davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Penápolis

Penápolis is a municipality in the state of São Paulo, Brazil. The population is of 63,757 inhabitants (IBGE/2020). The city has an area of 710.8 km².
The region was first populated by the Crowned Indians (or Kaingang or still Caingangue). The first presence of the Brazilian State in the region was, in the end of the 19th century, a military colony in the Salto do Avanhandava, that was nicknamed "Banishment".
The Patrimony appeared in donated lands, in 1906, by the Farmer Eduardo Jose de Castilho, to the priests Capuchinhos. These and the enterprising colonel Manuel Bento de a Cruz had established the Patrimony of Santa Cruz of the Avanhandava, on 25 October 1908.
Immediately afterwards, on 2 December 1908, the patrimony became a new town.
The pioneers had found its biggest obstacles in the attacks of the Indians and the malaria. The Indians alone finally had been pacified with the action of colonel Candido Rondon.
On 17 November 1909, the patrimony was raised as a district, and became Vila de Pennapolis, in honour to the just-deceased president Afonso Pena. It became a city on 22 December 1913. It was raised to a judicial district on 10 October 1917. The installation of the judicial district occurred on 27 July 1918.
The original territory of the city of Penápolis was vast, going until the River Paraná, but much of it was reduced with its successive dismemberments in new cities.
At the beginning of its population boom, the forest, coffee, sugar cane, cattle industries, carriage and railroad transport were the base for the economy of the city. Later came the dairy industry. Currently it relies on alcohol-sugar agro-industry, an industrial district and a strong private educational sector.
Little remained of the previous culture of the Crowned Indians. The city was, however, enriched with other Brazilian and European traditions, since immigrants of several European countries established there. Migration from Minas Gerais also introduced traditions of that region, in the form of candies, cheeses, and in artisanal activities related to the sugar cane culture.
The beaches at the edge of Tietê River, along with the artificial lakes created by the Nova Avanhandava Power Plant are major tourist attractions.
Famous people born in Penápolis include: the Bishop of the Diocese of Duke of Caxias, Dom Mauro Morelli; the Bishop of the Armenian Church of São Paulo, Dom Vartan Waldir Boghossian; the actress Pepita Rodrigues and the composer and singer Francisco Gottardi (the Southerner), of the pair caipira Sulino & Marrueiro and Sabrina Sato, daughter of Omar Rahal and Kika Sato. She participated on Big Brother and since then became a celebrity. Now she is part of the cast of Panico, a comedy show on TV and radio.
In telecommunications, the city was served by Companhia Telefônica Brasileira until 1973, when it began to be served by Telecomunicações de São Paulo. In July 1998, this company was acquired by Telefónica, which adopted the Vivo brand in 2012.
The company is currently an operator of cell phones, fixed lines, internet (fiber optics/4G) and television (satellite and cable).
Penápolis is served by Dr. Ramalho Franco State Airport.
Cañada del Gamo

Cañada del Gamo es una localidad española del municipio de Fuente Obejuna, perteneciente a la provincia de Córdoba, en la comunidad autónoma de Andalucía.
Está situada a 6,7 km de la capital municipal. Está situada en el norte de la provincia. Se encuentra aproximadamente a 100 km de la ciudad de Córdoba.
El gentilicio es cañamino/a. Existe un alcalde pedáneo designado por el Ayuntamiento de Fuente Obejuna. El código postal es 14299. La vía de acceso a la localidad es la carretera A-3151, que comunica Cañada del Gamo con Fuente Obejuna y el resto de las aldeas del municipio.
Es una de las aldeas más antiguas de Fuente Obejuna. En torno al año 1500 aparecen los primeros núcleos de población, las cortijadas, que más tarde pasarían a ser las actuales aldeas. Se erigió una iglesia, la iglesia de San José de la Nava, pasando a ser una de las capellanías de la zona y de la cual dependía la cercana aldea de Ojuelos Bajos. Los habitantes de Ojuelos Bajos han tenido un cariño especial a la "La Cañá" (tal y como la conocen los lugareños), puesto que en su iglesia era donde iban a casarse y a enterrarse, hasta que tiempo después se erigiera otra iglesia en Ojuelos Bajos.
A mediados del siglo XIX, la aldea tenía contabilizadas 34 casas.​ Aparece descrita en el quinto volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz de la siguiente manera:
La electricidad llegó a Cañada del Gamo en la década de 1960. Se trataba de un par de enchufes y de varios puntos de luz, una luz que venía a sustituir la luz de los candiles y de los carburos. Algunas de las casas conservan la instalación de aquellos años que era además de 125 V.
Llegada de la Televisión: En el Tele Club los cañaminos veían asombrados noticias del exterior en una pantalla, aunque mucho antes había llegado el transistor.
La emigración: Muchos fueron los habitantes que abandonaron su pueblo para conseguir un futuro mejor en las grandes ciudades y en otros países. Algunos nunca regresarían, otros regresaron años más tarde, viendo que su pueblo se transformaba lentamente. El casco viejo del pueblo fue quedando en ruinas mientras la Calle Nueva se mantenía a duras penas.
La democracia comienza con el suministro de agua potable a las casas, agua que hasta entonces se recogía de "La Fuente" y de los distintos pozos, así como los desagües. Se inician los trabajos de encementado de las calles. Algunos emigrantes regresan a sus casas, algunas de las cuales se han derruido.
Muchas son las personas que emigraron a Córdoba capital, Madrid, Cataluña, País Vasco, Francia, Suiza y otros lugares, pero también son muchas las que vuelven durante las vacaciones y fiestas a su pueblo. En esos momentos puede contar hasta con una centena de habitantes, "turistas" como popularmente se les llama. Actualmente Cañada del Gamo es una aldea que se dirige poco a poco al turismo rural.
Gachas dulces, torrijas, roscos, flores dulces, prestiños... son algunos de los dulces típicos de este pueblo y de la comarca.
Ramal ferroviario Rosario-Cañada de Gómez-Villa María-Córdoba

