davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Government of Carles Puigdemont

The Puigdemont Government was the regional government of Catalonia led by President Carles Puigdemont between 2016 and 2017. It was formed in January 2016 after the resignation of Puigdemont's predecessor Artur Mas and it ended in October 2017 with the imposition of direct rule following the Catalan declaration of independence.
Following the 2015 regional election incumbent president Artur Mas failed to receive enough support in Parliament to continue in office and was forced to resign in January 2016. An agreement was reached between pro-Catalan independence parties Junts pel Sí (JxSí) and Popular Unity Candidacy (CUP) to replace Mas with Carles Puigdemont. At the investiture vote held on 10 January 2016 Puigdemont secured 70 votes (JxSí 62; CUP 8) with 63 votes against (Cs 25; PSC 16; CatSíqueesPot 11; PP 11) and two abstentions (CUP 2), exceeding the 68 votes necessary for an absolute majority.
In June 2017 Puigdemont announced that a referendum on Catalan independence would be held on 1 October 2017. The Catalan Parliament passed legislation on 6 September 2017 authorising the referendum which would be binding and based on a simple majority without a minimum threshold. The following day Constitutional Court of Spain suspended the legislation, blocking the referendum. The Spanish government put into effect Operation Anubis in order to disrupt the organisation of the referendum and arrested Catalan government officials. Despite this the referendum went ahead though it was boycotted by unionists and turnout was only 43%. 92% of those who voted supported independence. Around 900 people were injured as the Spanish police used violence to try to prevent voting in the referendum.
On 27 October 2017 the Catalan Parliament declared independence in a vote boycotted by opposition MPs. Almost immediately the Senate of Spain invoked article 155 of the constitution, dismissing Puigdemont and the Catalan government and imposing direct rule on Catalonia. The following day Spanish Prime Minister Mariano Rajoy dissolved the Catalan Parliament and called for fresh regional elections on 21 December 2017.
Puigdemont's cabinet governed Catalonia from 11 January 2016 to 27 October 2017, a total of 655 days, or 1 year, 9 months and 16 days. It was composed of members of Democratic Convergence of Catalonia (which was dissolved on 8 July 2016, replaced by the Catalan European Democratic Party on 10 July 2016), Republican Left of Catalonia, and some independents, all part of the JxSí electoral alliance.
The Executive Council consisted of 13 conselleries (ministers) — not including the post of the President — as well as one vice president.
Flag of Barcelona

The flag of Barcelona (Catalan and Spanish: Bandera de Barcelona) is the municipal flag of Barcelona, which combines the cross of Saint George (Catalan: Sant Jordi, Spanish: San Jorge), the patron saint of Catalonia, with the traditional red and yellow bars of the Senyera, the ancient symbol of the Crown of Aragon (here, the bars are vertical, though the modern flag of Catalonia has horizontal stripes).
The flag in its current form has been official since 2004, though it (or variations on it) may have been in use since the nineteenth century. It was first officially adopted in May 1906, but its use was not permitted during the rule of Francisco Franco; a slightly different version of the flag, with brighter colours and a different configuration of red bars, was readopted in 1984.
In 1996, after a number of different proposals, the City Council of Barcelona adopted a new flag, featuring the official logo of the city (which incorporates Saint George's cross) over the vertical Catalan stripes. The flag enjoyed some political support, but was opposed by some historical and vexillological groups, who campaigned against it.
In 2004, however, the city council "recuperated" the 1906 flag legislation, restoring the original design. Both the traditional (1906) and the modern (1996) designs can be seen today in the city, though the Catalan Vexillology Association (Catalan: Associació Catalana de Vexil·lologia) continues to campaign against the use of the latter.
European Union Politics

European Union Politics (EUP) is a peer-reviewed academic journal for research and scholarship on the processes of government, politics and policy in the European Union. The journal was established in 2000. Its founding editor, Gerald Schneider (University of Konstanz, Germany), continues to serve as the Executive Editor. EUP is published on a quarterly basis in March, June, September and December by SAGE Publications.
European Union Politics is abstracted and indexed in Current Abstracts, Current Contents, International Bibliography of the Social Sciences, and the Social Sciences Citation Index. According to the Journal Citation Reports, the journal has a 2018 impact factor of 2.600, ranking it 30th out of 176 journals in the category "Political Science".
EUP's aim is to stimulate debate and provide a forum to bridge theoretical and empirical analysis on the political unification of Europe. While the journal represents no particular school or approach, it has served as an outlet for applications of rational choice theory. It also frequently contains articles on decision making in European institutions such as the Council of Ministers or the European Parliament and analyses of public attitudes towards the EU. The journal has published special issues on such topics as euro-skepticism, constitution-building, and the impact of the EU on ideological competition.
EUP requires all authors to make their data publicly available once their article is accepted for publication. The data replication policy of the journal - in common with that of many journals in the sciences - aims to render the research process more transparent and cumulative.
President of the Government of Catalonia

