davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Flea

Michael Peter Balzary (lahir 16 Oktober 1962) atau nama pentasnya Flea [fli] ialah seorang pemuzik dab pelakon kelahiran Australia. Beliau menganggotai kugiran band Red Hot Chili Peppers sebagai pemain gitar bes.
Beliau dikenali atas kemahirannya bermain gitar bes yang dikatakan sangat handal.
Michael Peter Balzary lahir pada 16 Oktober 1962 in Melbourne, Victoria. Beliau berdarah kacukan di mana ayahnya. Mick Balzary, seorang nelayan keturunan Hungary manakala ibunya Patricia berketurunan Ireland. Keluarganya berpindah ke Rye, New York mengikuti ayahnya bekerja di sana pada usia 4 tahun.
Beliau mendapat gelaran "Flea" (bermaksud "pinjal") semasa kecil kerana kecenderungannya tidak mahu duduk diam bagaikan serangga tersebut, gelaran inilah yang melekat sehingga jadi nama pentasnya.
Pada tahun 1971, ibu bapanya bercerai - Mick Balzary kembali ke Australia sementara Flea dan adik-beradiknya tinggal bersama ibunya - Patricia berkahwin dengan seorang pemuzik jazz beberapa lama kemudian. Suami baru ini dan ayah tiri Flea, Walter Abdul Urban (1941–2011), sering membawa rakan seminatnya membuat sesi jam di rumahnya. Keluargan Flea berpindah lagi ke Los Angeles, California; pada ketika inilah Flea begitu tertarik dengan mainan trumpet, malah sering mendalami muzik dimainkan pemuzik jazz terkenal seperti Miles Davis, Louis Armstrong dan Dizzy Gillespie. Urban juga pada ketika ini mula menjadi kaki botol dan sering memulakan pergaduhan dengan polis - perkara ini begitu menakutkan dan memberi tekanan kepada Flea sehingga beliau terjebak menghisap ganja bagi memenangkan diri sejak berusia 14 tahun.
Flea kemudiannya memasuki Fairfax High School pada usia remajanya - pada awalnya beliau dipandang serong kerana citarasa muziknya. Beliau mula berkenalan dengan Anthony Kiedis dalam suatu perbalahan, namun lama-kelamaan mereka menjalin suatu persahabatan yang rapat dan "tahan lama". Flea bertemu dengan seorang kenalan baharu bernama Hillel Slovak yang memperkenalkannya kepada muzik rock, Kiedis memperkenalkan Flea lagi kepada subgenre punk rock.
Flea, Kiedis dan Slovak memulakan kugiran mereka sendiri, Red Hot Chili Peppers, pada tahun 1984.
Kumpulan SYJ Sofea(album SYJ Sofea)

Sofea adalah album studio kedua oleh Kumpulan SYJ Sofea. Album ini merupakan album pertama Sofea yang mula menggunakan khidmat Alang (Ammar) (vokal) dan Junn (dram) Slash(Gitar),Rashid Hamzah (guitar/keyboard) dan Zack(Lead Gitar) , Zubair (guitar Utama),(bass) Addy yang kumpulan tersebut. Bunga Bumi " Puteri Saadong ciptaan Man Rani / Alang.
Pengurus Kumpulan
Man Rani
Alang Ammar
Kumpulan SYJ Sofea
Kumpulan Bekas ahli
Irman Junn Bin Mann (Junn) drum menganti tempat Azroy (drum)
Kumpulan SYJ Sofea (2015-2019)
Album Single
1. Rok Terus Rok
2. Memori
3. Rayuan Syaitan
4. Terguris Kelukaan
Album Single
1. Andalusia
2. Perwira Bangsa
3. Tanjung Puteri
4. Aku Yang Kehilangan
(2013)
1. Lamunan Terhenti
2. Bunga Pesona
3. Harakah
4. Nyanyian Rebah
(2014)
1. Kenangan Abadi
2. Resepi Bahagia
3. Ku Kehilangan Mu
4. Korban Cinta
(2015)
1. Perjuangan
2. Bayangan Silam
3. Pengalaman Hidup
4. Puteri Saadong
(2016)
1. Kenangan Cinta Pertama
2. Pohon Asmara
3. Engkau Yang Pasti
4. Demi Untukmu
(2017)
1. Tercipta Mahligai Cinta
2. Kisah Cinta Dua Insan
3. Lagenda Rock N' Roll
4. Senjakala
(2018)
1. Apa Guna Ku Ingati
2. Cinta Alam Fantasi
3. Pengorbanan Cinta
4. Cinta
(2019)
1. Kenangan Cinta Semalam
2. Pewaris Jenerasi
3. Ilusi Mimpi
4. Kini Dan Selamanya
5. Bunga Bumi
(2021)
Sofea - Warisan Album (2021)
1. Seksa
2. Baiduri Cintaku
3. Ku Timang Kasih Ku Timang Sayang
Sofea - Warisan Album (2022)
1.Suck My Kiss Red Hot Chili Peppers Live
2. Under the Bridge Red Hot Chili Peppers Live
3. My Friends Red Hot Chili Peppers Live
4. I Was Made For Loving You KissLive
Sofea - Warisan Album (2023)
1. Reason To Live KissLive
2. Cinta Memerlukan Kesetian
3. Rahsia Cinta
4. Berbunga Lah Bunga Cinta
Goreng kilas

Gorengan kilas (Bahasa Cina: 炒; pinyin: chǎo) adalah teknik masakan Cina yang menggoreng bahan-bahan dalam sedikit minyak yang sangat panas sambil dikacau dalam kuali. Teknik ini berasal dari China dan pada abad-abad kebelakangan ini telah tersebar ke bahagian-bahagian lain di Asia dan Barat. Ramai mendakwa bahawa ini kaedah masakan panas dan cepat ini memerangkap rasa makanan, serta memelihara warna dan tekstur mereka.
Cendekiawan berfikir bahawa kuali menggoreng mungkin telah digunakan seawal Dinasti Han (206 SM – 220 SM) untuk mengeringkan bijirin, bukan daging dan sayur-sayuran, tetapi ia tidak sehingga Dinasti Ming (1368-1644) yang kuali mencapai bentuk moden dan membolehkan masakan pantas dalam minyak panas. Sehingga abad ke-20, sementara restoran dan keluarga mewah mampu membeli minyak dan bahan api yang diperlukan untuk goreng kilas, teknik masakan yang paling banyak digunakan tetap pendidihan dan pengukusan. Masakan goreng kilas datang mula menonjol apabila lebih ramai orang mampu membeli minyak dan bahan api, dan apabila mula tersebar ke Barat di luar masyarakat Cina.
Gorengan kilas dan masakan Cina telah disyorkan pengambilannya kerana kedua-duanya lebih sihat dan tarikan penggunaan sayur-sayuran, daging, dan ikan yang sederhana dalam kandungan lemak dan sos yang tidak terlalu banyak, dengan syarat kalori dijaga pada tahap yang munasabah.
Nasi tim

