davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Gamma (media company)

Gamma (stylized as gamma. with a full stop) is an American media company founded in 2023 by former Apple executive Larry Jackson and record executive Ike Youssef. Described as a competitor to major labels, the company acts as an alternative distributor for multimedia content by means of a prior acquisition of the technology platform Vydia. Upon its launch in March of that year, the company's initial artists included Usher, Rick Ross, and Snoop Dogg, and later Sexyy Red and French Montana. Jackson founded the company with US$1 billion in start-up capital with investment from billionaires including Todd Boehly, with "particular and [acute]" focus on Black culture. In addition, the label also distributes older releases for Snoop Dogg and Tha Dogg Pound.
Busan Transportation Corporation

The Busan Transportation Corporation (Korean: 부산교통공사; Hanja: 釜山交通公社) is a South Korean transport company based in Busan, that was established on January 1, 2006, following the abolition of the Busan Urban Transit Authority founded in 1987.
The Busan Transportation Corporation currently operates the Busan Metro lines 1 to 4 and the Busan Gimhae light rail transit, both in Busan and Gimhae, South Korea.
Information about the routes is provided in Korean, English, Chinese, and Japanese.
The Corporation is governed by those of bureaucratic positions; with its system regulated by article 2 of the Auto Transportation Business Enforcement Law. It is responsible for all operations relating to the transportation system's construction and coherence. The corporation is led by the president, who oversees two departments (audit and safety & management) and four headquarters (planning, administration, general operations, and construction).
The Busan Transportation Corporation's logo depicts an image of a railway car in a square form.
The corporation also own their own football club: Busan Transportation Corporation FC.
South Korean hwan

The hwan (Korean: 환) was the currency of South Korea between February 15, 1953, and June 9, 1962. It succeeded the first South Korean won and preceded the second South Korean won.
Due to the devaluation of the first South Korean won (from 15 won to the U.S. dollar in 1945 to 6000 won to the dollar in 1953), the hwan was introduced in 1953 at the rate of 1 hwan = 100 won. The hwan was nominally subdivided into 100 jeon but the lowest denomination issued was 1 hwan. The hwan also suffered from inflation and a series of devaluations occurred.
In 1962, the second South Korean won was reintroduced at a rate of 1 won = 10 hwan, after which inflation finally slowed down.
In 1959, coins were introduced in denominations of 10, 50 and 100 hwan. They were minted by the Philadelphia Mint.
The 10 and 50 hwan coins continued to circulate until March 22, 1975, accepted as if it were 1 and 5 won coins, respectively. The 100 hwan coins were withdrawn on June 10, 1962.
In 1953, banknotes were introduced in denominations of 1, 5, 10, 100 and 1000 hwan. Some of these notes were printed in the U.S. and gave the denomination in English and Hangul as won. 500 hwan notes were introduced in 1956, followed by 1000 hwan in 1957 and 50 hwan in 1958.
The first hwan notes were printed by the United States Government Printing Office. All Hanja and Hangul inscription on both the obverse and reverse sides of these notes are written right to left (traditional direction), instead of the modern (Westernized) left to right.
They have a few obvious defects. The term "hwan" is written in Hanja (圜) while "won" is written in Hangul (원) and English. Those problems were attributed to an urgent need for new banknotes and the change in currency name, as well as the decision to commission the new notes to be manufactured in the United States. Unaware banknote catalog editors may erroneously categorize these notes as part of the old won system, such as the Standard Catalog of World Paper Money by Albert Pick.
List of gig economy companies

The following is a list of gig economy companies. The list includes only companies that have been noted by sources as being former or current gig economy companies.
The Congressional Research Service defines the "gig economy" as:
In 2019, Queensland University of Technology published a report stating 7% of Australians participate in the gig economy. 10% of the American workforce participated in the gig economy in 2018. According to a 2019 Bank of Canada report, 18% of Canadians worked in the gig economy for non-recreational reasons. Around 2018, 15% of China's workforce, representing over 110 million people, was involved in the gig economy. In 2019, the World Bank estimated that globally, fewer than 0.5% of people in the "active labor force" take part in the gig economy.
Наум Русенски

Наум е духовник от Българската православна църква и русенски митрополит от 2014 година.
Роден е на 19 октомври 1968 година във Варна със светското име Наум Андонов Димитров. Завършва средно си образование в Техникума по обществено хранене „Проф. д-р Асен Златаров“ в родния си град. Учи в паралелния курс на Софийската духовна семинария „Св. Йоан Рилски“ на гара Черепиш, а през 1994 година завършва Богословския факултет на Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Подстриган е за монах на 22 декември 1990 година, още като студент в Богословския факултет, от епископ Герасим Браницки, под духовното наставничество на митрополит Кирил Варненски и Великопреславски, в Златарския манастир „Св. апостоли Петър и Павел“. На Православна неделя в 1991 година е ръкоположен за йеродякон от митрополит Кирил във варненския катедрален храм „Успение Богородично“. На 26 юли 1992 година е ръкоположен за йеромонах от митрополит Кирил в храма „Света Параскева“. От септември 1992 тодина до юли 1996 година е ефимерий и учител в Пловдивската духовна семинария „Св. св. Кирил и Методий“, а през летните месеци е ефимерий и в Бачковския манастир. От февруари до май 1997 година е на специализация в Гърция. На 1 юни 1997 година е назначен за енорийски свещеник във Велики Преслав, във Варненската и Великопреславска епархия. На 20 декември 1998 година е въведен в архимандритско достойнство от митрополит Кирил в храма „Свети Архангел Михаил“ във Велики Преслав. Според решение на Светия Синод на Българската православна църква от 1 април 2004 година Наум е назначен за главен секретар на Синода и за председател на църковното настоятелство на патриаршеския катедрален храм „Свети Александър Невски“.
На 17 март 2007 година в катедралата е ръкоположен за стобийски епископ и продължава да е главен секретар на Светия Синод. През 2010 година отстъпва председателското място на храма „Свети Александър Невски“ на епископ Тихон Тивериополски.
На 16 март 2014 година русенските епархийски избиратели с 22 гласа го избират за кандидат-митрополит на Русенската епархия. На 23 март 2014 година в синодалния параклис „Свети цар Борис“ с пълно единодушие Светият синод го избира за митрополит на Русенската епархия. На 5 април пристига в епархията си и е въдворен като епархийски митрополит, а на 6 април 2014 година отслужва първата си литургия в катедралния храм „Света Троица“.
Свети Атанасий (Варна)