The president of the Government of Catalonia (Catalan: President de la Generalitat de Catalunya, IPA: [pɾəziˈðen də lə ʒənəɾəliˈtad də kətəˈluɲə]) is head of government of Catalonia, leading the executive branch of the Generalitat de Catalunya, the Catalan government.
It is one of the bodies that the Statute of Autonomy of Catalonia stipulates as part of the Generalitat de Catalunya, others being the Parliament, the Govern or Executive Council, the Council for Statutory Guarantees, and the Catalan Ombudsman (Síndic de Greuges).
The current president is Salvador Illa of the Socialists' Party of Catalonia, who won a plurality in the 2024 Catalan regional election and formed the first unionist government in Catalonia since 2010.
The president is elected by the Parliament of Catalonia and appointed by the King of Spain. The office has both representative and governmental functions.
The president holds the highest representation of the Generalitat and the ordinary of the State in the autonomous community. He is also in charge of the domestic relations with the other bodies of the State and with the autonomous communities of Spain that Catalonia shares interests with. The President is also responsible for calling for elections (which must be done at least every four years) and appointing the regional ministers (officially called consellers) and other high offices as stipulated by law. As ordinary representative of the State in Catalonia, he promulgates laws in the autonomous community in name of the King.
The president is member of the Catalan government and leads and coordinates it. He selects and may dismiss the ministers, call for a meeting of the Executive Council, and act as its chairman. Further, he signs decrees accorded by the Executive Council and orders them to be published. He can also call for an extraordinary meeting of the Catalan parliament which, given the case, can be ordered to be dissolved or hold a general debate.
Moreover, the president must coordinate the legislative agenda of its government, the elaboration of general normatives and give all the information that Parliament may decide to request.
List of presidents of the Government of Catalonia

The list of presidents of the Government of Catalonia compiles the official list of presidents of the Generalitat de Catalunya since its inception in 1359 to present time. It has been the traditional way of listing presidents, starting with Berenguer de Cruïlles. The most recent stable version of the list dates from 2003, by Josep M. Solé i Sabaté in his work Historia de la Generalitat de Catalunya i dels seus presidents. The procedure to set up this list is the following: for the period of the medieval Generalitat (Deputation of the General), the president was the most eminent ecclesiastic deputy of the Deputation of the General of Catalonia (popularly known as Generalitat), a body of the Catalan Courts dissolved in 1716 and reinstated for two years in 1874. From April 1931 on, the list includes the elected presidents as well as the proclaimed exiled presidents during the Francoist dictatorship. The functions of the President of the Government of Catalonia have varied considerably over history, in parallel with the attributions of the Generalitat itself.
Here follows a list of representatives of Catalan institutions through the ages. The Presidents as such first appeared with the modern Generalitat in the 20th century.
Spanish Republican government in exile

The Government of the Spanish Republic in exile (Spanish: Gobierno de la República Española en el exilio) was a continuation, in exile, of the government of the Second Spanish Republic following the victory of Francisco Franco's forces in the Spanish Civil War. It existed until the restoration of parliamentary democracy in 1977.
Following the fall of the Republic in April 1939, the president of Spain, Manuel Azaña and the prime minister, Juan Negrín, went into exile in France. Azaña resigned his post and died in November 1940. He was succeeded as president by Diego Martínez Barrio, who had been prime minister in 1936. Following the occupation of France, the government was reconstituted in Mexico, which under the left-wing president Lázaro Cárdenas continued to recognise the Republic, although Negrín spent the war years in London. Negrín resigned as prime minister in 1945 and was succeeded by José Giral.
Until 1945, the exiled Republicans had high hopes that at the end of World War II in Europe, Franco's regime would be removed from power by the victorious Allies and that they would be able to return to Spain. When these hopes were disappointed, the government-in-exile faded away to a purely symbolic role. The government moved back to Paris in 1946. There was also a Basque government in exile and a Catalan government in exile.
In the immediate postwar period, it had diplomatic relations with Mexico, Panama, Guatemala, Venezuela, Poland, Czechoslovakia, Hungary, Yugoslavia, Romania, and Albania, but the United States, the United Kingdom, France and the Soviet Union did not recognise it.
Following Franco's death in 1975, King Juan Carlos initiated a transition to democracy. In 1977, the exiled Republicans accepted the re-establishment of the monarchy and recognised Juan Carlos's government as the legitimate government of Spain. The key moment came when socialist leaders Felipe González and Javier Solana met Juan Carlos at Zarzuela Palace in Madrid — a tacit endorsement of the monarchy by the previously staunchly republican Socialists.
On 1 July 1977, the Government of the Spanish Republic was formally dissolved. In a gesture of reconciliation, Juan Carlos received the exiled leaders at a ceremony in Madrid.
List of prime ministers of Spain