Nasi tim ialah nasi ayam kukus Indonesia. Dalam bahasa Indonesia, tim bermaksud kukus. Bahan-bahannya ialah ayam, cendawan dan keras telur rebus. Ini diperisakan dengan kicap dan bawang putih, dan kemudian diletakkan di bahagian bawah mangkuk timah. Mangkuk tin ini kemudiannya diisi dengan nasi dan dikukus sehingga masak. Hidangan ini biasanya dihidangkan dengan sup ayam ringan dan daun bawang yang dicincang.
Walaupun ia biasanya menggunakan ayam, beberapa varian juga menggunakan daging babi, ikan atau daging lembu sebagai ganti ayam. Nasi tim untuk bayi selalunya dibuat daripada nasi merah dan hati ayam.
Ayam dan cendawan tanpa tulang yang dipotong dadu dan dibumbui digoreng dengan bawang putih dan diperisakan dengan kicap, wain masakan Cina, minyak bijan dan sos tiram. Nasi diperisakan dengan garam dan lada sulah dan bawang putih. Telur ayam rebus diletakkan di bahagian bawah mangkuk, diikuti dengan ayam masak perasa dan cendawan, kemudian mangkuk diisi dengan nasi berperisa. Kemudian mangkuk dikukus dalam pengukus sehingga masak dengan baik.
Cara penyajiannya adalah seperti berikut: nasi tim dalam mangkuk logam (diperbuat daripada timah, aluminium atau keluli tahan karat) biasanya disimpan di dalam pengukus untuk memanaskan badan. Ia kemudian dihidangkan dengan meletakkan mangkuk timah pada pinggan dan kandungan mangkuk akan dicetak di atas pinggan. Kerana makanan ini sentiasa dihidangkan panas — sama seperti sup ayam — nasi tim dikenali sebagai makanan selesa dalam budaya Cina Indonesia.
Tekstur nasi yang lembut dan ayam tanpa tulang juga menjadikan hidangan ini sesuai untuk kanak-kanak kecil atau orang dewasa dalam pemulihan.
Bindae-tteok

Bindae-tteok (빈대떡 , atau lempeng kacang hijau, ialah sejenis buchimgae (lempeng Korea) yang berasal dari Wilayah Pyongan. Ia dibuat dengan mengisar kacang hijau yang direndam, ditambahkan sayur-sayuran dan daging dan menggorengnya menjadi bentuk bulat dan leper.
Bindae-tteok pertama kali muncul dengan nama binja (빈쟈) dalam Buku Panduan Masakan Rumah Makanan dan Minuman, sebuah buku masakan 1670 yang ditulis oleh Jang Gye-hyang. Perkataan itu nampaknya berasal dari bingjya (빙쟈), transkripsi Korea Pertengahan bagi perkataan Cina. Tteok (떡) bermaksud kek kukus, rebus, atau goreng; biasanya kek beras tetapi dalam kes ini lempeng.
Semasa era Joseon (1392–1897), rumah tangga yang lebih kaya akan memberikan bindae-tteok kepada orang-orang miskin yang berkumpul di luar Gerbang Besar Selatan Seoul pada masa-masa sukar.
Bindae-tteok dibuat dengan adunan kacang hijau dengan isian yang diperbuat dari resam, babi, tauge kacang hijau, dan baechu-kimchi (kimchi kubis Cina).
Untuk membuat inti bindae-tteok, resam yang direndam dipotong menjadi potongan pendek, dicampur dengan daging babi kisar, dan diperisa dengan kicap, bawang cincang, bawang putih cincang, lada hitam kisar, dan minyak bijan. Kacang hijau dicuci, dikisar, dipotong kecil dan dibumbui dengan garam dan minyak bijan. Kimchi diperah untuk menghilangkan isian dan jus yang berlebihan, kemudian potong kecil. Bahan tersebut kemudian dicampurkan.
Kacang hijau yang dicuci, direndam, dan dikupas lalu digiling dengan air dan dibumbui dengan garam untuk membuat adunan.
Adunan kacang hijau ditabur di atas kuali dengan minyak masak yang panas, diisi dengan inti, dan diikuti dengan lapisan adunan lain yang dicurah di bahagian atas inti. Akhirnya, bindae-tteok dihiasi dengan kepingan cili hijau dan merah yang dihiris menyerong. Lempeng digoreng di kedua-dua belah, dan disajikan dengan sos yang terdiri dari kicap, cuka, air, dan kacang pain.
Chuseok

Perayaan Chuseok (Korea: 추석), Jungchujul, Gabe atau Hangawi (Korea: 한가위, nama dalam bahasa Korea purba untuk "pertengahan hebat") merupakan perayaan hari kesyukuran penting bagi masyarakat Korea. Perayaan Chuseok disambut pada hari ke-15 dalam bulan ke-8 menurut kalendar lunar masyarakat Korea. Chuseok bererti hari kebesaran dalam pertengahan bulan Ogos sebagai menyambut musim menuai. Perayaan ini mempunyai erti istimewa bagi masyarakat Korea di mana pada hari itu mereka kembali ke kampung halaman (bon-ga) untuk berziarah di makam para nenek moyang.
Pada masa kini di Korea Selatan, masyarakat Korea yang tinggal di bandar besar seperti Seoul dan Incheon akan pulang ke kampung halaman masing-masing. Mereka melakukan upacara penyembahan nenek moyang pada awal pagi. Antara tradisi menyambut perayaan Chuseok adalah bulcho, sungmyo dan charye. Selain itu, salah satu makanan utama yang disediakan pada hari perayaan Chuseok ialah Songpyeon (송편). Songpyeon merupakan sejenis kek nasi berbentuk bulan sabit yang dikukus pada jarum pain.
Tradisi ini dilakukan di kawasan perkuburan. Tradisi bulcho merupakan satu tradisi dimana masyarakat Korea akan menziarahi kubur ahli keluarga mereka sepanjang musim panas serta membersihkan kawasan kubur seperti mencabut rumput. Sungmyo pula adalah tradisi memberi penghormatan kepada kubur ahli keluarga. Tradisi ini dilakukan dengan memberi tunduk hormat dan menyediakan hidangan seperti alkohol, buah-buahan, daging dan shikhye.
Charye adalah suatu tradisi menyediakan meja dengan makanan untuk dipersembahkan kepada nenek moyang di rumah. Terdapat pelbagai langkah teliti diambil kira bagi menyediakan meja seperti menyalakan lilin sebelum minuman beralkohol di tuang ke dalam tiga cawan yang berbeza dan tunduk hormat sebanyak dua kali selepas itu. Setiap hidangan juga mempunyai tempat tertentu untuk dihidangkan pada atas meja.
Berikut merupakan tarikh perayaan Chuseok mengikut kalendar Gregory. Sehari sebelum dan selepas Chuseok adalah hari kelepasan umum di Korea Selatan.
Gereja St George, Pulau Pinang

