.
Доматен сок

Доматеният сок е сок, приготвен от домати, обикновено използван като напитка, обикновен или в коктейли като „Кървавата Мери“ (Bloody Mary), „Цезар“ или „Микелада“ (Michelada).
Доматеният сок се сервира за първи път като напитка през 1917 г. от Луи Перин във френския хотел „Лик Спрингс“ в южната част на Индиана, САЩ, когато свършва портокаловият сок и се нуждае от бърз заместител. Комбинацията от изцедени домати, захар и специалния му сос става незабавен успех, тъй като бизнесмените от Чикаго разпространяват вестта за коктейла от доматен сок.
Много търговски производители на доматен сок добавят сол. Често се добавят и други съставки, като лук на прах, чесън на прах и други подправки. В САЩ масово произвежданият доматен сок започва да се предлага на пазара в средата на 20-те години и се превръща в популярна напитка за закуска няколко години след това.
В САЩ повечето доматени сокове се приготвят от доматено пюре. В Канада доматеният сок е неконцентриран и пастьоризиран, приготвен от фина доматена каша от зрели и цели домати. Стъблата и корите трябва да бъдат отстранени, без да се добавя вода към крайния соков продукт. Може също да съдържа подсладител, лимонена киселина и сол.
Портокалов сок

Портокаловият сок е напитка, направена от сока на портокали, или чрез изстискване на пресни плодове или от концентрат чрез добавяне на вода. С изключение на прясно изстискания, всички други видове се произвеждат в промишлени условия и по този начин имат по-голям срок на годност. Портокаловият сок, направен от пресни плодове има значително по-кратък срок на годност, но за сметка на това е много по-полезен. Цветът му е от жълт до оранжев и със сравнително голяма гъстота.
В портокаловия сок се съдържа витамин С, калий и фолиева киселина и се счита, че има благотворно влияние върху здравето на човека.
Брезов сок

Брезовият сок (на руски: берёзовый сок; на английски: birch sap; на френски: eau de bouleau) е леко сладък и бистър сок, който се добива от ствола и клоните на брезата, под действието на кореновото налягане. Брезов сок се добива в Аляска, Канада, Русия, Финландия, Беларус, Украйна и страните от Северна и Източна Европа.
Брезовият сок съдържа от 0,5 до 2 % захари и може да се използва както и за приготвянето на различни напитки. Свежият брезов сок е леко сладък на вкус, с приятен и специфичен дървесен (брезов) привкус. Брезовият сок е популярна безалкохолна напитка най-вече в Русия и страните от бившия СССР. При изпаряването му се получава брезов сироп, който се използва като добавка и подсладител.
Движението на брезовия сок започва рано напролет и продължава до пълното разпукване на пъпките. Най-подходящото време за събиране на сока е от началото на март, когато снегът все още не се е разтопил, до средата на април, когато започват да се разпукват листата на дърветата. От една бреза за денонощие може да се съберат около три литра сок.
За добив на брезов сок са подходящи дървета с диаметър на ствола не по-малко от 20 сантиметра, с добре развита корона и растящо в екологичен район. В ствола на дървото на височина около 20 – 80 см. се пробиват отвори с диаметър 0,3-1,5 см и с дълбочина 3-5 см, и в тях се поставят дървени, метални или пластмасови тръбички, по които брезовият сок се стича в специално поставените под тръбичките съдове. Сокът тече не в най-вътрешната част на ствола, а някъде между кората и горния слой на дървесината. Най-подходящите часове за събиране на брезов сок са часовете от 12 на обяд до 18 часа, защото точно в този период движението на соковете е най-активно.
Брезовият сироп се получава чрез изпаряване на водата в брезовия сок. Сиропът се приготвя трудно, защото са необходими от 80 до 110 литра сок за производството на 1 литър брезов сироп. Сокът се налива в металически съд, поставя се на огън и се кипва, докато сокът се сгъсти до получаването на брезов сироп, без да се добавя захар. По време на изпаряването сокът трябва да се измерва със захаромер – когато захарността достигне до 65 – 67 %, сиропът е готов. Готовият сироп се филтрира, разлива се в бутилки и може да се съхранява на тъмно и хладно място повече от година.
Освен захарен сироп, от брезовия сок се правят брезов квас, брезово пиво и брезови вина.
Сок (река)

Сок (на руски: Сок) е река в Оренбургска и Самарска област на Русия, ляв приток на Волга. Дължина 363 km. Площ на водосборния басейн 11 700 km².
Река Сок води началото си от северозападната част на Бугулминско-Белебеевското възвишение, на 363 m н.в., на 4 km южно от село Курская Василевка, в крайната северозападна част на Оренбургска област. В началото тече в северозападна, а след село Стародомосейкино – в югозападна посока. При село Зерика завива на запад, напуска пределите на Оренбургска област и навлиза на територията на Самарска област. До районния център село Исакли тече на запад, след което завива на югозапад и запазва това направление до устието си. Тече предимно сред хълмиста равнина в широка и плитка долина, в която силно меандрира. Влива се отляво в река Волга, при нейния 1429 km, на 24 m н.в., при селището от градски тип Волжки, северно от град Самара.
Водосборният басейн на Сок обхваща площ от 11 700 km², което представлява 0,86% от водосборния басейн на Волга. На югоизток и юг водосборният басейн на Сок граничи с водосборния басейн на река Самара, на север – с водосборните басейни на река Болшой Черемшан и други по-малки реки леви притоци на Волга, а на североизток – с водосборните басейни на реките Шешма, Зай и Ик (леви притоци на Кама). Основни притоци: леви – Сургут (97 km); десни – Кондурча (294 km).
Сок има смесено подхранване с преобладаване на снежното, с ясно изразено пролетно пълноводие през април и началото на май. Среден годишен отток на 174 km от устието 16,1 m³/s, в устието 45,6 m³/s. В различни години се заледява в периода от края на октомври до началото на декември, а се размразява през април.
По време на пролетно си пълноводие е плавателна за плиткогазещи съдове в долното течение. По течението ѝ са разположени множество населени места, в т.ч. районните центрове селата Исакли и Сергиевск в средното течение, село Красни Яр в долното течение, а в устието – селището от градски тип Волжки, всичките в Самарска област.
Списък на реките в Русия (водосборни басейни на безотточните области)