„Свети Атанасий“ е църква в град Варна, България, част от Варненската и Великопреславска епархия на Българската православна църква. намира се в непосредствена близост до Римските терми в града.
Църквата в сегашния си вид датира от 1838 година, когато е построена отново на мястото на изгорялата две години по-рано църква. Смята се, че храмът е построен на мястото на две средновековни църкви – не се знае кога е построена първата, а втората се датира към XIII – XIV век.
В архитектурно отношение „Свети Атанасий“ е трикорабна базилика с богата вътрешна украса и остъклен нартекс. Дърворезбата на иконостаса, владишкия трон и тавана е забележителна – шедьовър на църковното изкуство, дело на майстори от Тревненската школа. Повечето икони са дело на тревненските майстори Захари Ценюв и поп Димитър. Смята се, че образът на Свети Атанасий е дело на зографа Димитър от Созопол.
Изпълнената с голямо майсторство икона на Свети Спиридон е рисувана през 1853 година от Стерьос Димитриу от Кожани. Гръцкият ѝ надпис гласи: „Εγραφη Στεργιος Δημητρίου ό ἔπί Κοζανης δαπανη μεν του Ἔθνους τὤν ὐποδηματοποιὤν βαρναθων επιστασία Δανιήλ Νικολάου εθναρχου ετει Σωτηριου 1853 μηνι απριλ.“ (в превод „Изрисува Стерьос Димитриу от Кожани с иждивението на дружеството на обущарите варнензи с грижата на Даниил Николау, народоначалник, в годината 1853, месец април“).
В църквата има няколко живописни слоя.
Йоан Варненски и Великопреславски

Йоан Варненски и Великопреславски е висш български духовник, който от 22 декември 2013 година е варненски и великопреславски митрополит на Българската православна църква.
Роден на 13 февруари 1969 година в Ямбол като Иво Михов Иванов. Завършва Профилирана гимназия „Васил Левски” със специалност флейта в родния си град в 1987 година. Отбива редовна военна служба (1987 – 1989). В 1993 година завършва паралелния курс на Софийската духовна семинария „Свети Йоан Рилски“.
От 1991 до 1993 година учи в паралелния курс на Софийската духовна семинария „Св. Йоан Рилски”. През 1998 година завършва Богословския факултет на Софийския университет „Свети Климент Охридски“.
На 1 юли 1998 година става послушник в Кокалянския манастир. Духовен син е на игумена му – стареца архимандрит Назарий. Там е постриган за монах на 6 ноември 1998 година от епископ Гавриил Макариополски, като под мантия го води духовният му старец. На 24 април 1999 година в манастира „Света Петка“ в село Клисура, област София, е ръкоположен в йеродякон от епископ Гавриил Макариополски. На 26 април 1999 година в столичния Kатедрален храм „Света Неделя” от същия епископ е ръкоположен в йеромонах.
През октомври 1999 година заминава на специализация в Московската духовна академия „Свети Сергий Радонежки”, където защитава кандидатска дисертация на тема „Учение о покаянии по творениям св. Тихона Задонского“ („Учението за покаянието според творенията на св. Тихон Задонски“).
През 2001 година се завръща в България и продължава да изпълнява послушанието си в Кокалянския манастир. На 1 април 2002 година е назначен за протосингел на Софийската митрополия, във връзка с което на 28 април същата година в столичния храм „Свети Седмочисленици“ патриарх Максим го въвежда в архимандритско достойнство.
На 7 март 2007 година с решение на Светия Синод на Българската православна църква е избран за епископ. На 18 март 2007 година в патриаршеската катедрала „Свети Александър Невски” е хиротонисан за титулярен знеполски епископ и назначен за викарий на софийския митрополит. Хиротонията е извършена от патриарх Максим Български, в съслужение с митрополитите Калиник Врачански, Йоаникий Сливенски, Дометиан Видински, Кирил Варненски и Великопреславски, Григорий Великотърновски, Неофит Русенски, Натанаил Неврокопски, Игнатий Плевенски, Гавриил Ловчански, Иларион Доростолски, Николай Пловдивски, и епископите Евлогий Адрианополски, Теодосий Деволски, Константин Маркианополски и Наум Стобийски.
На 22 декември 2013 година е избран за варненски и великопреславски митрополит с 9 гласа „за“ от общо 12 гласа на Светия Синод на БПЦ.
На 14 март 2024 година на основание чл. 42, ал. 1 от Устава на БПЦ-БП като старшия член на намаления състав на Светия Синод встъпва временно във функциите на наместник-председател на Светия Синод. Остава в това си качество до 19 март 2024 година, когато Светият Синод на своето заседание избира единодушно митрополит Григорий Врачански за временен наместник-председател на Светия Синод и изпълняващ задълженията на софийски митрополит, до избора на нов български патриарх.
Успение Богородично (Асеновград)

„Свето Успение Богородично“ е православен храм, разположен в Асеновград, България.
Храмът е построен през 1768 г. Стенописите в църквата са от 1821 г. и са изрисувани от Христо Зограф Сотиров. Храмът е известен със своята камбанария построена през 1877 г. и богато изрисувана.
Успение Богородично (Велико Търново)

„Успение Богородично“ е източноправославен храм във Велико Търново.
Църквата „Успение Богородично“ се намира в днешния кв. Асенов (под Царевец и срещу църквата „Свети Четиридесет мъченици“) на мястото на средновековния манастир „Успение Богородично“.
В манастирската църква цар Калоян положил мощите на Света Филотея Търновска, живяла през ІХ век. Нетленните мощи на тази православна лечителка и духовна наставница днес се намират в румънския град Куртия де Арджеш.
През ХІV век цар Иван Александър изпратил първата си жена Теодора в този манастир, където тя против волята си станала монахиня. Същата орис сполетяла и втората царска съпруга – еврейката Сара – Теодора, която прекарала остатъка от живота си в Светата обител.
Учудващо е, че тя не постъпва докрай като предана християнка, т.е. да постъпи в манастир, а заобиколена от синове и внуци, доживява края на дните си мирно и спокойно.
Днешната църква е построена през 1923 г. и открита на 19 декември 1923 г. Изграждането ѝ става по инициатива на ктитора Христо Енев и с доброволен труд и средства на местното население. В последните години поддържането на храма става благодарение на свещеника Иван Пенков и много дарители, чиито имена са изписани на мраморна плоча при входа на храма.
В храма се намират две стари икони на 200 години – Свети Георги Победоносец и Свети Мина.
В църквата са пренесени и запазени старинни икони като „Св. Петка“ (1854 г.) и „Св. Богородица“ с гръцки надпис, цялата обкована със сребро. Тази икона е обявена за чудотворна. По време на турското владичество, според писанието, с молитвите и застъпничеството на Пресвета Богородица чрез тази икона били излекувани децата на турския бей. За благодарност иконата била обкована със сребърна риза.
Тук се съхраняват много стара утвар – сребърни кандила от 1796 г. и 1818 г., петохлебие от 1828 г., кутия за сухо причастие от 1836 г. Иконостасът е дело на резбаря Илия Косев.
От южната и северна страна на стените до иконостаса могат да се видят два забележителни триптиха. Първият се състои от икони, изобразяващи Иисус Христос седнал на царски трон, Пресвета Богородица държи на ръце малкия Иисус и икона, на която е изобразен благославящия Иисус Христос. На втория триптих са иконите на Св. Иван Рилски, Св. Николай Чудотворец, Св. арх. Гавриил.
Успение Богородично