El Ramal Rosario - Córdoba pertenece al Ferrocarril General Bartolomé Mitre, Argentina.
Desde su partida en la ciudad de Rosario, atraviesa las provincias de Santa Fe y Córdoba. Corre a través de 391 km de vías.
En Cañada de Gómez cambian los kilometrajes dado que hasta dicha localidad están tomados desde el 0,0 en la Estación Rosario Central. Desde Cañada de Gómez en adelante arrancan los kilometrajes tomados desde Retiro. Esto ocurre porque el ramal Retiro-Córdoba del Ferrocarril Central Argentino no pasaba originalmente por Rosario sino a través de diversas localidades como ser: Victoria, Vagues, San Antonio de Areco, Pergamino, Peyrano, Casilda, Cañada de Gómez, y Villa María, por nombrar a las estaciones/localidades más importantes.
Los servicios están a cargo de la empresa estatal Trenes Argentinos Operaciones.​
Servicio General Retiro - Rosario - Córdoba:​ Su recorrido es de alrededor de 21 horas.​
La formación está conformada por tres coches de clase primera con 72 asientos, dos clase pullman con 52 asientos y clase dormitorio con 12 camarotes de dos camas cada uno. Estas dos últimas clases cuentan con aire acondicionado y servicio de camareros.
Presta paradas en Retiro, Zárate, San Pedro, San Nicolás, Rosario Sur, Rosario Norte, Correa, Cañada de Gómez, Marcos Juárez, Leones, Bell Ville, Villa María y Córdoba.
Servicio Regional Córdoba - Villa María:​
Presta tres servicios semanales en cada sentido, con paradas en Córdoba, Toledo, Río Segundo, Pilar, Laguna Larga, Manfredi, Oncativo, Oliva, James Craik, Tío Pujio, Villa María. La duración del viaje es de 4:40 horas.
Servicio Regional Rosario:​
Para el 29 de julio de 2022 se reactiva el servicio Rosario - Cañada de Gómez que se presta en este ramal.​​ Es así como en junio de 2021 se anunciaron las obras necesarias para la vuelta del servicio de pasajeros, tras 44 años.​
Presta paradas en Rosario Norte, Antártida Argentina, Funes, Roldan, San Jerónimo Sud, Carcarañá, Correa y Cañada de Gómez.
Estación Canal San Fernando

Canal San Fernando es una estación ferroviaria ubicada en la localidad de Tigre, cabecera del partido homónimo, Provincia de Buenos Aires, Argentina. Es una estación intermedia del servicio urbano del Tren de la Costa que se presta entre las estaciones Avenida Maipú y Delta.
Se encuentra en la intersección de la calle Almirante Brown y la avenida Italia, junto al Río Luján.
Funciona en sus instalaciones el Puesto Central de Operaciones (PCO) y la cochera-taller de la línea donde se depositan y reparan las formaciones
Estación Cañada de Gómez

Cañada de Gómez es una estación de ferrocarril ubicada en la ciudad homónima, en el Departamento Iriondo, Provincia de Santa Fe, Argentina.
Es una estación intermedia del servicio diésel interprovincial de pasajeros que se presta entre las estaciones Retiro y Córdoba.
Desde octubre de 2014 la empresa estatal Trenes Argentinos Operaciones se hace cargo plenamente de este servicio.​​​
Se prevé que para fines de diciembre de 2021 se hagan las primeras pruebas para el futuro servicio metropolitano entre Rosario y Cañada de Gómez, siendo esta última, cabecera del servicio.​
Comenzó a construirse en el año de 1863, dos años después de producirse en sus inmediaciones la matanza y posterior batalla de Cañada de Goméz en el contexto de las largas y sangrientas guerras civiles argentinas. En dicho acontecimiento murieron más de 300 soldados (la mayoría fueron degollados y fusilados), mientras que hubo casi 200 heridos y prisioneros. Fue finalmente inaugurada en 1866, junto con el ramal Rosario-Tortugas, un tramo del ramal Rosario-Córdoba del Ferrocarril Central Argentino. Según un convenio firmado con el presidente de entonces, Bartolomé Mitre, la empresa del recibía a cambio, entre otras cosas, una legua de tierras a cada lado de la vía en toda la extensión de la línea, las cuales debían ser pobladas. Al mismo tiempo, se formó la Compañía de Tierras del Central Argentino, encargada de la venta de las tierras a inmigrantes provenientes de Europa, quienes se fueron instalando en colonias a lo largo del recorrido del ramal. Luego, a raíz de la inmigración y la venta de las tierras cercanas al ferrocarril, crecería el pueblo de Cañada de Gómez.​​
La estación debe su nombre al capitán Miguel Gómez, un estanciero de la época colonial.​
Ruta Provincial 10 (Córdoba)

La Ruta Provincial 10 es una importante arteria de la provincia de Córdoba, a la que atraviesa en sentido Norte-Sur.​ Con alrededor de 520 km de extensión, es la más extensa de todas las rutas de jurisdicción provincial.​ En su extremo norte, se encuentra la localidad de La Puerta, y su extremo sur alcanza el límite con la provincia de La Pampa. Es una importante arteria de comunicación en la región pampeana, por lo que posee un alto tránsito vehicular, tanto para el traslado de personas como de mercancías. Esto implica que se la deba mantener en forma constante.​ No está asfaltada en su totalidad (posee tramos de ripio desde Las Perdices hasta el cruce con la ruta provincial 24 y desde Estación Jovita hasta el límite con la provincia de La Pampa). Además no posee un desarrollo continuo, ya que en determinados puntos se interseca y superpone con otra ruta y continúa algunos kilómetros más adelante, como ocurre en la ciudad de Río Primero, donde se interseca con la Ruta Nacional 19 en el kilómetro 278,5 y vuelve a retomar su trazado en el kilómetro 279,5 luego de cruzar el río Suquía. Es la única ruta de la provincia que en su recorrido, cruza los cinco ríos más importantes de la llanura cordobesa: Suquía, Xanaes, Ctalamochita, Chocancharava y Popopis. En alguna época, estuvo integrada en el conjunto de rutas provinciales con mayor deterioro debido a la falta de mantenimiento.​
A lo largo de su extenso recorrido, esta ruta atraviesa numerosas localidades ubicadas en siete diferentes departamentos, que se detallan a continuación. Aquellas que figuran en itálica, son cabecera del departamento respectivo. Entre paréntesis, figuran los datos de población según censo 2010.​​ La leyenda s/d en algunas localidades, hace referencia a que no se encontraron datos oficiales de población.
Cañada real