St George's Church (Gereja Santo George) ialah sebuah gereja mazhab Anglikanisme di kota George Town, Pulau Pinang, Malaysia. Gereja yang dibina pada abad ke-19 ini adalah gereja Anglikan yang tertua di Asia Tenggara serta dalam pengurusan Kedekanatasan Utara Diosis Anglikan Malaysia Barat.
Setelah Syarikat Hindia Timur Inggeris mengambil kepemilikan pulau bandar Pulau Pinang di 1786, kerja-kerja kerohanian untuk jajahan ini telah dilakukan oleh paderi Gereja England yang dibawa oleh Syarikat tersebut. Upacara keagamaan pada awalnya diadakan di gereja kecil Kota Cornwallis dan kemudiannya di Rumah Pengadilan yang terletak di belakang lokasi gedung gereja kini.
Cadangan membina sebuah bangunan gereja kekal diserahkan secepat 1810 tapi hanya bertindak atas setelah lewat dari Akta Syarikat Hindia Timur 1813 (Akta Piagam) dimana yang EIC menerima pelanjutan piagam selama 20 tahun. Persetujuan diperoleh di 1815 untuk membangun gereja berdasarkan pelan senibina yang disusun oleh Datuk Bandar Thomas Anburey namun pelan pembinaan gereja akhirnya dibuat oleh Gabenor Pulau Putera Wales (Prince of Wales Island, nama dahulu bagi Pulau Pinang), William Petrie, dan diubah oleh Leftenan Robert N. Smith dari Kejuruteraan Madras. Smith adalah seorang rakan dari Kolonel James Lillyman Caldwell, ketua jurubina Katedral St George Katedral di Madras, dan senibina dari St George Gereja dikatakan berdasarkan katedral ini.
Antara orang yang bekerja di gedung gereja ini adalah Rev. Robert Sparke Hutchings, Ketua Paderi Jajahan bagi Pulau Putera Wales yang kemudiannya terlibat dalam mendirikan Penang Free School. Gedung ini sudah selesai di 1818 sementara Hutchings masih jauh di Benggala dan gereja layanan yang dirasmikan oleh Rev. Henderson. Gereja ini menjalani upacara penyucian pada 11 Mei 1819 oleh Uskup Calcutta, Thomas Fanshawe Middleton.
Peristiwa penting pertama yang mengambil tempat di gereja ini adalah majlis perkahwinan Gabenor William Edward Philips kepada Janet Bannerman, anak perempuan penyandang sebelumnya Kolonel John Alexander Bannerman pada tanggal 30 Jun 1818.
Bangunan ini rosak teruk sewaktu Jepun menduduki Malaya dengan banyak kelengkapan dalamannya dicuri. Tiada upacara lanjut diadakan di gereja ini sehingga kerja pembaikpulihan disiapkan pada tahun 1948.
Gereja ini dibina dengan gabungan senibina Neo-Klasik, era George dan Palladian Inggeris. Bangunan yang dibina sepenuhnya oleh buruh upahan dari India daripada batu bata atas tapak batu padu.
Serambi anjung gereja ini mempunyai tiang-tiang bercirikan senibina Dorik. Atap asal gereja ini berbetuk datar namun ia ditukarkan menjadi sebuah tebar layar pada tahun 1864 kerana atap tersebut didapati tidak sesuai bagi iklim tropikal Pulau Pinang. Puncak atap ini dihiasi puncak menara berbentuk oktagon.
Sebuah astaka peringatan didirikan pada tahun 1886 bagi memperingati Francis Light sempena perayaan seratus tahun para pendiri bandar moden Pulau Pinang.
Pada 6 Julai 2007, gereja ini disenaraikan sebagai salah satu daripada 50 Harta Warisan Negara oleh Kerajaan Malaysia. Gereja ini menjalani projek pembaikpulihan besar-besaran pada 2009.
Mummification (BDSM)

Mummification is a form of bondage in which a person is wrapped in some form of wrap in order to restrict them on movement. Different forms of wrap include duct tape, cohesive wrap, plastic wrap, medical bandages and blankets. It is part of Bondage (BDSM), and can be related to sexual or therapeutic play. Commonly, the person being mummified is completely wrapped head to toe with just their nose being left open for breathing in a form of wrap. The person who mummifies the person is called the Dominant, or Dom for short and the person being mummified is called the sub, or submissive.
In some cases, a person will wrap themselves, typically just their legs in a form of wrap. This is called self-bondage mummification. Some will use plastic wrap to wrap their legs and may fasten it to something so they can wrap around their entire body.
When a person is mummified by a Dom, typically more is wrapped more than just their legs. Normally, the Dom will wrap their chest and arms together and normally even their head, typically leaving their nose open or other areas of the body open. But some forms of wrap will allow everything to be wrapped, such as cohesive bandage, which is very easy to breath through for most individuals. Some may also use a Sleepsack (BDSM) for mummification.
Gro Harlem Brundtlands tredje regjering

Gro Harlem Brundtlands tredje regjering var en ren Arbeiderparti-regjering. Den satt fra 3. november 1990 til 25. oktober 1996.
Etter stortingsvalget i 1989 hadde de borgerlige partiene (Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Fremskrittspartiet) flertall med 84 av 165 stortingsmandater. Jan P. Syse tiltrådte som statsminister 16. oktober 1989.
Samme år hadde forhandlingene om det som skulle bli EØS-avtalen startet. Avtalen skapte store spenninger blant de borgerlige partiene, der Høyre (som prinsipielt ønsket norsk medlemskap i EF/EU) og Senterpartiet (som var imot) var motpoler. Uenigheten utviklet seg høsten 1990 til en stor konflikt der Senterpartiet nektet å godta endringer i konsesjonslovene. Konflikten førte til regjeringens sammenbrudd, og 29. oktober 1990 meddelte Senterpartiets leder Anne Enger Lahnstein direkte i Dagsrevyen at Sp ville peke på Arbeiderpartiet som nytt regjeringsparti:
Gro Harlem Brundtland ble dermed igjen statsminister, og hennes tredje regjering ble utnevnt 3. november 1990.
Arne Olav Brundtland