Успение на Пресвета Богородица, Успение Богородично или Голяма Богородица е един от най-големите християнски празници, празнуван от всички християнски деноминации. Посветен е на смъртта на Божията майка, която става съвсем леко и затова е наричана „успение“, т.е. смърт подобна на заспиване и сън. Според преданието, по повод на нея апостолите се събират от местата, където проповядват тогава, за да се простят с Богородица и да я погребат.
Българската православна църква и други църкви, възприели за богослужебни цели Новоюлианския календар, отбелязват празника на 15 август, както е и според Григорианския календар. а използващите Юлианския календар – на съответстващата на 15 август по него дата 28 август по Григорианския.
Вече остаряла и напусната от апостолите, които са тръгнали да разнасят по света словата на сина ѝ Исус Христос, Дева Мария е посетена от архангел Гавраил, който ѝ съобщава, че след 3 дни ще умре и след това ще заживее в небесата, удостоена с голяма власт над света и вечно щастие. Също така ѝ е обещано и после се сбъдва, че сам Исус Христос в небесна слава, обкръжен от ангелски ликове и светци, ще слезе при хората за нейната душа. Тя остава доволна от това, но пожелава преди смъртта си да види и Светите апостоли заедно. По чуден начин (летящи върху облаци) почти всички се пренасят навреме пред вратите на дома ѝ в Йерусалим, а само прословутият със скептицизма си апостол Тома закъснява и се появява едва след погребението ѝ (положена е в една пещера край Гетсимания, в една и съща гробница с мъжа си Йосиф), поради това, че идва чак от Индия. В това има особен промисъл, тъй като апостолите смятат, че тялото на Божията майка продължава да стои в гроба ѝ, а благодарение на това научават, че не е така. Когато отместват закриващия входа на пещерата камък за да се поклони и Тома пред тленните ѝ останки, не ги намират - там е плащеницата, в която са били увити, но тях самите ги няма. Така апостолите разбират и се уверяват, че и тялото ѝ е вече на небето, т.е. тя е възкръснала (или може би реално не е умирала, а само се е възнесла при Бога). Скоро получават потвърждение за това и известна утеха за загубата ѝ и от самата нея. Ставайки веднъж от трапезата, където са похапнали дружно, те чуват ангелско пеене и виждат в облаците Пречистата, обкръжена от ангели, която им казва: „Радвайте се, защото съм с вас през всичките дни.“
Според народната традиция, празникът се нарича Голяма Богородица, за разлика от Малка Богородица (честването на Рождението на Дева Мария – на 8 септември).
След тържествена литургия в църквата, се освещават обредни хлябове, които жените след това раздават за здраве и за помен на починалите близки. На този ден правят и родови срещи, свързани с жертвоприношение – курбан за живот, за здраве, за плодородна година, против премеждия и болести. Традиционни ястия на трапезата са прясна питка, украсена с орнамент, пиле каша, варено жито, царевица и тиква. Непременно се ядат диня и грозде. Вярващите даряват на Църквата свещи, домашно тъкано платно, месал (вид покривка), кърпа и пари и търсят покровителството на Света Богородица в житейските си проблеми.
Успение Богородично (Филипово)

„Успение Богородично“ е българска възрожденска църква в село Филипово, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква. Храмът има ценни икони от XIX век.
Църквата е построена в 1867 година недалеч от площада на селото, край реката. В архитектурно отношение е трикорабна псевдобазилика. На изток има полуцилиндрична апсида, а на запад – открит трем. Южната стена е вкопана на 3,5 m при олтара. Иконостасът има два плана, като средната му част има малък отстъп и е триредова – цокълни табла, 7 царски икони, 23 апостолски икони и венчилка, но без лозница. Над апостолските икони има два реда фризове от профилирани летви. Царските двери са резбовани с плитка резба от началото на втората половина на XIX век. Резбована е и венчилката. В шест медальона са изписани пророците Давид и Соломон, Благовещението и четирма църковни отци. Кръстът е с ажурна резба. Драконите и главата на Адам са рисувани на дъска. Иконите са на неизвестен зограф и са рисувани в началото на втората половина на XIX век.
Имам Реза джамия

Храмът на Имам Реза (на персийски: حرم امام رضا) е свещен храм, който се намира в Машхад, Иран. Машхад буквално означава „място, на което е погребан мъченик“.
Имам Реза е осмият имам на дванайсетте шиити. Това е най-голямата джамия в света по размери и втората по големина, като капацитет.
В комплекса се включват също джамията Гохаршад, музей, библиотека, четири семинарии, гробище, Университетът за ислямски науки Разави, дневна за поклонници, огромни молитвени зали и други сгради. Този комплекс е център на туризма в Иран и е описван като „сърцето на шиитски Иран“, като всяка година милиони поклонници посещават храма.
Храмът покрива площ от 267,079 кв. м., а градините, които го заобикалят – 331,578 кв. м. Или общо 598,657 кв. м. През хилядолетията е бил опустошен и реконструиран няколко пъти.
Самата гробница е разположена под златен купол, с елементи от 12 век. Плоската част на пиедесталът е украсен с мозайка, над който стените и повърхността на купола са облицовани със стъкла през 19 век. Шах Тахмасп I позлатява купола на гробницата, който преди е бил украсен с мозайка. Златото на купола е откраднато и отнесено от узбеките, по време на войните през средновековието и впоследствие възстановено от шах Абас I Велики.
Около гробницата на Имам Реза са разположени и гробниците на Дар ал-Сияда и Дар ал-Хуфаз, и двете поръчани от управителите на джамията Гохаршад.
Германски кръст