Se denominan cañadas reales a aquellas cañadas de uso tradicional en la trashumancia en España, reguladas por edicto real de Alfonso X el Sabio en 1273. Si bien los caminos trazados por las cañadas luego conocidas como reales eran recorridos usados desde el antiguo por el pastoreo trashumante, el decreto de Alfonso X perseguía la regulación, ordenación y protección de ciertos caminos que por su importancia, uso o ubicación merecían ser preservados de posibles violaciones. Así, junto con la creación del Concejo de la Mesta, quedaron definidas las cañadas reales.
Una cañada real debía tener una anchura de 90 varas castellanas (72,22 metros) y tenían la característica de ser trazados de muy largo recorrido (más de 500 km) y discurrir principalmente en dirección norte–sur con las lógicas limitaciones que impusiera la geografía. Con la regulación real, quedaba asimismo prohibido el recorte que realizaban comúnmente los propietarios de fincas colindantes mediante el movimiento de mojones.
La red de vías pecuarias se completa con otras vías de menos anchura: cordel (de hasta 37.5 m), veredas (de hasta 20 m), coladas (menores de 20 m). En Navarra las vías secundarias se denominan pasadas y traviesas.
Desde 2007, están incluidas en la lista indicativa de la Unesco, es decir la etapa preliminar a cualquier futura candidatura a Patrimonio de la Humanidad, como: cañadas reales (vías pecuarias de la Meseta).
Las principales cañadas reales son:
Si bien en el medio rural, la mayoría de las cañadas aún conservan su trazado original, en ningún caso queda ya vestigio de su anchura decretada en 1273. Igualmente, muchas cañadas reales atravesaban o pasaban cerca de poblaciones pequeñas, que al crecer urbanizaron encima de las mismas, sin respetar su trazado. En el mejor de los casos cuando se ha respetado el recorrido original, las cañadas que atraviesan poblaciones lo hacen por calles asfaltadas, como por ejemplo la calle de Atocha en Madrid.
De una parte el descenso de la ganadería, y de otra la utilización de piensos (que evitan la necesidad de buscar nuevos pastos), hizo que cayeran en desuso las cañadas, que fueron siendo ocupadas por recortes de las fincas colindantes. En la actualidad, las cañadas son más utilizadas por excursionistas y ciclistas que por los pastores.
La Cañada, Córdoba

La Cañada is the partial channeling of the La Cañada stream that crosses the city of Córdoba in Argentina from southwest to north. The waters of La Cañada flow into the right bank of the Suquía River.
In local culture, La Cañada refers to the channeling (currently about 3 km in length) and not to the stream itself, which is longer (about 28 km in length). This work represents one of the icons of the city, with designs in stone, several bridges and trees of tipa.
The channeling was opened in 1944 in an attempt to control the floods that affected several sectors of the city.
List of cities in Argentina by population

This list of Argentine cities by population briefly explains the three different population figures given for Argentine cities, and provides rankings for each. The population of each city except Buenos Aires includes its conurbation. Greater Buenos Aires has a population of 12,801,365. There is also a list at the bottom of this page that shows the GDP (PPP: Purchasing Power Parity) of each greater metropolitan area of the largest cities in the country.
Provincial Capitals are in bold.
The Cleaning Lady (Argentine TV series)

La Chica que Limpia also known in English as The Cleaning Lady is a Spanish-language Argentine dramatic television show. The television series has been remade as La muchacha que limpia in Mexico, and as The Cleaning Lady in the United States. It debuted in 2017 on CINE.AR Play, and later aired on Canal 10 Cordoba. The series is composed of 13 episodes for a 30-minute timeslot. The television program won the Martín Fierro de Oro award in 2018.
The show was filmed in Córdoba, Argentina, and stars Antonella Costa as the titular cleaning lady, Rosa.
Single mother Rosa, a cleaning lady, is obsessive about her cleaning method, due to her 7-year-old son Felipe having an immunodeficiency disorder and needing to live in a sterile bubble. Her cleaning method comes to the attention of some of the ruthless gangsters in the city, who start using her as crime cleanup. She uses the large remuneration of her criminal cleaning jobs to help pay for her son's expensive medical treatments, which also puts her family's safety at risk. The series shows sexual exploitation, drug trafficking, sex trafficking, people trafficking, and does not show the protagonist always choosing the right side.
Miss Argentina

Miss Argentina is a national beauty pageant in Argentina, founded in 1928. In 1962, Norma Nolan of Santa Fe became the first, and only, Miss Argentina to win the title of Miss Universe. Currently, the competition is managed by Keno Manzur, a beauty pageant entrepreneur.
The Miss Argentina beauty contest was established in 1928 by El Hogar Magazine in Mar del Plata, Buenos Aires. The first winner was Túlia Ciámpoli of Cordoba. The pageant was attended by the President of Argentina, Marcelo T. de Alvear, and his wife Regina Pacini. The 1929 competition was organized by Caras y Caretas, a weekly magazine, and was won by Nelida Rodriguez Aragon.
In 1930, Critical magazine took over the event. In the same year, the winner of Miss Argentina (Celia Basavilbaso of Chaco) competed for the title of Miss Universe, in the International Pageant of Pulchritude, for the first time. In 1932, the News Carts Newspaper Corporation began organizing Miss Argentina and that year's winner, Ana Rover, competed in the penultimate International Pageant of Pulchritude, which was held in Belgium.
In 1937, after a five-year hiatus, the competition returned and was won by Elba Tardits.
In 1954, the competition returned and was organised by Mundo Redial Production. Ivana Olga Kislinger won the title of Miss Argentina and went on to compete in Miss Universe 1954, which was held in California. This was the first time Miss Argentina competed in the new Miss Universe competition, which was established in 1952.
Norma Nolan, from Santa Fe, won Miss Argentina in 1962 and went on to become the first Argentine to win the title of Miss Universe. The competition was held in Miami, Florida.
In 1965, Canal 7 broadcast Miss Argentina for the first time. In 1967, the Naico Agency took over the Miss Universe franchise in Argentina and the next year John Fischer and Channel 13 hosted the pageant at Casino Program.
In 1970, Héctor Larrea presented Miss Argentina, which was broadcast on Canal 13. In 1979, El Mundo del Espectáculo became the official program to select Miss Argentina's winner. In 1993, the Senorita Argentina contest was held by Nelly Raymond- this was the first year that Miss Argentina held the title of Senorita Argentina.
Between 2000 and 2003, Fenix Production and Fundación Favaloro held the Miss Argentina competition in Buenos Aires. In 2006, Mirta Schuster became the owner of the Miss Argentina beauty contest and renamed it the annual Miss Universo Argentina. In 2016, The Endamol Argentina and TNT Latin America became the owners of the Miss Universe franchise in Argentina.
Since 2019, the Miss Argentina competition has been officially managed by Osmel Sousa.
Nadia Cerri Management is the national committee of Argentina in 2022. The winner designated from Argentine Miss who experienced at beauty contest.
Keno Manzur took over the Miss Argentina brand. The new owner is also managing the Miss Chile Organization.
Channel 10 (Córdoba, Argentina)