Arne Olav Brundtland (1936–2024) var en norsk statsviter og forsker ved Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI). Han var Gro Harlem Brundtlands ektemann.
Arne Olav Brundtland ble født 16. oktober 1936. Han var sønn av lektor Knut Brundtland (1898–1983) og lektor Else Ragnhild Hoel (1902–1974). Han ble gift med Gro Harlem i 1960. De fikk fire barn blant, andre Knut Brundtland. Ett av deres barn døde i 1992.
I januar 2006 ble Arne Olav Brundtland rammet av hjerneslag. Han døde 7. juni 2024 i Diakonhjemmet sykehus i Oslo.
Brundtland tok i 1962 magistergraden på avhandlingen «Utnevnelse av handelsrepresentant hos Franco – en studie i politiske interessegruppers aktivitet». Han skrev en rekke arbeider om europeisk sikkerhetspolitikk og om forholdet til Sovjetunionen. Han var særlig opptatt av våpenkontroll og var gjesteforsker ved Harvard University på dette emnet.
Han var redaktør for tidsskriftet Internasjonal Politikk. Brundtland skrev to memoarbøker, Gift med Gro (1996) og Fortsatt gift med Gro (2003).
Brundtland hadde bakgrunn som Høyre-mann. Han var aktiv i Den konservative studentforening og redaktør av den konservative tidsskriftet Minerva.
Knut Brundtland

Knut Brundtland (født 17. juli 1961) er en norsk advokat, forretningsmann og kunstsamler.
Han arbeidet mange år i advokatfirmaet BA-HR før han i 2005 sa fra seg advokatbevillingen for å bli investor og «styregrossist». I sin tid for BA-HR bisto han både Fokus Bank og Tiger om Storebrand-aksjene. Han har hatt styreverv i Norwegian Property, BW Gas, Norgani hotell asa, Revus Energy asa, Bluwater Insurance asa, Voss of Norway asa og Creditsafe Business Information N.V., Youngstorget Eiendom (som forvalter Arbeiderpartiets eiendom), i det svenske hedgefondet Futuris, og i reklamebyrået Try. Brundtland var tidligere styreleder og administrerende direktør i Voss Water som produserer og selger flaskevann med navnet Voss. Han kom høsten 2010 i medienes søkelys i forbindelse med kritikken som ble reist mot dette selskapet.
Han etterfulgte i 2010 Jan Petter Collier (født 1950) som daglig leder i ABG Sundal Collier, og sa i fra seg sine verv i A-pressen og Aschehoug, samt vervet som leder av Orklas bedriftsforsamling.
Brundtland har en av Norges største private kunstsamlinger. Samlingen inneholder blant annet verker av Knut Rose, Mari Slaattelid, Fredrik Værslev, Gardar Eide Einarsson, Bjørn Ransve, Johs. Rian, Tone Vigeland og Ørnulf Opdahl. Brundtland sitter også i styret til OCA, Office for Contemporary Art Norway.
Brundtland er sønn av lege og politiker Gro Harlem Brundtland og Arne Olav Brundtland. Han giftet seg i 1985 med Harriet Cecilie Malm (født 1961), datterdatter av skipsmegleren Ragnar Stoud Platou (se Platou) som utga en biografi om nettopp Knut Rose (1936–2002) som Knut Brundtland har samlet mye av.
Lars Harlem

Lars Harlem (1946–2022) var en norsk maskiningeniør som var president i NITO - Norges ingeniør- og teknologorganisasjon 1975–1979.
Han ble valgt til NITOs president på representantskapsmøtet i Kristiansand i 1975 og gikk av som president i 1979. Han ble utnevnt til æresmedlem i NITO i 1981. Harlem var aktiv rundt etableringen av Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund i 1977 etter å ha brutt med en ungdomstid i Arbeiderpartiet. Motivet var å danne en motvekt til alliansen LO–Arbeiderpartiet. Han var også formann i Akademikernes Fellesorganisasjon (AF) 1976–1977.
Harlem var bror til tidligere statsminister Gro Harlem Brundtland.
NIPCC

Nongovernmental International Panel on Climate Change (NIPCC, Det ikke-statlige internasjonale panelet for klimaendringer) er et prosjekt som består av de tre uavhengige ideelle organisasjonene SEPP (Science & Environmental Policy Project), Senter for studie av karbondioksid og global oppvarming (Center for the Study of Carbon Dioxide and Global Change) og det svært konservative Heartland-instituttet.
Organisasjonen oppgir å være objektiv i analysen og tolkning av værdata uten å slutte seg til en spesifikk agenda. Organisasjonsstrukturen skal stå i kontrast til FNs mellomstatlige panel for klimaendringer (IPCC) som NIPCC hevder er regjeringsstøttet, politisk motivert og disponert til å tro at klimaendringer er et problem som trenger en FN-basert løsning.
NIPCC avviser at det finnes en vitenskapelig konsensus for at global oppvarming er menneskeskapt.
Den 14. februar 2010 gav Prof. S. Fred Singer ved Fakultetet for fysikk foredraget «Ikke-menneskelig aktivitet styrer klimaet».
Heartland Institute er en partipolitisk tenketank som sponser NIPCC. NIPCC siste rapport evaluerte færre enn 100 vitenskapelige artikler, hvorav mange var skrevet av NIPCC-medlemmer.
Fra et miljøpolitisk ståsted hevder NIPCC at alle politiske tiltak, planer, og tiltak som allerede har blitt innført, som Kyoto-protokollen, er ubrukelige.
S.Fred Singer, grunnleggeren av NIPCC, fungerte som styreleder og ambassadør for gruppen. Som pensjonert professor i miljøvitenskap reiste han rundt omkring i verden med andre forskere, diskuterte NIPCC's forskning og rekrutterte nye medlemmer til gruppen.
Craig D. Idso, grunnlegger og leder av Senteret for Studiet av Karbondioksid og Global oppvarming, leder forsknings- og skriveinnsatsen for NIPCC-publikasjoner. Han er vert for nettstedet CO2Science.org med anmeldelser av ny forskning og jobber med et internasjonalt team av forfattere, redaktører, bidragsytere og anmeldere.
Joseph L. Bast, presidenten til Heartland Instituttet, leder publiserings- og salgsfremmende tiltak for NIPCC. Han og de ansatte redigerer og produserer NIPCC-bøker, og utfører arrangementer når disse rapportene slippes og markedsfører prosjektet.
Mutual and Balanced Force Reductions