Германският Кръст (на немски: Deutsches Kreuz) е учреден от Адолф Хитлер на 16 ноември 1941 година като награда с по-висок ранг от наградата Железен кръст първи клас, но по-нисък от Рицарски кръст на Железния кръст. Изработени са 2 разновидности – златен и сребърен (по цвета на лавровия венец, заобикалящ свастиката): първият е награда за проявена храброст, а вторият – за забележителна служба и е считан за допълнение към Кръста за заслуги с мечове.
Тази награда е по-скоро звезда, отколкото кръст, и има по-скоро безвкусен дизайн, което му спечелва прякори като „Пърженото яйце на Хитлер“, „Патриотичен заден рефлектор“ и „Партийна емблема за късогледите“. Има диаметър от 6,5 см и е носен на десния джоб на туниката. Ако получателят е награден със сребърната и златната разновидност на медала, двете могат да бъдат носени на униформата.
Тази награда е била достъпна и в платнен вид, което е улеснявало носенето и върху бойната униформа. Произведени са значително повече златни медали.
Наименованието кръст се свързва с това, че свастиката е кръст (слънчев кръст).
For Führer And Fatherland: Military Awards of the Third Reich by LTC John R. Angolia. 1976 R. James Bender Publishing. ISBN 0-912138-14-9
For Führer And Fatherland: Military Awards of the Third Reich by LTC John R. Angolia. 1976 R. James Bender Publishing. ISBN 0-912138-14-9
„The German Cross in Gold and Silver“ by Dietrich Maerz, B&D Publishing LLC, Richmond, MI, 2009, ISBN 978-0-9797969-2-0
Рицарски кръст

Рицарският кръст (на немски: Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes, често просто Ritterkreuz) е най-високата степен на военния орден Железен кръст.
Учреден е на 1 септември 1939 година при възстановяването на ордена на Железния кръст. Носи се на панделка на врата и е връчван за изключителни военни заслуги и проявена храброст в бой или ръководене на подразделения по време на Втората световна война.
С Рицарски кръст с дъбови листа, мечове и диаманти са наградени само 27 души, а с най-висшата — Рицарски кръст със златни дъбови листа, мечове и диаманти — е удостоен единствено Ханс Улрих Рудел, най-резултатният пилот на „Щука“.
За периода 1939 – 1945 година общия брой връчени ордени е 7313, но само 883 от тях са с дъбови листа, а 159 са с дъбови листа и мечове. От тях приблизително 1730 ордена са раздадени на членове на немското Луфтвафе.
Биват 5 вида:
Учреден на: 1 септември 1939 г.
Наградени: Военнослужещи в германския Вермахт
Условия на награждаване:
За служещи флота:
Първо присъждане: 30 септември 1939 г.
Общо наградени: 7318 немски носители и 43 чуждестранни носители (17 румънци, 19 италианци, 8 унгарци, по двама от словаци, японци, финландци и испанци
Учреден на: 3 юни 1940 г.
Наградени: Военнослужещи в германския Вермахт
Условия на награждаване:
За служещи в Луфтвафе:
За служещи във флота:
Първо присъждане: 19 юли 1940 г., на генерал Едуард Дитл за успешното командване на своите войски в Битката при Нарвик
Общо наградени: 881 немски носители и 9 чуждестранни носители (3 румънци, 2 японци и по един финландец, унгарец, естонец и испанец)
Учреден на: 15 юли 1940 г., направен специално за войници ветерани, воювали в СССР.
Наградени: Военнослужещи в германския Вермахт
Условия за награждаване:
За служещи в Луфтвафе:
За служещи във флота:
Първо присъждане: 21 юли 1941 г. на генерал-лейтенант Адолф Галанд за своите 69 победи във въздуха по време на битките на Източния фронт
Общо наградени: 159 немски носители и 1 чуждестранни носители (Исороку Ямамото, японски адмирал през 1943 г.).
Учреден на: 28 септември 1941 г., направен специално за войници-ветерани, воювали в СССР.
Наградени: Военнослужещи в германския Вермахт
Условия за награждаване:
За служещи в Луфтвафе:
За служещи във флота:
Първо присъждане: 15 юли 1941 г. на полковник Вернер Мьолдерс за своята 101 победа във въздуха, последните 28 от които са извършени в първите 24 дни от началото на инвазията в Съветския съюз.
Общо наградени: 27 немски носители
Учреден на: 29 декември 1944 г.
Наградени: Военнослужещи в германския Вермахт
Условия за награждаване:
За служещи в Луфтвафе:
За служещи във флота:
Първо присъждане: 1 януари 1945 г. на Ханс Улрих Рудел за неговите 2530 излитания, при които унищожава около 2000 единици военна техника, в това число влизат 519 танка и самоходни оръдия, 150 артилерийски оръдия, 4 бронирани влака, два крайцера, миноносец и линейният кораб „Марат“.
Общо наградени: 1 немски носител
Железен кръст

Железният кръст (на немски: Eisernes Kreuz, ЕК) е орден, учреден на 10 март 1813 г. от пруския крал Фридрих Вилхелм III (1770 – 1840) за особени заслуги в борбата срещу войските на френския император Наполеон I.
Това е първият пруски орден с 2 степени, с който могат да се награждават всички военни чинове, независимо от произхода им. Представлява черен тевтонски кръст от чугун със сребърен кант. Предната страна на първия кръст е гладка, а на гърба му, в горната част, са инициалите на краля FW (Friedrich Wilhelm) с корона, в средата има три дъбови листа, а в долната част числото 1813.
По заповед на краля, от 1838 г. орденът се носи с гладката страна отзад.
Железният кръст е обновяван няколко пъти – през 1870, 1914 и 1939 г. При първите два от тях, на предната страна в средата са поставени инициалите на императора W (Wilhelm), а при третия – пречупения кръст, символ на управляващата Националсоциалистическа партия, и в долната част е отбелязана годината. Освен това лентата става червена с тесен бял и черен кант. През Втората световна война броят на степените се увеличава. Той е първоначално четири:
В края на войната броят на степените е осем:
Използван през световните войни като масово отличие, в повечето случаи даван при строги критерии, за истински прояви на храброст, Железният кръст се приема за символ на германския милитаризъм. След 1945 г. във ФРГ носенето на Железния кръст е разрешено само ако пречупеният кръст е заличен. В тази насока, през 1957 властите във ФРГ официално въвеждат заместител на Железния кръст от Втората световна война – пуснати са емисии на всички степени, като вместо свастика имат дъбови листа.
Цар Фердинанд I, 1915 г.
Червен кръст (медал)