Canal 10 (call sign LV 80 TV) is an Argentine television station located in the province of Córdoba. Channel 10 began broadcasting on May 11, 1962.
The station is operated by the National University of Córdoba and currently carries an independent format, plus some local shows and programs from national public broadcaster Televisión Pública, Pakapaka and Encuentro.
On April 23, 1958, through Decree Law 5357, the National Executive Branch (at that time headed by the military Pedro Aramburu within the self-titled Liberating Revolution) transferred the assets of LW1 Radio Universidad to the National University of Córdoba to operate a television station in the city of Córdoba, capital of the homonymous province. One of the initiators of the future programming would be the journalist Marcelo Lezama, who formed a team of producers with Caballero Bonorino. Later, they were later joined by filmmaker Guillermo López, as well as Miguel "Cachoíto" De Lorenzi, cameramen, technicians, set designers and journalists.
El Doce

Canal 12 de Córdoba, better known as El Doce, is an Argentine over-the-air television station affiliated with El Trece that broadcasts from the city of Córdoba. The station can be seen in a large part of Córdoba Province and in part of Catamarca Province through repeater stations. It is mainly operated by Grupo Clarín through Artear.
The license started regular broadcasting on April 18, 1960, as LU1-H TV Canal 13 de Córdoba. It was founded by Telecor S.A.C.I. and was the first television station to be founded in the Argentine interior, the second overall nationwide and the first privately-owned station in Argentina.
On October 10, 1963, by means of Decree 9088 (published on December 18), the National Executive Branch granted Telecor S.A.C.I. a move to transfer from channel 12 to channel 13 still on the VHF band; as an effect, its callsign was changed from LU1-H to LV 81 TV.
On April 18, 1967, Canal 12 installed its first relay station, located atop La Rosilla Mountain. On August 3, 1970, after verifying that the repeater facilities function correctly, the National Radio and Television Authority authorized its regular operation.
In 1971, the first live link with Buenos Aires was carried out when broadcasting the news service(Telenoche) from Canal 13.
On April 1, 1980, Canal 12 started broadcasting color programming experimentally.
On November 12, 1982, through Decree 1207 (published on November 17), the National Executive Branch renewed the license granted to Channel 12.
In November 1987, the then-governor of Catamarca Province, Vicente Saadi, ordered to take by force Channel 11, the repeater that Channel 12 had in the Sierra de Ancasti. The seizure occurred on the 12th of the same month; The repeater station was used to broadcast the programming of the public radio station Catamarca Televisora Color (CTC) at night. The intervention of the frequency caused a conflict between the provincial government and Telecor, licensee of Channel 12 of Córdoba. In 1989, CTC had ceased carrying its own programming. In 1990, the government of Catamarca (at the time under the management of Ramón Saadi) and Telecor sealed an agreement (which was ratified by means of Provincial Decree 2082/90) in which the former recognized the latter the usage of the channel 11 frequency and the facilities used to relay Canal 12's schedule. In addition, it was agreed that the province would bear the expenses caused by the litigation.
Jacques Witjens

Adrianus Hendrikus "Arie" “Jacques” Witjens (11 April 1881 – 7 December 1956) was a Dutch painter known for his landscapes, cityscapes and figures of his native Netherlands and Argentina, where he lived after 1920.
Witjens was born in The Hague in 1881 and began to study painting aged 14. He studied at the Royal Academy of Art, The Hague, and privately with August Allebé who was professor and director of the Rijksakademie van beeldende kunsten (State Academy of Fine Arts).
In 1901 he opened his studio located near Mauritshuis and was part of the second generation of the Hague School.
In 1912 he won the 1st prize at the Bignall Competition. During the 1910s he lived in Utrecht, Haarlem, Voorburg, and Nieuwkoop. In 1918 he exhibited collectively in The Hague.
In 1920 he married Herta Maria Stephan and travelled to Argentina on their honeymoon. The two decided to settle in Buenos Aires, in Tigre for about 20 years and later in Belgrano. "Argentina was paradise to us so we stayed", he remarked. The couple had two sons, Rolando and Hermen.
Witjens was commonly addressed as "Arie" in the Netherlands and later added “Jacques” to his name to project a more artistic image. He would sometimes use his wife's surname together with his own to sign some of his paintings. He became a successful painter and exhibited regularly in prestigious salons of Argentina:
In 1947 Witjens won the award for the best landscape of the Delta in the Salón de San Fernando, Buenos Aires. In 1948 he was appointed the best foreign painter at the Museo Nacional de Bellas Artes, in Buenos Aires.
He died in Buenos Aires in 1956.
Witjens painted either plein-air or in his studio in Avenida Sarmiento, while listening to Mozart, Haydn and Beethoven. He produced oils, pastels and watercolors.
He was influenced by Jacob Maris, Hendrik Wessenbruch, Max Liebermann and Hans Von Bartels.
The paintings from his European period have abundance of greens, blues and browns, thick impasto. His Argentinian ones introduce a wider palette and much softer brushstrokes.
His style remained true to his roots, giving his delicate views of Buenos Aires, Tigre, Tandil, Balcarce and Córdoba a calm and airy feel. The water of the Dutch canals often flows through European towns and rural landscapes in his Argentinian creations.
Witjens also did illustrations for the books of poet Mario Luis Descotte. He befriended and exhibited with other artists, such as British Stephen Robert Koekkoek, and Argentinians José Félix Rolla, Fernando Fader, Miguel Burgoa Videla, Alberto M. Rossi, and Luis Aquino.
His works are part of collections in Europe and America, such as those of the Museum de Lakenhal in Leiden, Museum Helmond in Helmond, the Ushuaia Maritime Museum, the Museo de Arte Tigre, Amalia Lacroze de Fortabat Art Collection, Buenos Aires Stock Exchange, and Fundación Tres Pinos in Buenos Aires.
List of tallest residential buildings