The prime minister of Spain is the head of government of Spain. There is no specific date as to when the office of Prime Minister first appeared as the role was not created, but rather evolved over a period of time through a merger of duties. Modern historians have not managed to agree who the first prime minister of Spain was, but Francisco Martínez de la Rosa was the first prime minister recognized by a constitutional law (the Spanish Royal Statute of 1834).
In contemporary Spain, the first Prime Minister of the Kingdom of Spain since the approval of the Constitution was Adolfo Suárez. Due to the gradual evolution of the post, the title has been applied to early prime ministers retroactively. The following list therefore includes those who have been referred to as various other titles since the creation of the Council of Ministers in 1823.
Since the reign of Philip V, prime ministers have received several names, such as First Secretary of State (until 1834), President of the Council of Ministers (1834–1868; 1874–1923; 1925–1939), President of the Executive Power (1874) or President of the Government (1973–present), among others. Between 1938 and 1973, the post of President of the Government was personally linked to the person serving as Head of State.
There is no specific date when the office of prime minister first appeared as the role was not created, but rather evolved over a period of time through merger of duties. The government was led by a Valido, a favourite of the Monarch or the ruling Regent. Since 1621, there was also a Secretary of State of the Universal Bureau (Secretario de Estado y del Despacho Universal), but this seems to have been rather a subordinate position.
Later, the reforms introduced by Phillip V in the 1710s established several secretaries of state for specific government areas, and the secretary of State for Foreign Affairs (Secretario de Estado y del Despacho de Estado) was eventually known as the First Secretary of State due to its de facto role as primer minister. This position was consolidated with the establishment of the Council of Ministers in 1823 which the First Secretary of State chaired over in the king's absence, and in 1834 the First Secretary of State became known as President of the Council of Ministers.
Governments:
Governments:
Governments:
Governments:
Governments:
Governments:
Constituent Assembly of Catalan Separatism

The Constituent Assembly of Catalan Separatism was a meeting of the Catalan independence movement that was held in Havana (Cuba) between September 30 and October 2, 1928, and was chaired by Francesc Macià, the leader of Estat Català, who after the failure of the Prats de Molló plot that sought to overthrow the Dictatorship of Primo de Rivera, which had governed Spain since September 1923, and proclaim the Independent Catalan Republic, had begun a propaganda tour of the "cause of Catalonia" throughout Latin America. The Assembly approved the Provisional Constitution of the Catalan Republic, of which 10,000 copies were published, and founded the Partit Separatista Revolucionari Català.
Despite its failure, the Prats de Molló plot at the beginning of November 1926 had a wide international echo which, according to historian Eduardo González Calleja, took on "an unexpected epic dimension" and gave "origin to the persistent myth of the 'Avi [Macià], precisely at the time of the lowest popularity of the Dictatorship and its accomplices in Catalonia". From then on, Macià developed a feverish propaganda activity for the "Catalan cause". In December 1927, he began a trip through Latin America, which ended in Cuba. In the company of Ventura Gassol, he first visited the Catalan centers of Uruguay, where he was very well received, to later go to Argentina, touring the entire country —he was in Buenos Aires, La Plata, Rosario, Córdoba, and Mendoza—. He did not manage to go to Chile because the Chilean dictator Colonel Ibáñez denied him entry to the country. Finally, he traveled to Cuba.
In Havana, the self-styled Constituent Assembly of Catalan Separatism was held between September 30 and October 2, 1928, a political convention of Catalan independence that took the Guáimaro Convention as a model, from which the first Constitution of Cuba emerged. The idea came from Josep Conangla i Fontanals who proposed it to Macià in September 1927, and he supported it. The organization was carried out by the Catalan Separatist Club number 1 in Havana through a commission made up of Conangla, Claudi Mimó, Josep Murillo and Josep Carner i Ribalta.
The Assembly was chaired by Macià, with Claudi Mimó as honorary president; Josep Murillo and Josep López Franc as Vice Presidents; Joaquim Muntal and Ventura Gassol as assistants; Conangla and Josep Carner Ribalta as speakers; Josep Pineda as secretary; and Lluís Font and Lleonard Ribot as deputy secretaries. 25 accredited delegates participated and the Provisional Constitution of the Catalan Republic and the creation of the Partit Separatista Revolucionari Català were approved.
In the Assembly, it was also decided that the method of struggle to achieve the independence of Catalonia would continue to be the armed uprising of the Catalans, although after the failure of the January 1929 coup led by José Sánchez Guerra, Macià decided to abandon the project of a new invasion and opted to organize an insurrection in the interior of Catalonia, linked to the various anti-dictatorial and anti-monarchist conspiracies that were being hatched in Spain at the time.
List of people from Sicily

Sicily is the largest region in Italy in terms of area, with a population of over five million and has contributed many famous names to all walks of life. Geographically, it is the largest and most populated island in the Mediterranean Sea.
This list includes notable natives of Sicily and its predecessor states, as well as those who were born elsewhere but spent a large part of their active life in Sicily. People of Sicilian heritage and descent are in a separate section of this article. The Sicilian-Americans have a specific list.
Italy:
Belgium:
France:
Germany:
Switzerland:
United Kingdom:
Algeria:
Libya:
Tunisia:
Argentina:
Canada:
United States:
Australia:
Григорий Български

Патриарх Григорий е български патриарх, споменат четвърти в реда на преславските патриарси и след патриарх Сергий в Бориловия синодик от 1211 г. Още едно сведение за живота и служението му вероятно e приписката към превода на български на „Историята на Стария завет“ от Йоан Малала, направена от църковника на всички български църкви Григорий, където е записано:
„Книги на Божия стар завет..., преведени от гръцки език на славянски при българския княз Симеон, син на Борис, от презвитер и монах Григорий, църковник на всички български църкви по заповед на същия книголюбец княз Симеон, справедливо наречен боголюбец“.
Наследник на Григорий е патриарх Дамян.
Сергий Български

Патриарх Сергий е български патриарх. Споменат трети в реда на преславските патриарси в Бориловия синодик от 1211 г. след патриарх Димитрий, първия български патриарх, признат от Константинапол в 927 г. Данните за живота и служението му са оскъдни. Негов наследник според Бориловия синодик е патриарх Григорий.
Българска източноправославна епархия в Западна и Средна Европа