Медалът „Червен кръст“ е учреден с указ от цар Фердинанд I на 15 февруари 1918 г. Първоначално има 2 степени – сребърен и бронзов. По-късно е учредена и златна степен.
Медалът е даван от българската организация „Български червен кръст“ за заслуги „принесени на дружеството или изобщо на делото на милосърдието, без разлика на пол, народност и поданство“.
Представлява правилен кръг с диаметър 33 мм.
Аверс: В средата на златната степен има емайлиран бял медальон с изобразен червен кръст. Кръстът е със златен кант. Другите 2 степени имат същото изображение, като вместо медальон има кръст запълнен с вертикални канелюри. Около медальона има диаметрално разпръскващи се лъчи, а около тях кръгов надпис „БЪЛГАРСКО ДРУЖЕСТВО ЧЕРВЕН КРЪСТЪ. ЗА БЛАГОТВОРИТЕЛНОСТЬ“. Върху медалите от първата емисия е изписано „1915“ - годината, в която България се включва в Първата световна война.
Реверс: Представлява немски щит с царска корона. В него е изобразен български лъв, носещ щит със саксонския герб. Около него има лавров венец, а отдолу – дъговиден надпис „ЗА ПРИЗНАТЕЛНОСТЬ“.
Медалът се носи на триъгълна червена лента с бяла и прекъсваща зелена ивици в двата края. Поставя се в лявата страна на гърдите.
Пейзаж от Цариград

„Пейзаж от Цариград“ е картина от Владимир Димитров – Майстора от 1926 г.
Картината е нарисувана с акварел върху картон и е с размери 69 x 99,2 cm. Картината представя градски пейзаж на Истанбул. През 2010 г. е част от изложбата „Лицата на модернистичната живопис – България, Гърция и Румъния, 1910 – 1940 г.“.
Част е от колекцията на Националната художествена галерия в София.
Градска панорама

Градската панорама (на английски: Skyline, „ска̀йлайн“, буквално „линия по небето“) представлява градски пейзаж, пълната или непълната гледка, която е композирана от високите сгради и съоръжения в града на фона на небето. Понятието е въведено през 1896 година от Чарлс Греъм, чиято цветна литография The Sky Line of New York City е включена в цветно приложение към „New York Journal“. Терминът „скайлайн“ набира популярност и се използва и в други езици.
Градската панорама може също да се определи като изкуствения хоризонт, който е създаден от цялостната градска структура. В известен смисъл, тя е показател за икономическото и културното развитие на града, тъй като изграждането на високи и модерни сгради изисква големи материални и интелектуални ресурси.
Тя може да се оприличи на своеобразен пръстов отпечатък, тъй като не съществуват два града с една и съща панорама. По тази причина тя е често използвана в кадри от филми и телевизионни предавания, за да се покаже мястото на действието. Пол Спрайреген, член на Американския институт на архитектите, нарича градската панорама „физическо представяне [на градските] житейски факти... потенциално произведение на изкуството... неговата обща перспектива.“
Храм на Аполон Епикур (Баса)

Храмът на Аполон Епикур в Баса е археологически обект в североизточната част на Месения. Предполага се, че е построен през 5 век пр.н.е.
Това е първият гръцки обект, вписан в Списък на Юнеско за световно наследство(1986).
Храмът е посветен на Аполон Лечителя. Построен е от Иктинос, архитектът на Храма на Хефест и Партенона. Павзаний казва, че конструкцията е издигната между 450 пр.н.е. – 425 пр.н.е. Ориентиран е на север-юг, за разлика от повечето гръцки храмове, които са в посока изток-запад. Храмът е необичаен, защото в него се съчават трите архитектурни стила йонийски, дорийски и коринтски. Уникален е обаче с това, че капителът на една от колоните е най-старият запазен капител в по-късно възникналия коринтски стил.
Храм на Посейдон (Каландра)

Храмът на Посейдон (на гръцки: Ιερό του Ποσειδώνα στο Ποσείδι) е археологически обект в Гърция, разположен на халкидическия нос Посиди, край село Каландра, дем Касандра в административна област Централна Македония.
Храмът е разположен на равния, безлесен пясъчен нос Посиди, който навлиза навътре в морето, и на който в 1864 година е построен Касандрийският фар. Носът от древни времена запазва името на бога на морето Посейдон, което кара много учени да предполагат, че на него трябва да има негово светилище, макар и да няма запазени външни белези. Тукидид казва, че носът край град Менде се нарича Посейдонион (Ποσειδώνιον). Липсата на споменавания за храм е изненадваща, тъй като разкопките показват непрекъснато богослужение за най-малко хиляда години.
Предположенията за съществуването на храм на Посейдон са потвърдени при археологически тестове в 1989 г., когато край големи основи на сграда са открити чирепи, надписани с името на бога и с глагола ανέθεκεν (посвещавам).
При разкопки в 1990 – 1994 година са разкрити четири големи сгради, които или са съседни или се застъпват леко. Това показва, че появата на нови сгради не елиминира напълно използването на по-старите. Това е по причина липса на място, тъй като храмът заема тясно полуостровно плато с ширина от 60 метра, така че храмът на повелителя на морето да е близо до царството му, подобно на храма на Посейдон на нос Сунио и този на Наксос. По-късно геоморфологията на носа се променя поради нанасянето на пясък.
Най-старата сграда на храма е засводената № 6 с дължина 14 m и ширина 5,40 m. Основите на стените ѝ са от необработен камък, а подът е от набита глина. В нея има много остатъци от жертвопринощения. Най-старите керамични останки са от субмикенския и протогеометричния период и оттогава е датирана и сградата – XI век. В нея са се принасяли жертви до VI – V век, когато е построена малката сводеста сграда № 5. В края на VII и началото на VI век е построена, използвайки северната дъга на № 6, новата засводена сграда № 3, с големи, грубо дялани камъни в основите и стените с дължина 25 m и ширина 7 m. Тя изземва основните функции на № 6 и в нея се извършват жертвоприношения в VI и началото на V век. Открита са много останки от жертвоприношения, атическа керамика и йонийски килики, изрязани оброзни надписи, железни ножове. На оброчните надписи е името на Посейдон и името на дарителя, винаги мъж, тъй като Пойдон е покровител на моряците.
Около средата на V век на мястото на жертвоприношенията от VI век и в контакт със западната страна на сграда № 3 е построен правоъгълната сграда № 1 с дължина 23 и ширина 8 m. Тя има типичния план на античен храм с пронаос и дълъг кораб без колонада. На запад от него са се оставяли посвещенията от V и IV век, най-вече чернофигурни атически съдове. Гравираните посвещения върху тези съдове са рядкост. Сграда № 2 с размери 20 на 16 m, чийто югоизточен ъгъл съвпада с югозападната част от храм № 1, е все още непроучена и не се знае нейното предназначение. Всички сгради са използвани по-късно като източник на строителни материали. Находките се съхраняват в Археологическия музей в Солун.
Митрополит Симеон (площад във Варна)