The Council on Tall Buildings and Urban Habitat (CTBUH) defines a residential building as one where 85 percent or more of its total floor area is dedicated to residential usage.
Currently, the tallest residential building in the world is Central Park Tower in a part of Midtown Manhattan, New York City, colloquially referred to as "Billionaires' Row". It was topped out at a height of 472.4 metres (1,550 ft) in 2019.
As of 2024, New York City is also home to all top three tallest residential buildings in the world, while Dubai in the United Arab Emirates has five of the ten tallest.
Since 2000, when CTBUH started maintaining a list of tallest residential buildings, The Belcher's Tower 1 and The Belcher's Tower 2 located in Hong Kong were the first tallest residential buildings whose heights equal 221 metres (725 ft) and were completed in 2000.
In 2001, Trump World Tower in New York City became the tallest residential building in the world, until it was surpassed in 2003 by the 21st Century Tower followed by the Q1 on the Gold Coast in 2005. In 2012, Princess Tower in Dubai became the tallest residential building in the world, before being surpassed by 432 Park Avenue in New York City in 2014. The current tallest residential building, Central Park Tower, was topped out during September 2019 and completed in 2020.
The percentage of residential buildings whose height exceeds 200 metres increased from 34 percent in 2009 to 45 percent in 2010, making Burj Khalifa the world's first megatall building to include residential space.
The CTBUH insist that a building should only be added to the official tallest list when it is (i) topped out structurally and architecturally, (ii) fully clad, and (iii) open for business, or at least partially open. This became the CTBUH official definition of a building's "completion".
This lists ranks residential buildings that stand at least 300 metres (980 ft) tall, based on standard height measurement. This includes spires and architectural details, but does not include antenna masts. An equal sign (=) following a rank indicates the same height between two or more buildings. The "Year" column indicates the year in which a building was completed.
These buildings are under construction and are planned to rise at least 300 metres (980 ft).
This list contains residential buildings that are at least 300 metres (980 ft) in height and their construction is currently on hold.
This is a list of buildings that in the past held the title of tallest residential buildings in the world.
La Cañada High School

La Cañada High School is a combined junior-senior high school located in La Cañada Flintridge, California, US. It sits at the base of the San Gabriel Mountains, below the Angeles National Forest, in the City of La Cañada Flintridge. The school is adjacent to the Interstate 210 Freeway north of Pasadena's Rose Bowl and south of NASA's Jet Propulsion Laboratory.
La Cañada High School has been named both a California Distinguished School and a National Blue Ribbon School. The U.S. Department of Education has recognized LCHS for “high achievement and exemplary programs”, for rich extracurricular activities, and for strong community support. With an enrollment of 1,389 pupils in grades 9 through 12, La Cañada High has also consistently received the maximum six years of accreditation by the Western Association of Schools and Colleges.
La Cañada High School was named a California Distinguished School by the California Department of Education in 1986 and again in 2003 and 2021.
La Cañada High School has been recognized by the United States Department of Education three times as a National Blue Ribbon School, first in 1992 and 1993, again in 2004, and most recently in 2015.
In 2009, La Cañada High School was ranked 80th out of all public schools in the U.S and 23rd in the state of California by the U.S. News & World Report.
In 2009, La Cañada High achieved a new school record of 20 students admitted as National Merit Scholarship semifinalists.
Cañada Real

Cañada Real is a shanty town in the Madrid Region of Spain, a linear succession of informal housing following a 14.4-kilometre-long (8.9-mile) stretch of the drovers' road connecting La Rioja and Ciudad Real. The largest illegal settlement in a European city, it extends through the municipalities of Coslada, Rivas-Vaciamadrid and Madrid.
Cañada Real is situated on the Cañada Real Galiana, one of the traditional cattle roads running from La Rioja to Ciudad Real and close to the M50 motorway, Madrid's third outer ring road. The irregular settlement features both high-end detached houses as well as pockets of extreme poverty. The initial settlement, started in the 1950s and 1960s, was built on what currently forms part of the Coslada urban centre; many of the residents later bought the land from the State. It is considered the largest illegal settlement in a European city.
The Cañada Real is divided into 6 subsectors: the Sector 1 (the first 0.52-kilometre; 570-yard long stretch in Coslada on the Camino de Santiago, ending at the limit with Madrid at the M-45), the Sector 2 (1.8 kilometres; 1.1 miles long; between the M-45 and the M-203), the Sector 3 (0.73 kilometres; 800 yards long; between the M-203 and the M-823), the Sector 4 (2 kilometres; 1+1⁄4 miles long; between the M-823 and the Camino de la Partija y Santísimo), the Sector 5 (1.45 kilometres (1,590 yards) long; between the Camino de la Partija y Santísimo and the A-3) and the Sector 6 (6.7 kilometres; 4¼ miles long; the last stretch in Madrid, going from the A-3 to the municipal border with Getafe). The Sector 6 is considered a "supermarket" for drug users.
With around 8,048 inhabitants and 2,650 houses as of 2012, the Cañada Real was considered at the time to be the largest shanty town in Southern Europe. The population is mixed. It mostly houses both Spanish Romani and irregular migrants (mainly from Morocco). As of 2017, it had a population of 7,283.
Valdemingómez, a quarter in the centre of Cañada Real, is controlled by drug gangs, and is scarred by violence. Drug users from around Madrid frequent this quarter to visit the drug markets.
Oslo Plaza