Mutual and Balanced Force Reductions (MBFR) («Gjensidige og balanserte styrkereduksjoner») var en rekke forhandlinger som ble holdt i Wien mellom NATO og Warszawapaktland fra 1973 til 1989.
MBFR-forhandlingene ble først foreslått under SALT-møtet mellom president Richard Nixon og generalsekretær Leonid Bresjnev. De to lederne ble enige om at den politiske siden av samtalene skulle holdes ved Konferansen for Sikkerhet og Samarbeid i Europa (KSSE), mens samtaler om den militære siden ville finne sted på MBFR.
Preliminære forhandlinger startet i Wien i januar 1973. På det første møtet avviste den russiske siden navnet «MBFR» på grunn av at ordet «balansert» hintet om at styrkene til warszawapaktlandene, som det var flere av i Europa enn NATO-styrker, ville få en større reduksjonsbør. Forslag til alternativ var «Gjensidig reduksjon av styrker og materiell i Sentral-Europa» (MRFACE) - en tittel som var avtalt, men sjelden brukt.
Målet for forhandlingene var en avtale om nedrusting og kontroll av konvensjonelle våpen og væpnede styrker i territoriene til Forbundsrepublikken Tyskland, Nederland, Belgia og Luxembourg (fra NATO) og Øst-Tyskland, Tsjekkoslovakia og Polen (fra Warszawapakten). Forhandlingene ble ledet av representanter fra disse landene, og dessuten USA, Storbritannia, Canada og Sovjetunionen.
Det første møtet ble holdt 30. oktober 1973 i Hofburg i Wien. John Thomson, lederen av den britiske delegasjonen, kommenterte:
Forhandlerne for Vesten la fram sitt første forslag 22. november 1973. Planen på 2 faser inneholdt følgende krav og løfter:
Warszawa-pakten sitt tilsvar var at hver side burde redusere sine styrker proporsjonelt snarere enn absolutt, og at både utstyr og troppetall burde reduseres.
Warszawapaktlandene la inn et forslag om at Sovjetunionen og USA skulle redusere bemanningen med 2 til 3 prosent, og at både USA og Sovjetunionen skulle fjerne samme mengde atomstridshoder, 354 atombærende fly, SCUD-B og Pershing I bæreraketter, 300 stridsvogner og et armékorps-hovedkvarter.
I 1976 ble de ulike anslagene for hvor mange styrker warszawapaktland hadde i Øst-Europa et problem som ikke ble løst i løpet av forhandlingene. (I 1976 oppgav warszawapaktlandene at de hadde 815 000 bakkestyrker og 182 000 luftvåpentyrker, mens NATO anslo at talen var henholdsvis 956 000 og 224 000).
I desember 1979 stoppet russerne samtalene på grunn av NATO sin avgjørelse om plassere nye mellomdistanseraketter i Europa.
Forhandlingene endte 2. februar 1989 og ble erstattet av CFE-avtalen, Traktaten om konvensjonelle styrker i Europa.
AT&T

AT&T Inc. er det største telekommunikasjonsselskapet i USA. Selskapet har hovedkontor Dallas i Texas.
Det moderne AT&T ble dannet i 2005 da SBC Communications kjøpte sitt tidligere moderselskap, AT&T Corp., som var grunnlagt i 1885. Som ledd i fusjonen tok SBC det mer berømte navnet AT&T (opprinnelig en forkortelse for American Telephone and Telegraph).
I løpet av det meste av 1900-tallet hadde AT&T monopol på telefontjenester i USA. Selskapet begynte sin historie som American District Telegraph Company, grunnlagt i St. Louis i 1878.Etter å ha utvidet tjenestene til delstatene Arkansas, Kansas, Oklahoma og Texas, gjennom en serie fusjoner, ble selskapet endret til Southwestern Bell Telephone Company i 1920, som da var et datterselskap av American Telephone and Telegraph Company. Sistnevnte var en etterfølger av det opprinnelige Bell Telephone Company grunnlagt av Alexander Graham Bell i 1877. The American Bell Telephone Company dannet datterselskapet American Telephone and Telegraph Company (AT&T) i 1885. I 1899 ble AT&T morselskapet etter at American Bell Telephone Company solgte sine eiendeler til datterselskapet. Selskapet ble omdøpt til AT&T Corp. i 1994. Antitrustsøksmålet fra USA mot AT&T i 1982 resulterte i avhendelsen av AT&Ts («Ma Bell») lokale driftsdatterselskaper som ble gruppert i syv Regional Bell Operating Companies (RBOCs), ofte referert til som «Baby Bells», noe som resulterte i syv uavhengige selskaper.
I 2005 kjøpte SBC sitt tidligere morselskap AT&T Corp. og overtok dets merkevarebyggingen, med den sammenslåtte enheten som navngav seg selv AT&T Inc. og brukte sin historie, en versjon av sin ikoniske logo og aksjehandelssymbol som ble lansert 30. desember 2005. AT&T Inc. kjøpte BellSouth Corporation i 2006, det siste uavhengige Baby Bell-selskapet, og gjorde dets tidligere fellesforetaket Cingular Wireless (som hadde kjøpt AT&T Wireless i 2004) heleid og omdøpte det til AT&T Mobility. AT&T Inc. kjøpte også mediakonsernet WarnerMedia i 2016, med den foreslåtte fusjonen bekreftet 12. juni 2018 og målet om å gjøre AT&T til den største og kontrollerende aksjonæren i Time Warner og endre merkevaren (som logo og navn) det til WarnerMedia i 2018. Selskapet trakk senere sin eierandel i WarnerMedia i 2022 og fusjonerte det med Discovery, Inc. for å opprette Warner Bros. Discovery, og skapte avstand til sin medieavdeling.
Baselkomiteen for banktilsyn

Baselkomiteen for banktilsyn (engelsk: Basel Committee on Banking Supervision, fork: BCBS), ofte forkortet Baselkomitéen, er et internasjonalt organ for sentralbanker, der hovedhensikten er å samarbeide om bankovervåkning. Komiteen er en del av Den internasjonale oppgjørsbanken (BIS). Komiteen ble etablert i 1975 av sentralbanksjefene i G10-landene. Dagens leder er Stefan Ingves, sentralbanksjef i Sveriges Riksbank, utnevnt 25. juni 2011.
Baselkomiteen har utarbeidet Baselakkordene som er et forslag til et regelverk for å regulere banknæringen. Baselkomiteen har ingen overnasjonal myndighet, men medlemslandene har forpliktet seg å introdusere og tilpasse regelverket til sine land.
Den internasjonale standardiseringsorganisasjonen