Площад „Митрополит Симеон“ се намира в самия център на град Варна, пред катедралния храм „Св. Успение Богородично“. Често се бърка с площад „Независимост“, който е в непосредствена близост. Двата площада ги дели бул. „Христо Ботев“, като за площад „Независимост“ се счита пространството пред сградите на варненския Окръжен съд и на Варненската опера.
Площадът носи името на първия митрополит на Варненска и Преславска епархия – Симеон.
Според някои източници площадът е именуван на митрополит Симеон на 16 февруари 1935 г. През годините на социализма до 1991 г. площадът се е наричал „Парижка комуна“.
На площад „Митрополит Симеон“, в самото начало на бул. „Мария Луиза“ (бивш бул. „Димитър Благоев“) се е намирал бюст паметник на Димитър Благоев, който е демонтиран в края на 1991 г.
Варненска и Великопреславска епархия

Варненската и Великопреславска епархия на Българската православна църква е със седалище в град Варна и архиерейски наместничества в градовете Шумен, Провадия, Добрич и Търговище.
Варна е апостолска катедра, според редица източници първозваният Христов Апостол Андрей проповядва Евангелието по крайбрежието на Черно море. Във Варна (Odyssoupolis) поставя за пръв епископ своя ученик Апостол Амплий (56 – 59 г.), за когото Свети Апостол Павел казва: „Поздравете обичния ми в Господа Амплий“ (Рим. 16:8).
От втората половина на VII век Одесос вече не съществува. През IX-Х век с покръстването на българите отново се появява живот, като Варна е архиепископия, през XIII-XIV в. – епископия, след което е въздигната в митрополия.
През 1872 г. пристига първият български варненски и преславски митрополит Симеон. До 1882 г. той пребивава в Шумен, след което се премества във Варна и управлява епархията до 1937 г. Следващият варненски и преславски архипастир е Митрополит Йосиф (1898 – 1988). По време на Втората световна война епархийският духовен съвет провежда своите разпоредителни заседания в град Преслав, където е евакуирана митрополията.
Общият брой на църковните настоятелства във Варненската и Великопреславска епархия е 330:
Ловчанска духовна околия

Ловчанска духовна околия е околия и ариерейско наместничество с център град Ловеч е част от Ловчанската епархия на Българската православна църква.
гр. Угърчин – „Св. Параскева“ – 22. 03. 1938 г. – прот. Иван (Ищван) Наги Шишков.
Cathedral of the Assumption of the Virgin, Tashkent

The Cathedral of the Assumption of the Virgin or more properly the Cathedral of the Dormition of the Mother of God (Russian: Успенский кафедральный собор, Uspenskij kafedral'nyj sobor; Uzbek: Tangri Onasi Vafoti kafedral sobori-jome’si) is the Russian Orthodox cathedral of the diocese of Tashkent in Uzbekistan since 1945. The cathedral was built in 1871 and enlarged in the 1990s, the bell tower was rebuilt in 2010.
The present building was built in 1871 and was dedicated to St. Panteleimon. An old church cemetery was replaced in the service of the Military Hospital of Tashkent. Like most parishes in Central Asia, the church was assigned in 1922 to the Living Church movement, which was promoted by the Bolsheviks. It was closed for worship in 1933 and in 1945 became a military depot.
The church was restored and reopened for worship in December 1945. It was then devoted to the Dormition, and became the seat of the Bishop of Tashkent.
The bell tower was rebuilt in the 1990s, next to the main dome. The interior was redecorated with more pomp, especially for the visit on 10 November 1996 by Patriarch Alexis II. The cathedral was remodeled and a new bell tower built in the spring of 2010.
41°17′27″N 69°16′44″E﻿ / ﻿41.2908°N 69.2788°E﻿ / 41.2908; 69.2788
List of cathedrals in Ukraine

List of cathedrals in Ukraine and cathedral temples that includes temples that used to have cathedra.
Since 1992 there has been a movement to organize a separate Ukrainian Orthodox Church independently of the Russian church. In 2018, that church became the Orthodox Church of Ukraine recognized by the Ecumenical Patriarchate of Constantinople and now led by Epiphanius. This church is unrecognized by the Russian Orthodox Church.
All of the Russian Orthodox Church temples in Ukraine are organized as the Ukrainian Orthodox Church (Moscow Patriarchate).
In addition, a smaller independent church exists led by Filaret, the Ukrainian Orthodox Church – Kyiv Patriarchate
For disambiguation purposes the church recognized by Constantinople is identified as Orthodox Church of Ukraine (OCU), the Russian Orthodox Church is identified as the Ukrainian Orthodox Church (Moscow Patriarchate) (UOC-MP) and the church led by Filaret as the Ukrainian Orthodox Church (Kyiv Patriarchate) (UOC-Kyiv).
The Russian Orthodox Church continues to possess the highest number of dioceses and major temples in Ukraine. Many of the dioceses were created after the fall of the Soviet Union in 2000s and later. After the 2022 Russian invasion of Ukraine ownership of several sites has become disputed.
Notes:
Cathedrals of the Ukrainian Orthodox Church (Moscow Patriarchate):
Cathedrals of the Ukrainian Orthodox Church of the Kyivan Patriarchate:
Cathedrals of the Catholic Church in Ukraine in full communion with the Pope in Rome. In this country there are at least 34 catholic cathedrals with 4 rites:
Cathedrals of the Ukrainian Greek Catholic Church:
List of cathedrals in the United States