Българската източноправославна епархия в Западна и Средна Европа е епархия на Българската православна църква – Българска патриаршия със седалище в Берлин, Германия и бивше седалище в Будапеща, Унгария.
Регистрирана е като юридическо лице по германското гражданско право със седалище в Берлин. Освен Германия, епархията обхваща териториите на Норвегия, Швеция, Обединеното кралство, Нидерландия, Белгия, Франция, Испания, Португалия, Италия, Сан Марино, Малта, Швейцария, Австрия, Словения, Хърватия, Чехия, Словакия и Унгария.
Епископ Симеон Главиницки е първият български архиерей, назначен през 1980 г. за патриаршески викарий за Западна Европа със седалище Будапеща, след като се проваля опитът на синода на БПЦ да го освободи от длъжност в американо-австралийската епархия и да го задържи в България. Избрана е унгарската столица за седалище, защото там има стара българска църковна община. От 1986 г., със създаването на Западноевропейската епархия, Симеон е определен за митрополит, като установява и второ седалище в Берлин. По решение на Св. Синод от 30 май 1994 г. титлата му е сменена на западно и средноевропейски и седалището на епархията е установено само в Берлин.
През 2005 г. митрополит Симеон подава оставка и за временно-управляващ епархията е назначен митрополит Галактион Старозагорски.
На 1 декември 2009 г. Св. Синод под давление на Пловдивския митрополит Николай взема решение да отстрани митрополит Симеон поради дългогодишно отсъствие от епархията му въпреки неговото несъгласие да бъде освободен. Медиите подозират неодобрение на политиката на приятелство с Католическата църква, провеждана от епископ Тихон Тивериополски. Този епископ е върнат в България на длъжността председател на катедралата „Свети Александър Невски“ в София, а за временно управляващ епархията отново е определен старозагорският митрополит Галактион.
На 20 април 2010 г. е оповестено фалшиво писмо на митрополит Симеон до патриарх Вартоломей I Константинополски, в което се заявява желанието на голяма част от българските църковни общини в Западна Европа да преминат под юрисдикцията на Вселенската патриаршия. Няколко дни по-късно митрополит Симеон отрича авторството на писмото, но му е наложено църковно наказание (аргос), също и заради това, че продължава свещенослужението си в епархията.
На синодно заседание от 9 юни 2010 г. е взето решение за възстановяване на митрополит Симеон на предишната му длъжност, като от него са свалени и всички църковни наказания. За нов викариен епископ му е определен епископ Антоний Константийски, дотогава викарий на митрополит Николай Пловдивски.
След приемането на оставката на митрополит Симеон на 27 октомври 2013 г. за митрополит на епархията е избран епископ Антоний Константийски.
Цариградска българска духовна семинария

Цариградска българска духовна семинария е средно духовно училище (семинария), създадено от Българската екзархия, през учебната 1892-1893 година, след преместването на свещеническото училище от Одрин в Цариград.
По идея на екзарх Йосиф I през учебната 1883-1884 е открито българско свещеническо училище в Одрин. През следващата учебна година такова училище е открито и в Прилеп, но то просъществува само една година и е преместено и слято с Одринското. След упорити настоявания от страна на Екзархията то е преместено в Цариград, като е открито официално на 22 септември 1891 година в квартал Фенер, при църквата “Свети Стефан”. В началото на учебната 1892 - 1893 година духовното училище е отделено от четирикласното и става самостоятелно. За пръв негов ректор е назначен архимандрит Методий Кусев. През учебната 1895-1896 година семинарията става пълна, шесткласна и в нея се изучават 31 предмета. В нея постъпват за обучение главно млади българи от Македония и Одринско и много малка част от свободна България. Почти всички семинаристи са пълни степендианти на Екзархията и в продължение на шест години се учат, хранят и обличат за нейна сметка.
С ескалирането на военните действия по време на Балканската война, през ноември 1912 година започва евакуацията на семинаристите с руски кораби за Бургас и Варна, а с австрийски – за Пирея и оттам за родните им места в Македония. По-късно цариградските семинаристи довършват образованието си в Софийската семинария или в Бачковското свещеническо училище, открито през 1910 година. На 27 ноември 1913 година последният ректор на семинарията – архимандрит Инокентий Софийски е принуден да напусне Цариград. Като отговарящ за семинарското имущество е оставен йеромонах Ириней.
За периода 1900 – 1913 година около 200 младежи завършват семинарията и стават учители, свещеници, монаси, служители в екзархийската и митрополитските канцеларии. Някои от тях продължават образованието си главно в руски духовни академии. Измежду възпитаниците на Цариградска духовна семинария изпъкват имената на редица български църковни и просветни дейци. От 1891 до 1912 година Цариградска българска духовна семинария дава двадесет випуска.
Сред по-известните възпитаници са:
Монах