International Organization for Standardization (ISO), eller på norsk Den internasjonale standardiserings­organisasjonen, er en internasjonal standardiseringsorganisasjon som utgir standarder innenfor en rekke områder. «ISO» kommer fra det greske ordet for «lik» og er ikke et akronym for organisasjonens navn.
Standard Norge er Norges medlemorgan i ISO.
International Council of Women

International Council of Women (ICW) er en internasjonal organisasjon som arbeider for kvinnesaken. Dens viktigste mål ved etableringen i 1888, var å samle de nasjonale kvinneorganisasjoner, og 49 delegater fra en rekke land deltok i den prompte arrangerte kongress i Washington i mars 1888. Målet fordret også at organisasjonen erklærte seg både politisk og religiøst nøytral. Initiativtagerne var Susan B. Anthony, May Wright Sewell, og Frances Willard. Norske Kvinners Nasjonalråd ble etablert 1904, og raskt tilsluttet ICW. I 2004 var over sytti medlemsland innrullert i ICW, som har sin administrasjon i Paris.
Den internasjonale arbeidsorganisasjonen

Den internasjonale arbeidsorganisasjonen (ILO) (engelsk: International Labour Organization) er et byrå i De forente nasjoner som jobber med arbeidssaker. Organisasjonen har hovedkvarter i Genève, Sveits. Den ble grunnlagt i 1919 gjennom Versaillestraktaten og var fram til slutten av andre verdenskrig del av Folkeforbundet. Den arbeider i dag etter Philadelphia-erklæringen, som ble vedtatt i 1944. I desember 1946 ble ILO den første av FNs særorganisasjoner.
Organisasjonen har 187 medlemsland. Målet er å «fremme sosial rettferdighet og internasjonalt anerkjente menneske- og arbeidsmarkedsrettigheter»..
Organisasjonen vant Nobels fredspris i 1969.
ILO har sekretariat i Genève, og ledes av en generaldirektør som velges for fem år av gangen. Den 25. mars 2022 ble Togos tidligere statsminister Gilbert Fossoun Houngbo valgt til ny generaldirektør i ILO. Hans forgjenger Guy Ryder ble valgt til ILOs øverste leder i oktober 2012, og gjenvalgt for en ny femårsperiode i november 2016. Ryder har blant annet bakgrunn fra internasjonalt fagforeningsarbeid.
Listen over ILOs generaldirektører siden etableringen i 1919 er som følger:
Bladkrage

Bladkrage eller bladkrave, også kalt rabatt, er en type stor, glatt krage av tynt, oftest hvitt lerretsstoff som var på moten i Europa på 1600-tallet. Betegnelsen brukes ofte spesielt om en videreutviklet versjon av denne kragetypen i form av en halskledning med et knyttebånd og to rektangulære fliker som henger ned foran. Bladkrager har siden da blitt båret som embetsplagg av prester og jurister i flere land.
Flikene på prestekrager kalles på svensk elva og på engelsk (preaching] bands.
Jarle Simensen

Jarle Simensen (født 23. mars 1937 i Os i Østerdalen) er en norsk historiker og professor emeritus i historie ved Universitetet i Oslo (UiO). Simensen har fremfor alt arbeidet med afrikansk og internasjonal historie, og med historisk teori og metode. Ved sidene av bøker har han skrevet et stort antall vitenskapelige artikler og vært aktiv som formidler.
Simensen har Forsvarets russiskkurs 1956–58, og var deretter ved Balliol College i Oxford 1956–58. I 1966 tok han Cand. philol.-graden ved UiO med fagene historie, engelsk og russisk. I 1973 ble Simensen ansatt som førsteamanuensis ved Historisk institutt ved Universitetet i Trondheim (UNIT). I 1976 tok han doktorgraden med avhandlingen Commoners, chiefs and colonial government : British policy and local politics in Akim Abuakwa, Ghana, under colonial rule. Fra 1980 var han professor samme sted, og fra 1996 til 2007 samtidig professor II ved UiO. I 1989–90 var han prorektor ved Universitetet i Trondheim, og arbeidet da blant annet for å opprette tverrfaglige sentra for miljø- og utviklingsstudier og for teknologi og samfunn. Simensen har vært gjesteforsker ved University of Wisconsin, Madison 1981–82, 1988–89 og 1995–96, medlem i Norges Allmennvitenskapelige Forskningsråd NAVF 1981–1992, norsk redaktør for Scandinavian Journal of History 1980–84, og har hatt en rekke andre verv og posisjoner. Han har særlig arbeidet for internasjonalisering gjennom å opprette utvekslingsavtaler med Frankrike (Maison des Sciences de l'homme), Tyskland (Ruhrgasprogrammet), Sør-Afrika (University of Durban/Westville) og Ghana.
Liste over norske vitenskapelige tidsskrift

Liste over norske vitenskapelige tidsskrift inneholder alle tidsskrift utgitt i Norge som av Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste er rangert på nivå 1 eller nivå 2 i Norsk vitenskapsindeks. Listen revideres årlig som en del av å gi publikasjonspoeng for forskning («tellekantsystemet»).
For at en publikasjon skal klassifiseres som vitenskapelig, må den oppfylle alle disse fire krav
Edens hage