This is a list of cathedrals in the United States, including both actual cathedrals (seats of bishops in episcopal Christian groups, such as Catholicism, Anglicanism, Eastern Orthodoxy and the Armenian Apostolic Church) and a few prominent churches from non-episcopal denominations that have the word "cathedral" in their names.
The United States is, according to some measures, home to the largest cathedral in the world: the Cathedral of St. John the Divine (Episcopal) in New York City.
Minangkabau clans

The Minangkabau clans or Minangkabau tribes (Minangkabau: Suku-suku, sing. Suku) are traditional kinship groups of Minangkabau people of Sumatra, Indonesia sharing a common surname and heritage and existing in a lineage-based society prior to the 5th century. These clans are descended matrilineally.
According to the Tambo of the Minangkabau, the clans are grouped into several big groups, known as kalarehan. These main clan groups are divided into either the Ketemanggungan group or Perpatih group. In the beginning, there were only two clans in each system. So, there were four main clans. These clans are Koto and Piliang from the Ketemanggungan, and also Bodi and Caniago from Perpatih Nan Sabatang. Later, the system of Ketemanggungan was called the Koto-Piliang system and the Perpatih system was called the Bodi-Caniago system.
The Koto-Piliang System and the Bodi-Caniago System developed differently. These systems formed their own governing system based on their ideologies. The Koto-Piliang are based on aristocracy while Bodi-Caniago are based on confederation.
These clans' name are believed to have originated from Sanskrit. As well as, Koto originated from the word kotta which means 'citadel', Piliang originated from the agglutination of the word phili which means 'to be chosen' and hyang which means 'god', which means 'the God's choice', Bodi originated from the word bodhi which means 'civilized' and Caniago originated from the agglutination of the word chana which means 'someone' and 'aga' which means 'valuable'. This is same for the other clans in Minangkabau that developed in the Buddhism era of Pagaruyung which Sanskrit was used widely as a liturgical language and cultural title along with Pali. Some clans' name were changed to adapt with the Islam after its arrival.
Some of the new clans developed from the main clans due to differences in understanding and outlook in terms of customs. The new matrilineal clans also developed in Negeri Sembilan along with the Minangkabau migrant waves from Pagaruyung to Negeri Sembilan circa 17th-18th century. Some of them were named by the place of origin of the migrant groups from Pagaruyung and other were named after the Minangkabau groups that intermarried with the Orang Asli, Malay, Javanese and Acehnese. Some clans may be determined by the Kings of the Pagaruyung. Now, no new clans are created.
Parikingi ya nyabugogo

Nyabugogo Ni agace kitiriwe Umugezi wa Nyabugogo ni umwe mu migezi minini iri mu mujyi wa Kigali, akarere ka Nyarugenge, ikaba itemba igana mu mugezi wa Nyabarongo. niho hahurira ubwikorezi bw'ibintu no gutwara abantu niho haherereye sitasiyo nkuru yaho busi ziparika mu Rwanda. Aha dushobora kuvugako aribwo bwinjiriro bwa Kigali umurwa mukuru w'u Rwanda .
Aha niho haba hari busi zerekeza mu bice byose by'igihugu ziba ziri. Kandi ninaho haba hari na ma busi yekereza mubice by' Afrika y'uburasirazuba n'ahandi . kimwe na gare ya Kicukiro Inyanza
gare ya nyabugogo iherereye mu Karere ka Nyarungege Mu Munjyi wa kigali, sitasiyo ya busi na tagisi ikora nk' iposita y'ubucuruzi yoherereza hagati y'abantu bagenda. Gare ya nyabugogo iherere kuburere: -1.941261/30.044770.
1.12km amajyarugu-uburengerazuba bwa kimisagara umujyi wa kigali Rwanda.
Urban Boyz

Iri tsinda ryavutse mu 2007 ari batanu ritangirizwa mu karere ka Huye aho bamwe mu baritangije bigaga, cyane ko Nizzo yigaga muri SEFOTEK,Humble G yiga muri Kaminuza Nkuru y’u Rwanda naho Safi akaba yarigaga i Gitwe gusa akaba yarakundaga kuba ari i Huye mu muryango.
Nizzo ubusanzwe mbere ya 2007 yari asanzwe afite irindi tsinda yaririmbagamo, bidateye kabiri ahura na Humble G, nyuma nibwo bahuye na Safi nawe wari ufite mugenzi we baririmbanaga bose bafata icyemezo cyo gukora itsinda rimwe rya Urban Boyz ari abasore batanu.
Abasore batanu bari bagize itsindarya Urban Boyz yari; Rino G, Skotty, Humble G, Safi, ndetse na Nizzo. Ku mpamvu za bamwe Rino G ndetse na Skotty baje kuva mu itsinda hasigara batatu ari nabo bari kumwe uyu munsi aribo akaba ari,Niyibikora Safi uzwi nka Madiba, Nshimiyimana Mohamed uzwi nka Nizzo, na Manzi James uzwi ku izina rya Humble Jizzo. Icyo gihe bahise bashyira hanze indirimbo yabo ya mbere mu mwaka wa 2007 bayihuriramo ari batanu bayita ’Ikicaro’.
Nyuma y’igihe gito bakorana ari batanu mu mwaka wa 2008 nibwo iri tsinda ryahise ritandukana hasigara 3, icyo gihe bahita bakorana indirimbo ya mbere bahuriyemo ari batatu bayita ’Sindi indyarya’ ari nayo yababereye itike ibinjiza muri Kigali. Iri tsinda ryatangiriye i Huye uko barushagaho gutera imbere ni nako bimuye ikicaro berekeza mu mujyi wa Kigali.
Mu mwaka wa 2009 nibwo iri tsinda ryafashe icyemezo cyo kuva i Huye bakerekeza mu mujyi wa Kigali, aho bari bagiye guhanganira n’abandi bahanzi bari bahatuye ari naho bakorera umuziki wabo. Byari bigoye kuko aba bahanzi basaga n’abavuye mu rugo bagiye mu rw’abandi, bari ibyamamare i Huye ariko i Kigali amazina yabo ntiyari aremereye kandi niho haberaga ibitaramo
binyuranye bikomeye mbega niwo wari umurwa wa muzika.
Nyuma yo kwisanga ari batatu ntibigeze bacika intege itsinda rya Urban Boyz ryakomeje gukora kuva 2009 binjiye mu mujyi wa Kigali, batangiranye na Sindindyarya nk’indirimbo yabinjije mu mujyi wa Kigali, nyuma bagiye bakora indirimbo nyinshi zinyuranye biborohera kuzuza album 5 ndetse n’indi ya gatandatu baribari gukoraho yagiye hanze mu mpera z’umwaka wa 2016.
Aba basore babarizwa mu nzu itunganya imiziki ya Super Level, kandi bakoranye indirimbo na benshi mu byamamare nka Jackie Chandiru ari nawe batangiriyeho gukorana n’umunyamahanga. Nyuma ya Jackie Chandiru aba basore bakoranye kandi na Iyanya mu ndirimbo Tayali, bakorana na Timaya mu ndirimbo Show me love, Radio and Weasel bakoranye Pete Kidole ndetse na Sat B w’umurundi mu ndirimbo Urankirigita.
Bagaragaje ubudahangarwa rwabo muri muzika yananiye benshi kugeza ubwo buri wese afashe umwanzuro gutangira akazi ka wenyine. Inkuru z’urudaca, gushwana, gutukana no gushinjanya ibyo benshi bitaga ibinyoma byaranze Urban Boys kugeza ubwo Safi afashe umwanzuro wo kwikura muri iri tsinda.
Rwanda Defence Forces Army Band