Монахът (ж.р. монахиня), наричан и калугер, е член на религиозна община, който дава обет за отказване от светския живот и приемане на аскетичен живот в целибат. Монасите живеят сами или заедно с други монаси (монахини), но задължително от същия пол, като поддържат някаква форма на физическо отделяне от светския живот и от хората, които не са се отдали на религиозен аскетизъм.
Монашеските общежития се наричат манастири (монастири).
Християнското монашество възниква през ІІІ век, когато хиляди египетски християни отиват в пустинята Нитрия, югозападно от Александрия, за да подражават на живота на Свети Антоний, първия християнски монах. Християнските монаси обикновено живеят в манастири. Монах, който живее самотно, отделен от обществото, а понякога и от останалите монаси, се нарича отшелник.
Новопристигналите в манастира са послушници. Ако пожелаят да станат монаси, те дават обети за послушание, нестяжение и целомъдрие, и приемат последователно различните степени на схима.
В православието има три степени на служение: епископска, презвитерска (свещеническа) и дяконска. Обръщенията към монасите, в зависимост от тяхната степен, са:
В будизма обикновено има пробен период преди ръкополагането, при който се вижда дали кандидатът желае да стане будистки монах. Ако желае, остава в манастира, иначе е свободен да напусне.
Григорий Български (презвитер)

Свети Григорий е български монах и книжовник от 10 век.
Сведенията за този светец са оскъдни. Предполага се, че това е „презвитер и монах Григорий, клирик на всички български църкви“, който е живял по времето на българските царе Симеон I Велики (893 – 927) и Петър I (927 – 969).
Св. Григорий е един от изявените старобългарски книжовници, особено като преводач и преписвач. Той превежда хрониката на Йоан Малала (VІ в.), като я допълва с бележки от библейските книги и други исторически паметници.
Допуска се, че е превел и известната „Хроника“ на Георги Амартол. Вероятно е ръкоположен за епископ на Пелагония (Битола) и Прилеп. Канонизиран скоро след смъртта му, а в катедралата „Света София“ в Охрид дори е имало малък престол, посветен на него.
Антоний Йоанович

Антоний Йоанович е български зограф и духовник, монах в Кичевския манастир.
Произходът на Антоний Монах е неизвестен. Роден е към края на XVIII век. Замонашва се в Кичевския манастир и вероятно е някъде от Кичевско.
Първите му засвидетелствани дела са от 1810 година в Бигорския манастир. Работи в „Свети Атанасий Велики“ в Октиси (1812), във „Въведение Богородично“ в Долно Мелничани (1816), в Кичевския манастир (1819).
В 1821 година изписва църквата „Успение Богородично“ в село Собина, Вранско (днес квартал на Враня). Антоний е автор на серия икони в тази църква, но най-впечатяваща е тази на Свети Илия (70 x 170). Иконата е сложно композирана, а сцените са рисувани в разнообразни по вид полета, обградени с барокови волути отстрани. На иконата Антоний се е подписал: "Антон мѿнах ѿ Кичевски манастир". В 1830 година работи в „Свети Никола Геракомия“ в Охрид, а в 1838 година в „Големи Свети Врачи“.
Благодарение на силно индивидуалния му, подчертано бароков стил, могат да му се припишат много иначе неподписани творби. Подписите му са и на славянски и на гръцки.
Творбите на Антоний Монах се отличават със завидно колористично чувство, което той прилага като добър художник и стилист. Без да излиза от установените канони, стилът на Антоний се характеризира с чистота на линиите, чувство за монументалност и усложняване на традиционните композиции.
Умира около средата на XIX век.
Георги Амартол

Георги Амартол (Грешник) или Георги Монах (на гръцки: Γεώργιος Ἁμαρτωλός, Γεώργιος Μοναχός) е византийски монах и летописец, живял през 9 век. Предполага се че е роден в Александрия. Автор е на популярната във Византия, България, Сърбия и Русия „Хроника“, която излага световната история от сътворението на света до 842 година.
Венчание

Венчание, църковно бракосъчетание или брак е едно от църковните тайнства в християнството. Тайнството на брака или светото венчание е благословия над жениха и неговата невеста, които са изявили желание да живеят като съпруг и съпруга през целия си живот.
Според православния катехизис, бракът е тайнство, в което свободно, пред свещеника и църквата, младоженецът и невестата си обещават взаимно съпружеска вярност. Техният съпружески съюз е благословен от духовния съюз на Христос с църквата, а на младото семейство се изпраща „благодат за чисто единодушие, благословено раждане и християнско възпитание на децата“. Задължително условие пред сключващите църковен брак е и мъжът, и жената да са кръстени.
Изначално бракът според християнството не подлежи на разтрогване (виж евангелие от Марк 10.2 – 12). В евангелие от Матей (19.9; 5.32.) обаче тази твърда позиция леко се смекчава, затова в православната вяра се счита, че разводът е допустим, но само при изключителни обстоятелства (като изневяра на съпругата например) и със задължителното разпореждане на епископ. Вторият брак е позволен, но множеството бракове (например четвърти) не се толерират.
В по-широк смисъл църковният брак е вид брак, който съществува заедно с гражданския брак в редица страни, включително и в България. До началото на 20 век е бил единственият вид брак в християнските държави, носещ със себе си всички юридически последици.
Задължително условие за сключване на църковен брак в България е гражданският брак, който единствен има юридическа стойност. Във Великобритания, в Гърция, Дания, Ирландия, Испания, Италия, Норвегия, Полша и Швеция църковният брак, както и гражданският, е законен пред държавата.
В православната църква се изисква една декларация, че бракуващите „са източноправославни, че нямат помежду си родство, при което не се позволява църковен брак, и че не встъпват в пети брак“. Задължително условие е младоженците да бъдат православни християни. Ако единият от тях не е, но иска да приеме православна вяра, се налага миропомазване. Освен това са необходими венчални халки, 2 свещи и бутилка червено вино.
При християните от първите векове не съществувал самостоятелен ритуал за бракосъчетание. Двойката се женела според обичая, присъщ на съответната култура и обществена група, но „в името на Господа“. Арменската апостолическа църква първа признава и налага необходимостта от църковен обред при сключването на брак. Във Византийската империя бракът дълго време се е регулирал от Римското право и представлявал нещо като писмен договор основно между гражданите от висшите съсловия. Окончателната забрана за сключване на брак без благословията на свещеник се налага по времето на император Андроник II Палеолог (1282 – 1328) и патриарх Атанасий I (1289 – 1293; 1303 – 1309).
Трънен венец