Edens hage (hebraisk: גַּן־עֵדֶן – gan-ʿḖḏæn) er et mytologisk sted og vakker hage der de første menneskene Adam og Eva skal ha bodd ifølge skapelsesfortellingene i Første Mosebok i Bibelen. Historien ender med at Adam og Eva spiser av Kunnskapens tre, og Gud forviser dem fra hagen.
Teksten forteller videre at Gud forbød mennesket å spise av kunnskapens tre. Guddommen laget så en «hjelper av samme slag», det vil si dyr og fugler som mennesket ga navn. Deretter bygde Gud en kvinne av mannens ribbein mens han sov. Mannen bestemte at hun skulle kalles kvinne, og bibelteksten sier at mannen skal holde fast ved sin kvinne, og de to skal være én kropp.
I kapittel 3 forteller Første Mosebok videre at kvinnen, som Gud seinere ga navnet Eva «for hun ble mor til alle som lever», ble fristet av den listige slangen. Kvinnen spiste av kunnskapens tre og lokket også mannen til å smake på frukten. Etter dette lovbruddet, som i seinere teologi blir kalt syndefallet, forbannet Gud slangen, straffet kvinnen med smertefulle fødsler, lot mannen herske over kvinnen, forbannet også jorden og lot mannen nære seg av den med strev og slit. Gud lagde klær til Adam og Eva, drev dem så ut fra Edens hage og satte to kjeruber og et flammende sverd øst for Eden til å vokte veien til hagen, «det tapte paradis».
Bibelhistorikere har hatt mange forslag til hvor tekstforfatterne har ment at Eden lå, men de er ikke blitt enige. De fire elvene som omtales, er Pisjon, Gihon, Hiddekel og Eufrat. Noen har hevdet at Pisjon er identisk med Nilen, mens Josefus mente Pisjon var Ganges. Elva Gihon har ofte blitt tolket som Karkheh eller Karun, to elver som deler sitt utløp med Tigris og Eufrat i Iran. Hiddekel er Tigris. Kusj kan være Kongedømmet Kusj, et oldtidsrike i Nildalen og dagens Sudan. Havila har av mange blitt forbundet med et sted i det sørlige Arabia. Assur kan tolkes som Assyria, området ved Tigris hvor oldtidens assyriske folk bodde.
Hanne Harlem

Hanne Harlem (født 1964) er en norsk jurist, rådgiver og politiker for Arbeiderpartiet.
Hun var justisminister i Jens Stoltenbergs første regjering (2000–2001) og har siden 2020 vært sivilombud.
Harlem tok juridisk embetseksamen i 1990 ved Universitetet i Oslo. I studietida var hun studentstipendiat ved Nordisk institutt for sjørett.
Hun var politisk rådgiver i Barne- og familiedepartementet fra 1990 til 1991, byråd for barn og utdanning i Oslo fra 1992 til 1993, dommerfullmektig i Nord-Troms herredsrett fra 1993 til 1995, advokat hos Regjeringsadvokaten fra 1995 til 1997 og sjefsjurist hos Kredittilsynet fra 1997 til 1998, assisterende direktør i Norsk Hydro fra 1998 og til hun ble utnevnt som justisminister fra 17. mars 2000. Denne stillingen hadde hun frem til høsten 2001 da hun måtte gå på grunn av regjeringsskifte. Etter det gikk hun tilbake til stilingen som assisterende direktør i Norsk Hydro. Etter tre år gikk hun i 2004 over til stillingen som universitetsdirektør ved Universitetet i Oslo. Her var hun frem til 2011 da hun begynte i stillingen som kommuneadvokat i Oslo fra 2011. Her var hun leder og faglig ansvarlig for ca. 20 advokater som håndterete alle rettssaker og rådgivningssaker for Oslo kommune.
I 2020 tiltrådt hun stillingen som sivilombudsmann.
Harlem har hatt en flere verv. I studietida var hun medlem av Det akademiske kollegium (UiO) og fakultetsrådet ved Det juridiske fakultet. Hun har siden sittet i styret for BI (2007–2010), Oslo Energi (1996–1997), vært styreleder ved Sunnaas sykehus, nestleder for Ullevål sykehus, styreleder for Hydrokraft, medlem av NHOs hovedstyre (2002–2004) og styreleder for den sammenslåtte helseforetaket Helse Sør-Øst (2007–2011).
I 1980-årene var hun innvalgt i Oslo bystyre.
Hanne Harlem er datter av tidligere forsvarsminister Gudmund Harlem og yngre søster til tidligere statsminister Gro Harlem Brundtland og Lars Harlem. Hun er gift med advokat Sam E. Harris.
Our Common Future

Our Common Future, also known as the Brundtland Report, was published in October 1987 by the United Nations through the Oxford University Press. This publication was in recognition of Gro Harlem Brundtland, former Norwegian Prime Minister and Chair of the World Commission on Environment and Development (WCED).
Its targets were multilateralism and interdependence of nations in the search for a sustainable development path. The report sought to recapture the spirit of the Stockholm Conference which had introduced environmental concerns to the formal political development sphere. Our Common Future placed environmental issues firmly on the political agenda; it aimed to discuss the environment and development as one single issue.
The document was the culmination of a "900-day" international exercise which catalogued, analysed, and synthesised written submissions and expert testimony from "senior government representatives, scientists and experts, research institutes, industrialists, representatives of non-governmental organizations, and the general public" held at public hearings throughout the world.
The report defined 'sustainable development' as "Development that meets the needs of the present without compromising the ability of future generations to meet their own needs".
The Brundtland Commission's mandate was to:
The Brundtland Commission Report recognized that human resource development in the form of poverty reduction, gender equity, and wealth redistribution was crucial to formulating strategies for environmental conservation, and it also recognized that environmental-limits to economic growth in industrialized and industrializing societies existed. The Brundtland Report claimed that poverty reduces sustainability and accelerates environmental pressures – creating a need for the balancing between economy and ecology.
The publication of Our Common Future and the work of the World Commission on Environment and Development laid the groundwork for the convening of the 1992 Earth Summit and the adoption of Agenda 21, the Rio Declaration and to the establishment of the Commission on Sustainable Development.
In addition, key contributions of Our Common Future to the concept of sustainable development include the recognition that the many crises facing the planet are interlocking crises that are elements of a single crisis of the whole and of the vital need for the active participation of all sectors of society in consultation and decisions relating to sustainable development.
In 1988, Helge Ole Bergesen wrote that this report is perceived by the Third World elites as green imperialism.
The Political Party (Norway)

The Political Party (Det politiske parti) was a satirical political party that was active in Norway from 2000 to 2001. It was established by comedians Johan Golden and Atle Antonsen. The party made its entry in Norwegian politics during the 2001 Norwegian parliamentary election. The two leaders were noted for introducing slogans like "Atle Antonsen — Working for all the people" and "Johan Golden — Your slave in parliament". Golden was also fronted as the party's candidate for Prime Minister.
According to the party's platform, any representative of the party elected to parliament was to vote whatever the people wanted him or her to vote. To find out what the people wanted, they were to hold a poll on their web-site for every parliamentary issue the party got involved in. They also claimed that, were the people to vote 70% in favour and 30% against an issue, they would work 70% for it and 30% against it. Thus, the Political Party in some sense promoted the thought of direct democracy. The party program states that the Political Party is founded on the ideals of freedom, justice and politics.
In the general election of 2001, the party got nearly 1% of all votes made. The result was rather different in the school-elections where the Political Party got 8% of the votes. If these had been parliamentary elections, the party would have gained approximately 12 representatives in parliament.
The Political Party was active only in the general election of 2001.
^ An electoral propaganda poster that depicts the Political Party's idea of direct democracy.
List of Norwegian governments