Oslo Plaza (formelt Radisson Blu Plaza Hotell) er et hotell som ligger i Oslo sentrum, og er med sine 109,7 meter (117 meter var høyeste tillatte reguleringshøyde i Oslo) Norges tredje høyeste bygning etter Nexanstårnene i Halden og Tryvannstårnet. Fram til Scandic Victoria Tower i Kista sto ferdig i 2011, var Oslo Plaza nordens høyeste hotell.
Hotellet har 37 etasjer og 676 rom med til sammen 1500 senger, 140 forretningsrom, 20 suiter, 2 signatursuiter og Kongesuite. Bygget er oppført i betong og har rasterfasader i speilglass. De øverste etasjene er avfaset med bratt skråtak på én side mot et skarpt møne. Bygget har dessuten en utenpåliggende heis i glass som fører opp til bevertningssted på toppen. Ei lavblokk i tre etasjer inneholder inngangsparti, lobby, restauranter og konferansesaler.
Bygget sto ferdig i 1989, og er tegnet av White arkitekter. Det ble åpnet den 14. mars 1990 av kong Olav V. Bygningens utseende har blitt kritisert, noen har kalt den «Hotell hoggjernet».
Bygningen eies i dag av Wenaasgruppen, men selve hotelldriften utøves av Rezidor Hotel Group.
Protector Forsikring

Protector Forsikring ASA er et norsk multinasjonalt forsikringsselskap med hovedkontor i Oslo. Selskapet ble grunnlagt i 2004 av Jostein Sørvoll.
Selskapet ble stiftet etter at forsikringsselskapet Zurich Protector Forsikring AS ble lagt ned; dette hadde røtter tilbake til 1917 da det ble etablert under navnet Norske Private Assurandører A/S. I perioden 1945 til 1997 bar dette selskapet navnet Protector Forsikring.
I 2013 hadde selskapet mer enn 50 prosent av markedet for eierskifteforsikring i Norge. Selskapet tilbyr også skadeforsikring og ansvarsforsikring.
Boligblokken Grenfell Tower i London som brant ned i juni 2017 var forsikret gjennom Protector Forsikring. Erstatningskravet er estimert til over en halv milliard norske kroner.
Ole Gustav Gjekstad, tidligere trener for Larvik Håndballklubb, tiltrådte i 2015 som direktør for prestasjonsutvikling i Protector Forsikring. Selskapet har vært sponsor for håndballklubben i en årrekke og tidligere administrerende direktør Sverre Bjerkeli er også tidligere landslagsspiller i håndball. Henrik Høye er administrerende direktør for selskapet fra 15. juni 2021.
Monolitt

En monolitt er en geologisk formasjon, eksempelvis et fjell, som består av en enkel massiv stein eller klippe, eller et monument eller en stein plassert som et monument. Erosjon er den vanligste årsaken til den geologiske formasjonen, som ofte består av spesiell hard eller solid metamorf eller sedimentær bergart.
Ordet kommer av det greske ordet μονόλιϑος (monolithos), som igjen kommer av μόνος («en» eller «enkel») og λίϑος («stein»). I overført betydning kan «monolittisk» bety noe som er enhetlig, ensartet eller selvtilstrekkelig.
Flere monolitter regnes som den største på jorden:
Disse påstandene underbygges sjelden av eksakt geologisk informasjon og kan derfor være basert på ulike og enkeltvise størrelser som høyde eller omkrets målt på ulike måter.
Andre store velkjente monolitter:
En struktur som er hugget ut av sten.
TV-produksjoner med Adam Dalgliesh

TV-produksjoner med Adam Dalgliesh er en oversikt over TV-produksjoner med den britiske krim-karakteren Adam Dalgliesh. Disse ble produsert i perioden 1983 til 2004 og består totalt av ti miniserier og to TV-filmer. Alle er britiske.
Rollen som Adam Dalgliesh ble spilt av Roy Marsden i perioden 1983 til 1998, og av Martin Shaw i perioden 2003 til 2004. De ti første produksjonene var ved TV-kanalen ITV, mens de to siste var ved BBC.
Dalgliesh ble skapt av krimforfatter P.D. James og opptrådte første gang i hennes debutroman Cover Her Face, fra 1962. Hun skrev i alt 14 bøker om Dalgliesh og 12 av dem er overført til TV. Bøkene ble utgitt i perioden 1962 til 2008, på forlaget Faber and Faber.
Alle produksjonene, unntagen Mord i hvitt, ble sendt som påskekrim på NRK. Mord i hvitt ble sendt i Detektimen.
I 2021 kom en ny serie kalt Dalgliesh der rollen Adam Dalgliesh spilles av Bertie Carvel. Hver bok i denne serien strekkes over to episoder.
Stockholm sentralstasjon

Stockholm sentralstasjon eller også Stockholm C er Sveriges største jernbanestasjon, den ligger ved Vasagatan i Stockholm, i bydelen Norrmalm. Den betjente tidligere rundt 200 000 passasjerer/dag. Sammen med den tilknyttede tunnelbanestasjonen T-Centralen med pendeltogstasjonen Stockholm City betjener den over 450 000 reisende og er dermed Nordens største trafikknutepunkt.
Den nye jernbanestrekningen Citybanan er bygget som tunnel nær (300 meter fra) stasjonen. Det ble tatt i bruk 2017, og avlaster sentralstasjonen ved at lokaltrafikken er flyttet dit.
Samferdsel i Israel