Терминът Трънен венец, или подигравателно корона от тръни, се отнася за предмет от Новия завет.
Представлява венец, изплетен от тръни и положен на главата на Иисус Христос, основателя на християнството, преди разпъването му на кръст в Йерусалим, с цел пародиране на царска корона – Исус е осъден на смърт за самозванство (както е изтълкувано месианството му).
Съществуват различни версии за вида на растението, използвано като материал за направата на тази „диадема“: Euphorbia milii, Ziziphus spina-christiq, акация. Във всеки случай то е подбрано заради своята бодливост и с намерението да се увеличат страданията му и да се добави още един назидателен тон към спомена за него (в старозаветната и новозаветната традиции тръните се тълкуват като символ на наказанието за грях), обаче за последователите му – обратно – трънният венец става символ на подвига му в името на изкуплението.
Васил Пандурски

Васил Иванов Пандурски е български църковен археолог и изкуствовед.
Роден е на 24 юни 1912 г. Завършва богословие в Софийския университет (1932) и получава докторска степен в Марбургския университет (1945). Той е преподавател в Софийската духовна семинария (1945 – 1946), асистент (1946 – 1954), доцент (1954 – 1959) и професор (1960 – 1985) по литургика, църковна археология и християнско изкуство в Богословския факултет на Софийския университет (от 1950 г. – Духовна академия), директор на Църковния историко-археологически музей в София (1959 – 1981).
Умира на 18 ноември 1985 г.
Дърворезба

Дърворезбата е художествена обработка на дървесината чрез изрязване (резбоване) на различни декоративни мотиви и изображения. Думата също се отнася и за резултата от този творчески процес.
Първоначално за приложни, а по-късно и за декоративни цели, тя е известна на хората още от времето на неолита, когато за сечива са ползвали остър кремък. Развитие претърпява в началото на XIII век под влияние на италианската надгробна скулптура. На територията на България дърворезбата е била позната на древните славяни, като впоследствие търпи влияния от византийското, римското, мюсюлманското и руското резбарско изкуство. Разцвет има през XVIII и XIX век, когато се наблюдава общ подем в занаятчийството и архитектурата по българските земи.
Проявления дърворезбата намира както в църковната архитектура и вътрешно оформление – иконостаси, амвони, резбовани врати на църкви, така и в дома и бита – резбовани тавани, мебели, сандъци, дървена посуда, бастуни, хурки, кобилици. Типични за дърворезбата декоративни мотиви са фигуралните композиции, плетеници и арабески, растителни мотиви като розетката, слънчогледът, лозата, дъбовият лист, „дървото на живота“, животински изображения като лъвска глава, грифон, змия, орел, паун, славей.
Цял отделен раздел съставлява направата на църковна утвар – просфоници, напрестолни кръстове с миниатюрни изображения на библейски сцени, жития на светци, придружени с богата украса от растения, птици и митични същества. Често тези кръстове са допълнително снабдени със сребърен обков. Една от най-богатите колекции на такива кръстове се намира в Рилския манастир. Основен инструмент при изработката им е модифицирана чрез допълнително изковаване губерка. Изработката отнема години, а направата на няколко кръста често е коствала зрението на майстора.
В съвременния технологичен свят е възможно производството на дърворезба чрез машини с цифрово програмно управление. Машинният процес има значително по-висока производителност и прецизност. Съвременните методи за тримерно моделиране дават възможност да се придобие ясна представа за изделието преди да бъде произведено.
В периода на Българското възраждане се развиват няколко художествени школи, известни с дърворезбата си: Дебърска художествена школа, Банска художествена школа, Самоковска художествена школа, Тревненска художествена школа, Калоферска резбарска школа. В годините след Освобождението дърворезбата запа̀да, тъй като не успява стилово да се свърже с новите тенденции в архитектурата, и се пренасочва към дребните форми – цигарета, албуми, по-рядко мебели.
На резбарството е наречена улица „Резбарска“ в кварталите „Хаджи Димитър“ и „Сухата река“ в София (Карта).
Св. св. Петър и Павел (Преколница)