This is a list of Norwegian governments with parties and Prime Ministers. Within coalition governments the parties are listed according to parliamentary representation with the most popular party first. The Prime Ministers' parties are italicized.
With exception of the Cabinet of 1814, that was appointed by the then Crown-Prince of Denmark, Christian Fredrik, all the cabinets were appointed by the King of Sweden, who was also King of Norway.
In 1884 the parliamentary system was introduced in Norway. Since then, all governments had to have support in the Parliament of Norway, and consisted of party member ministers.
During the German occupation of Norway during World War II there were four cabinets, that ruled as part of Josef Terbovens administration of Norway. These Governments were the de facto ruling body of Norway during the war, though the Cabinet Nygaardsvold still held the de jure office, in exile in London, United Kingdom.
The following parties have had cabinet seats.
Government agencies in Norway

The Government agencies of Norway are state-controlled organizations that act independently to carry out the policies of the Government of Norway. The government ministries are relatively small and merely policy-making organizations, allowed to control agencies by policy decisions but not by direct orders. A minister is explicitly prohibited from interfering with the day-to-day operation in an agency or the outcome in individual cases. While no minister is allowed to give orders to agencies personally, they are subject to decisions made by the government. Also, the minister is normally the instance of appeals for agency decisions.
Agencies are organised as etater. Still, some of the work of the government is carried out through state enterprises or limited companies. For a full list of enterprises and companies, see List of Norwegian government enterprises.
The regional health authorities (regional helseforetak) are responsible for providing specialist healthcare services within their designated geographic area.
Audience (meeting)

An audience is a formal meeting that takes place between a head of state and another person at the invitation of the head of state. Often, the invitation follows a request for a meeting from the other person. Though sometimes used in republics to describe meetings with presidents, the term is more usually associated with monarchs and popes.
In the past, rigid dress codes had to be followed by those granted a papal audience. For a general audience, smart business professional attire (technically, informal wear, that is, a suit and tie or equivalent for ladies) was acceptable. The suit was to be dark, and ladies would ideally not wear slacks anywhere in the Vatican. Private audiences, however, were a much more formal affair. Ladies were to wear a long (well below the knees), black dress, with a matching hat or other head covering and veil. Exceptions were made for Catholic queens who by dispensation could wear white (privilège du blanc). Gentlemen were to wear a correct morning suit, either black or very dark gray with the traditional striped trousers, patent leather shoes, and cutaway. An ascot or equivalent formal tie would be worn with a gray waistcoat over a white dress shirt with arrow collars. If any part of the audience were to occur outdoors, a black top hat would be worn. If the function were entirely indoors, then the hat was optional for men. Both gentlemen and ladies were to wear dress gloves. Evening functions were usually white tie.
Formal dress is now normally reserved for diplomatic audiences. In the 1990s, an Irish Catholic priest provoked a controversy by claiming that the president of his country, Mary Robinson, had breached protocol by wearing jewellery and by not wearing black nor a mantilla for an audience with Pope John Paul II. The Vatican subsequently pointed out that the traditional form of dress worn for papal audiences was no longer obligatory.
Modern popes grant large audiences to crowds in St. Peter's Square or the Paul VI Audience Hall.
In the United Kingdom, audiences with the British monarch are usually listed in the Court Circular, which is published daily by the broadsheet press. The Prime Minister has a weekly audience with the monarch usually every Wednesday, during parliamentary time at Buckingham Palace.
In the Kingdom of Denmark, public audiences with the King usually take place every other Monday at Christiansborg Palace. An invitation is not required for public audiences. Private audiences of the King with heads of state, heads of government, parliamentary delegations, leaders of international organisations and military leaders are usually held at the residence palace of the Monarch at Amalienborg Palace.
Master of International Affairs

A Master in International Affairs (MIA), Master in Global Affairs (MGA), Master of Arts in International Relations (MAIR), Master of International Policy and Practice (MIPP), or Master of Science in Foreign Service (MSFS) is a professional master's degree in international affairs.
Details can vary between degree-granting institutions, but such a degree typically includes these core courses:
Additionally, certificates in functional concentrations (international business diplomacy, global gender policy, etc.) and regional concentrations (Asian studies, Arab studies, etc.) are offered to complement the core degree. Some programs also require proficiency in foreign languages, in addition to completing free electives outside the main program.
These programs are typically offered by members of the Association of Professional Schools of International Affairs (APSIA), an association of schools of international affairs. It has member schools and departments from across the United States, Canada, Europe, and Asia.
1994 Norwegian European Union membership referendum

A referendum on joining the European Union was held in Norway on 27 and 28 November 1994. After a long period of heated debate, the "no" side won with 52.2 per cent of the vote, on a turnout of 88.6 per cent. Membership of what was then the European Community had previously been rejected in a 1972 referendum, and by French veto in 1962.
The "No" campaign was led by Anne Enger Lahnstein, leader of the Centre Party. The main themes of the "No" campaign were loss of sovereignty if Norway should join the Union, as well as the fundamental differences in economic structure between Norway and the EU, as Norway has an economy based heavily on natural resources (especially oil and fish), in contrast to the EU's more industrial economy.
Prime Minister Gro Harlem Brundtland led the "Yes" campaign. Her party, the Labour Party, was divided on the question of Norwegian membership of the Union. Unlike Trygve Bratteli in 1972, she refused to threaten to resign if the referendum failed to result in a "Yes" vote, on the grounds that more serious divisions could have arisen in the Labour Party. The main arguments of the "Yes" side were that as a European country, Norway belonged in the European Union, and that Norway's economy would benefit from membership.
According to John Erik Fossum, a political science professor at ARENA, Centre for European Studies, University of Oslo, "the fact that Norway had already signed the EEA agreement made it easier for people to vote no because they knew that Norway had assured EU market access."
Biblioteca central de Taiwán

La Biblioteca central de Taiwán (en chino: 國家圖書館) se localiza como su nombre lo indica en la isla de Taiwán​ específicamente en el distrito de Zhongzheng, en la ciudad de Taipéi. La Biblioteca Nacional Central es la única biblioteca nacional de Taiwán. Su misión es adquirir, catalogar y preservar las publicaciones nacionales del gobierno, la investigación y el uso por de materiales por parte del público en general. La biblioteca también ayuda a la investigación, patrocina las actividades educativas, promueve la bibliotecología, lleva a cabo actividades de intercambio internacional, y fortalece la cooperación entre las bibliotecas nacionales y extranjeras.