Samferdsel i Israel er godt utviklet, og infrastrukturen blir fortløpende oppgradert for å imøtekomme kravene til befolkningsveksten, politiske faktorer, Israels forsvar, turisme og økt trafikk.
Israel har et avansert veinettverk med 17 446 km med vei, hvorav 144 km er motorvei. Veinettet dekker hele landet.
Israel har et godt utviklet bussrutesystem, og busser er landets hovedform for offentlig transport. Egged, Israels største busselskap, er det nest største i verden, og har ruter over hele landet.
Hver store by eller region har sitt eget lokale busselskap, hvorav det største er Dan Bus Company, som har ruter i Gush Dan. Kavim er nest størst.
Busstasjoner i Israel, sett bort ifra holdeplasser/busstopp, finnes i to typer: Terminaler (masof, flertall mesofim) og sentrale terminaler (tahana merkazit). Hver terminal dekker en rekke ruter, vanligvis over et dusin, mens sentrale terminaler kan betjene over hundre bussruter. Den største sentrale terminalen i landet er Tel Aviv Central Bus Station, som også er den største bussterminalen i verden.
Israel har også tilbud for kollektivtaxi (hebraisk – Sherut) med minibusser, som drives av flere private firmaer forskjellige steder i landet, i tillegg til vanlig drosjeservice.
Israel har 193 km med gassrørledninger; 442 km med oljerørledninger; og 261 km med rørledninger for raffinerte produkter.
Ved Akababukten:
Merk: Det er mange skip som er eiet og styrt av israelske firmaer som ikke er telt med i denne listen, da de er registrert under bekvemmelighetsflagg. For eksempel, Israels Zim-navigasjon er ikke bare det største lasteskipsrederiet i Israel, men et av de største slike rederier i verden.
Per 2006 var det 53 flyplasser i Israel, hvorav den største og mest kjente er Ben Gurion internasjonale lufthavn (TLV) som ligger like ved Tel Aviv, og som brukes av de fleste internasjonale ruter til og fra Israel. Israels største flyselskap er El Al som tidligere var statseid, men som ble formelt privatisert i januar 2005 etter en prosess som hadde pågått siden 2003. (30 % av aksjene er fremdeles statseid). Fly går fra Israel til Nord-Amerika, Europa, Det fjerne østen og naboland i Midtøsten.
Innenlandsflyvninger er ganske vanlig i Israel, spesielt mellom Tel Aviv og Haifa, og til og fra den sørliggende byen Eilat. Innenlandsfly bruker gjerne Eilat lufthavn (ETH) som ligger midt i bysentrum, mens internasjonale ruter med større fly må benytte seg av landets andre, internasjonale flyplass, Ovda (VDA) ligger, 60 km nord for bysentrum i Eilat.
Boeing beregner at 60–80 nye fly vil bli kjøpt av israelske flyselskaper over de neste 20 årene
Ifølge det israelske luftfartsmyndigheten besto den israelske luftflåten av 53 fly per 31. januar 2008; 47 passasjerfly, fem fraktfly og ett kombi. 41 av disse var Boeing-fly, to var Airbus og ti turbopropfly fra ATR og Dash.
Rullebanenes lengde:
Hovedartikkel: Jernbane i Israel
Munkebakken

Munkebakken (oppført 1916) er en eiendom på Lysaker i Bærum, kjent som Norges dyreste. Den var opprinnelig kalt Store G.
Eiendommen er på 77 mål og har flere hundre meter strandlinje. Hovedhuset er på omtrent 2 000 kvadratmeter. I tillegg til hovedhuset er det to portnerboliger, stall og garasjeanlegg på ca. 1 000 kvadratmeter på området. Nærmeste naboer i dag er et hotell (SAS/Clarion) og Polhøgda der Fridtjof Nansen bodde frem til sin død i 1930.
Hovedhuset ble tegnet av Arnstein Arneberg for Rasmus Meyer (1858–1916) fra Bergen, som ville ha et hus når han og/eller barna var i Oslo, samt et sted der han kunne stue unna deler av sin store Rasmus Meyers samlinger, som han ikke fikk plass til i hjembyen. Det var datteren Gerda Meyer, gift med skipsreder Otto Nyquist (1878–1954) som tilsist ble de første eiere, da Rasmus ble syk. Etter to års bygging, stod det ferdig i 1916, med fasade i rød teglstein, hvite vinduer, rødt tegltak og hugget granitt til listverk, omramminger og fundament. Ifølge Christian Norberg-Schultz var det tydelig at Arneberg hadde vært i Sverige i mange år.
Etter finanskrisen (Krakket i 1929) så Nyquist seg nødt for å selge unna. I 1930 ble det kjøpt av skipsreder Niels Werring (1897–1990) som foretok en større omarbeiding i 1931. Han eide det til sin død i 1990. Neste eier ble Einar Nagell-Erichsen (født 1958) som kjøpte det i 1995 for 45 millioner kroner gjennom selskapet Timothy der også søsteren Wibecke Nagell-Erichsen (født 1959) satt. Da han for å kvitte seg med noe gjeld, ville selge det i 2004 ble eiendommen vurdert som den neste statsministerboligen. Ifølge arkitekt Ole Wiig ville det bare koste rundt 150 millioner å pusse den opp (mot slottets 250 millioner). Likevel valgte man da noe i Parkveien, som jo er mye nærmere. Neste eier ble finansmannen Arne Fredly som kjøpte for 90 millioner i 2004. Han solgte i 2007 til Aker for 175 millioner i juni 2007, men Fredly angret salget og kjøpte eiendommen tilbake i oktober samme år – ifølge Finansavisen for over 200 millioner.
Allerede etter Werrings død i 1990 ble eiendommen forsøkt delvis fredet av Akershus. Også Fredly har de senere år vært utsatt for forsøk på fredning, først av Riksantikvaren i 2008 som ble opphevet av Miljødepartementet, og i 2011 da Bærum kommune ville anlegge en offentlig sti i strandsonen, som Fredly godtok. I 2013 ble det kjent at Nico Widerberg laget en 4,5 meter høy statue står i parken.
Guthorm Kavli