„Св. св. Петър и Павел“ е възрожденска българска църква в село Преколница, община Кюстендил.
Църквата се намира в центъра на селото. Представлява трикорабна псевдобазилика, изградена от дялани ломени камъни и червени тухли, споени с бял хоросан. Построена е през 1848 г. според ктиторския каменен надпис над вратата, която води към наоса и султанския ферман, съхраняван в Националната библиотека в София. Има размери 22 Х 12 m, отворен масивен пристроен нартекс от запад и замрежена галерия на женското отделение. Централният кораб на наоса има таван с три слепи купола.
Ктиторският надпис над вратата гласи:
Иконостасът е двуреден, изпълнен с ярки багри в топла гама, дело на майстор Коте Гюви (1820 - 1910) от град Сапарева баня. Олтарните двери са украсени с резба, както и арката над тях (с изображение на двуглав орел), венчилката и владишкия трон. Иконите са дело на Петрос Георгиадис от Янинско и са изрисувани в 1849 г. Църквата се отличава със сдържан разчленен обем, обогатен с ажура на металните решетки на прозоречните отвори и средновековно звучене на портика на запад с вълнообразния масивен корниз над него.
В двора е запазена част от килийното училище – стаята на учителя и пещта за обредни празненства с надпис „1 юни 1848“. В източната част на двора са надгробните паметници на ктиторите Митре Боцев и Малин Стоянович.
Църквата е паметник на културата.
Църквата чества светите апостоли на 29 юни и на 30 юни.
Малин Димов

Малин Димов е български съвременен традиционен църковен иконописец.
Малин Стефанов Димов е роден през 1965 г. и произхожда по майчина линия от големия дупнишки род Панчеви. Завършва ССХУИИ „Проф. Илия Петров“ (1983) и НХА „Н. Павлович“ (1995), специалност „Силикатни форми“. Получава правоспособност за иконопис и стенопис от Св. Синод на БПЦ-БП (1988) при Петър Кушлев и Михаил Малецки. Обучава се по църковна иконопис и стенопис при инокиня Магдалина Начева в Княжевския манастир „Покров Богородичен“ (1997 – 2002), която е живописка и последователка на именития руски иконописец-белоемигрант Николай Шелехов. Членува в СБХ в секцията по монументални изкуства.
Малин Димов работи по проектиране и изпълнение на икони, иконостаси и стенописи в манастири, храмове и параклиси в България. Сред творбите му са икони в църквите: Св. Троица в Гоце Делчев, Св. Георги в Трявна, Св. Петка в Горско Абланово, Руската църква свети Николай в София, иконостас в храм Всички български светии, приземен храм при църквата Успение Богородично и параклис Св. Марк Ефески в кв. Манастирски ливади в София, стенопис на западната стена на наоса и в свода на църквата Успение, иконостас и стенопис в купола на църквата в Копиловски манастир „Благовещение“, икона на свети Лука Кримски в храм Покров Богородичен, няколко други иконостасни и стенописни проекта осъществени в екип и множество отделни икони с различни сюжети и стил.
От 2016 г. работи по реставрацията, стенописта, позлатата и води иконописна школа при храм св. св. Кирил и Методий в София и др. Участва в колективни художествени форуми, представящи църковната живопис в страната и чужбина. Има една самостоятелна изложба през 2004 г. в галерия Париж в София и много участия в общи изложби по иконопис. Обучава свои колеги в най-добрите традиции на българската, руска и световна иконопис, съчетани на високо художествено и канонично ниво. Чрез авторски принос към вековното църковно предание, зографът изгражда съвременни произведения с деликатен и точен рисунък, изискан и ненатрапващ се колорит и постига премерено и хармонично благочестиво присъствие на свещени образи в сакралното пространство, добре вписващо се в съвременната градска, пасторална и интериорна среда.
Вселенски патриарх

Вселенският, Цариградският или Константинополският патриарх с пълна титла Негово Божествено Всесветейшество Архиепископ на Константинопол — Новия Рим и Вселенски патриарх (на гръцки: Ἡ Αὐτοῦ Θειοτάτη Παναγιότης, ὁ ᾿Αρχιεπίσκοπος Κωνσταντινουπόλεως, Νέας Ρώμης καὶ Οἰκουμενικὸς Πατριάρχης) е един от деветте източноправославни патриарси на Православната църква (пръв между равни). Неговият статут произтича от Източната Римска империя – Византия.
Вселенският патриарх е предстоятел на Цариградската патриаршия (наричана също Вселенска патриаршия). Неговата официална титла е Негово Всесветейшество, архиепископ на Константинопол – Новият Рим и вселенски патриарх (на гръцки: Η Αυτού Θειοτάτη Παναγιότης, ο Αρχιεπίσκοπος Κωνσταντινουπόλεως, Νέας Ρώμης και Οικουμενικός Πατριάρχης).
От 1991 година вселенски патриарх е Негово Всесветейшество Вартоломей I.
Седалището на Вселенската патриаршия се намира в Цариград. Турското правителство го признава за религиозен глава на гръкоправославната общност в страната и го нарича Гръцки (буквално римски, ромейски) православен патриарх на Фанар (на турски: Fener Rum Ortodoks Patriği). Според турското законодателство той се намира под нейна юрисдикция и следва да бъде гражданин на Република Турция.
Понастоящем вселенски патриарх и архиепископ на Константинопол е Негово Всесветейшество Вартоломей I. По отношение на Балканите той често заявява за медиите, че е доволен от приятелството между Турция, Гърция и България и че е убеден, че развитието на политическите връзки между трите страни спомага за спокойствието и щастието на техните народи.
Гарантирането на правата на Вселенската патриаршия в Истанбул във връзка със започването на присъединителни преговори между Турция и ЕС са една от основните теми на разговорите на вселенския патриарх Вартоломей в Брюксел с високопоставени служители на ЕС.
През юни 2007 г. Върховният касационен съд на Турция, на който е подсъден Истанбул, се произнася по жалбата на отлъчения свещеник българин Константин Костов и забранява на Константинополския патриарх да се нарича „Вселенски“ в Турция. Според мотивите това нарушавало равнопоставеността на религиите в Турция. [1]
През 2009 г. Вартоломей остро разкритикува Турция и управляващите проислямисти заради проблемите на християнската общност в мюсюлманската страна.
Патриарх Евтимий (булевард в София)