Rwanda defences forces army band ni Umutwe wa Gisirikare w’ingabo z’u Rwanda ufite mushingano zawo kuririmba aho wagiye ukora filimi zitandukanye, ni itsinda rinini rikorera Leta na Gisirikare. Nubwo ihagarariye ingabo ndetse ugengwa n’umuyobozi mukuru w’ingabo. Kuva mu 2009 Itsinda rya Gisirikare rya RDF riyobowe na Liyetona Koloneli Gilbert Ndayisabye. Itsinda rya RDF rigizwe n'abayobozi bakuru hamwe na bane:
Iri tsinda rikora muri Repubulika yu Rwanda no ku mugabane munini wa Afurika . Benshi mu baririmbyi bayo boherejwe mu myaka yashize mu bikorwa byo kubungabunga amahoro muri Rwanda.
Itsinda rya gisirikare rya RDF ryashinzwe muri 1992 mu gihe cy’intambara yo Kwibohoza mu 1990 kugeza 1994 kandi ryatangiye gukora ku ya 8 Werurwe 1992 ahitwa Mulindi FPR na RPA HQ ubwo ryari rifite abanyamuryango 40 gusa. Nyuma y’intambara yo muri 1994, yongeye gushyirwaho n’abanyamuryango 120 bahuguwe n’umutwe wa gisirikare wa Gana wari mu ngabo z’amahoro ziyobowe na UNAMIR ( United Nation Mission mu Rwanda ). Muri 2005, Liyetona Koloneli Lemuel Kayumba yagizwe umuyobozi mukuru w'itsinda ryashyizweho na Major Gilbert Ndayisabye. Ku buyobozi bwe, iryo tsinda ryatangije imyitozo n’ubusabane n’andi mashuri y’umuziki ya gisirikare y’amahanga. Mu mwaka wa 2008, ingabo za RDF zohereje itsinda rya mbere ry’abacuranzi 20 bitabiriye amasomo y’umuziki wa Gisirikare ya Afurika yepfo, yatanzwe n’ingabo za Afurika yepfo Band Cape Town babifashijwemo na kaminuza ya Stellenbosch . Umwaka umwe, abanyamuryango 29 bagize iryo tsinda bitabiriye amahugurwa yakozwe nitsinda ry’ingabo z’ingabo z’igihugu cya Uganda mu ishuri rya gisirikare ry’u Rwanda i Nyakinama .
Iri tsinda riririmbira parade ngarukamwaka kuri Stade Amahoro mugihe cyo kwizihiza umunsi wo kwibohora . Bambaye imyenda isanzwe itukura nicyatsi, bakora indirimbo yubahiriza igihugu, u Rwanda Nziza kimwe no kwerekana ibyerekanwa. Bakora kandi ingendo za gisirikare gakondo numuziki kavukire nkindirimbo yigiswahiri Sisi Wenyewe . Iri tsinda ryasohoye alubumu nshya yitwa Ubudasa mu rwego rwo kwizihiza isabukuru yimyaka 25 yo kwibohora muri 2019.
Itsinda ryayo rya jazz ryitabiriye ibitaramo hamwe nabasivili ba jazz. Yakoranye n’amatsinda menshi y’amahanga, icyamenyekanye cyane muri zo ni Ingabo z’Amerika zirwanira mu kirere mu Burayi . Yabanje kwitabira Tattoo ya Gisirikare ya Cape Town muri 2010. Abagize Urban Boyz (itsinda rya Afropop muri Rwanda) hamwe nitsinda rya jazz ryitwaye neza mu birori byo gutangiza ku mugaragaro imikino ya gisirikare mu 2017.
Uyu mutwe uyobora amasomo ya muzika ya Gisirikare Yibanze Yumuziki mu kigo cya Gisirikare cya Kanombe. Amasomo arimo ibi bikurikira:
Faysal

Ngeruka Fayçal wahisemo kwiyita Kode ukorera umuziki mu Bubiligi, ni umwe mu bahanzi bamamaye mu muziki nyarwanda mu myaka yo hambere nawe akaba umwe mu bafashe iya mbere mu kuwuteza imbere mu bihe byari bigoye.
Uyu muhanzi ni umwe mu bamamaye cyane mu Rwanda mu muziki mu myaka irenga icumi ishize. Yaririmbye indirimbo zitandukanye zakunzwe ‘Impeta’ yabaye n’ikirango kuri we, ‘Ikirungo’, ‘Ese uzabyihanganira’, ‘Igikomere’, ‘Sinzahinduka’ yakoranye na Urban Boyz n’izindi.
Yakoze indirimbo nyinshi zitandukanye zatumye ubuhanga bwe bushimwa na benshi ndetse zirakundwa ku buryo buhambaye zinatuma anitabira amarushanwa atandukanye mpuzamahanga arimo ‘Imagine Afrika’ na ‘Idols 2007’.
Kigali Bus Service

Kigali Bus Service cyangwa se KBS ni isosiyete ikorera mu Rwanda ishinzwe gutwara abantu nibintu
KBS yatangiye kumugaragaro mu Rwanda mumujyi wa Kigali mu mwaka wa 2009 aho yatangiye
ifite ama Bus mato.
Kigali Bus Servise kugeza ubu ni imwe muri sosiyete zifite bus nyinshi mu Rwanda kandi nini zitwara abanttu benshi
icyarimwe