Guthorm Kavli (1917–1995) var en norsk arkitekt, kunsthistoriker og slottsforvalter.
Kavli var utdannet arkitekt ved NTH. Den 9. april 1940 meldte han seg for major Hans Reidar Holtermann som opprettet styrke på Øyanmoen i Stjørdal og var med å forsvare Hegra festning mellom 10. april og 5. mai - der også hans bror Wilhelm Kavli deltok. Etter et kort fangenskap drev han både skjult og åpent motstandsarbeid mot tyskerne, blant annet som medlem av styret i Studentersamfundet i Trondhjem. I september 1941 vedtok styret ut fra situasjonen å dra i landflyktighet. Kavli som hadde vært medlem dro også til Sverige, via Rørosbanen og på ski over grensa. Sammen med han var blant annet Finn Lied og P A M Mellbye. I Sverige begynte han å studere kunsthistorie ved Uppsala universitet. I desember 1941 var Kavli med ombord på skøyten «Eric» i et forsøk på å nå Storbritannia. Båten, som var beregnet for 20 mann, hadde 97 nordmenn ombord. De havnet i storm i fire dager før de fikk søkt havn i Sverige. Forfatter Paal Brekke var med og skildret båtturen med romanen På flukt. I mai 1942 nådde Kavli Skottland med fly og gikk inn i den norske brigaden i Skottland styrkene som var ledet av oberst Holtermann - samme mann som ledet Kavli og resten av styrken, i forsvaret av Hegra våren 1940.
Kavli ble kaptein i 1944. Han var med i gruppen Monuments, Fine Arts, and Archives (MFAA) ved den allierte overkommandoen 1944-45 og med i de allierte styrkene på kontinentet i 1945. Etter den tyske kapitulasjonen kom Kavli tilbake til Norge og var ansvarlig for å kartlegge skader som krigen og okkupasjonen hadde påført løse og faste kulturminner i Norge.
Kavli arbeidet ved arkitektkontor 1946-49, var underbestyrer ved Kunstindustrimuseet i Oslo 1951-61, og var slottsforvalter ved Oslo slott 1962-87. Han ble dr. techn. fra NTH i 1967.
Kavli ble tildelt Deltagermedaljen og Storbritannias France and Germany Star for innsatsen under andre verdenskrig. I 1957 ble han ridder av den belgiske Kroneorden for sin innsats for norsk-belgisk kulturutveksling. Han ble også tildelt Dannebrogordenen og Æreslegionen. Han var kommandør av St. Olavs Orden «for fortjenstfullt virke i H. M. Kongens tjeneste». I forbindelse med dronning Elizabeth IIs statsbesøk i Norge i 1981 ble Kavli utnevnt til kommandør (CVO) av Royal Victorian Order.
«Monuments Men», som Kavli tjenestegjorde i under andre verdenskrig, ble i 2014 kollektivt hedret med Kongressens gullmedalje av USAs kongress.
Christian Norberg-Schulz

Thorvald Christian Norberg-Schulz (født 23. mai 1926 i Oslo, død 28. mars 2000 i Oslo) var en norsk sivilarkitekt og professor, dr.techn., som er verdenskjent for sine bøker om arkitekturteori.
Han var sønn av dosent Christian Norberg-Schulz (1898 – 1926) og Laura Lunde (f. 1898). I 1955 giftet han seg med italienske Anna Maria de Dominicis; deres datter Elizabeth Norberg-Schulz (født 27. januar 1959 i Oslo) er operasanger (sopran).
Christian Norberg-Schulz var utdannet i Zürich under den kjente teoretikeren Sigfried Giedion. Etter endt utdannelse var han ansatt som assistent hos arkitektene Dagfinn Morseth og Mads Wiel Gedde. Han arbeidet også hos Arne Korsmo og samarbeidet med ham om et prosjekt for tre hus i Planetveien 10–12–14 i Oslo (1954). Norberg-Schulz bodde selv i nr. 14 en tid, Korsmo i nr. 12. Han studerte ved Harvard University, med et Fulbright-stipend og har i tillegg studert i Roma. I 1963 startet han å undervise ved Arkitekthøgskolen i Oslo (AHO). Han fikk sin dr. techn.-grad i arkitektur fra NTH i 1964 og ble professor ved Yale University i USA, året etter. I 1984 ble han Arkitekthøyskolens første rektor, noe han var fram til han ble pensjonert i 1994.
Han er mest kjent som arkitekturteoretiker og rådgiver og forfatter i ledende arkitekturtidskrifter. Mange av bøkene hans er utgitt på en rekke språk.
Doktoravhandlingen Intentions in Architecture ble skrevet av Christian Norberg-Schulz med den hensikt å finne en «åpen» arkitekturteori som kunne brukes i forskjellige sammenhenger. Han ønsket ikke at teorien skal erstatte arkitekturopplevelsen, men gjøre den rikere og mer dyptgående.
Ifølge Norberg-Schulz er oppgaven til «kunsthistorikeren» å beskrive enkeltverkene, det historiske forløpet og til det bruke arkitekturteorien. Analyse av det enkelte verket består i å beskrive det, analysere byggeoppgaven og det han kaller «de semantiske relasjonene». Han angir en rekke spesialundersøkelser som kan foretas: som «byggehistorien» som er basert på dokumenter, bevarte tegninger og «arkeologiske undersøkelser» og «monumentkronologi» som ikke bare er en samling daterte byggverk, men også oppmålinger og fotografier. Stilhistorien viser hvordan stilene oppstår og hvordan de slites ut, og særlig interessante er overgangstidene.
Byggeteknikkens historie viser det karakteristiske ved de tekniske systemenes, materialer, bearbeidingsmetoder og arbeidsgangen ved oppføring. Men byggeoppgavens historie har en spesiell sentral stilling som undersøkelsesobjekt, fordi de sosiale og kulturelle forholdene som avspeiles i byggeoppgaven kan påvise sammenhenger mellom byggeoppgaver og kulturelle strukturer. De semantiske relasjoners historie tar for seg de vekslende former for symbolisering ned gjennom tidene. Norberg–Schulz mener at det kan være forsvarlig å bare behandle ett av de historiske problemområdene når en har et stort materiale.
I 1993 ble han utnevnt til storoffiser av Republikken Italias fortjenstorden.
I 2000 døde Christian Norberg-Schulz av kreft.
Liste over verdensutstillinger godkjent av BIE

Liste over verdensutstillinger godkjent av BIE er en liste over alle verdensutstillinger som er godkjent av Bureau International des Expositions (BIE), inkludert de som har blitt anerkjent i ettertid.
Betegnelsen «Verdensutstilling» eller «Expo» refererer seg til de utstillingene som er størst og som har en varighet på tre til seks måneder. BIE-godkjente utstillinger deles i ulike typer; universelle, internasjonale eller spesialiserte.
Verdensutstillingen i London i 1851 regnes som den første anerkjente verdensutstillingen selv om det allerede i 1756 ble arrangert en internasjonal utstilling i London som fikk støtte av RSA.
For andre store internasjonale utstillinger som også kan benevnes verdensutstilling, se liste over verdensutstillinger.