„Патриарх Евтимий“ е сред основните централни булеварди в центъра на София. Наречен е на българския патриарх от XIV век Евтимий Търновски, почитан като светец.
Булевардът се простира от пресечката си с бул. „Васил Левски“ и ул. „Граф Игнатиев“ при паметника на Патриарх Евтимий до булевардите „Прага“, „Христо Ботев“ и „Ген. Михаил Д. Скобелев“ на Петте кьошета. Други по-важни пресечки са улица „Георги С. Раковски“, булевард „Фритьоф Нансен“ и булевард „Витоша“. „Патриарх Евтимий“ е и единственият софийски булевард, който по цялото си протежение е изцяло еднопосочен – движението е само в посока от улица „Граф Игнатиев“ към Петте кьошета.
Архитектурата на сградите на „Патриарх Евтимий“ е в типичния софийски стил архитектура от 30-те и 40-те години на 20 век – предимно 6-етажни жилищни кооперации със сериозни фасади, изравнени корнизи и сравнително просторни и високи жилища.
Булевардът претърпява реконструкция в края на 70-те години на 20 век във връзка с изграждането на Народния дворец на културата и прилежащия към него парк. Дотогава между улица „Фритьоф Нансен“ и булевард „Витоша“ и в дълбочина до булевард „Скобелев“ (днес този участък преминава под земята в автомобилен тунел) е разположен парк, ограден с висок зид. Самият той е изграден върху някогашните казарми на Шести пехотен търновски полк. По това време близо до мястото на сегашния паметник „1300 години България“ са разположени паметни плочи с имената на загиналите през войните от софийските полкове, които са преместени на неизвестно място при реконструкцията.
До реконструкцията от 70-те години западната част на „Патриарх Евтимий“ е изградена като класически булевард със средна озеленена ивица и едроразмерни дървета. До края на 60-те години на 20 век, вечер, когато цистерните с вода минават и мият булеварда, поливачите отделят специално внимание на поливането на дърветата и зелената ивица. Булевардът е с двупосочно движение до средата на 90-те години на 20 век, когато движението по него става еднопосочно – от ул. „Граф Игнатиев“ към булевард „Прага“.
През 2016 година по протежението на булеварда започва строителство на метростанция "НДК II" между бул. "Витоша" и ул. "Княз Борис I" и на метростанция "Св. Патриарх Евтимий" между ул. "Граф Игнатиев" и ул. "Хан Крум". Третата линия на софийското метрото официално отваря на 26.08.2020.
Характерният градски транспорт още от 30-те години на 20 век е тролейбусна линия 1 (Единицата), която и днес минава по булеварда, а сега освен нея по целия булевард се движат също и тролейбусни линии 2, 5, 7 и 8, като в участъка между пресечката с улица „Георги Раковски“ и Петте кьошета минава и тролейбусна линия 9.
41-во основно училище „Свети Патриарх Евтимий“

41. Основно училище „Свети Патриарх Евтимий“ е основно училище на територията на район Триадица, в центъра на София.
Създадено през 1891 година като начално училище, то е едно от старите училища в София. Съществува като начално до 1953 година, след което се трансформира като основно. От 1956 г. училищната сграда се използва от две училища – 41. основно училище и 121. основно училище.
От 1965 до 1972 година се нарича Прогимназия „Патриарх Евтимий“, като през учебната 1965/66 година прогимназиите на 41 основно и 121 основно училища са слети под името 41 прогимназия, а двете начални степени – под името 121 начално училище. През учебната 1972/73 година двете училища – 41 прогимназия и 121 начално училище се обединяват под името 41 основно училище „Патриарх Евтимий“. Училището е определено за базово към Министерството на народната просвета и Института за детски и начални учители.
В Държавен архив – София се съхраняват два архивни фонда, чийто фондообразовател е училището – фонд 882К със 7 архивни единици за периода 1905 – 1952 година и фонд 720 със 114 архивни единици за периода 1942 – 1982 година. Документи за историята на училището се съхраняват и във фонда на Софийското градско училищно настоятелство.
Patriarch of All Bulgaria

The Patriarch of All Bulgaria is the patriarch of the Bulgarian Orthodox Church. The patriarch is officially styled as Patriarch of All Bulgaria and Metropolitan of Sofia. The current patriarch Daniil acceded to this position on 30 June 2024.
Following two decisive victories over the Byzantines at Achelous (near the present-day city of Burgas) and Katasyrtai (near Constantinople), the autonomous Bulgarian archbishopric was proclaimed autocephalous and elevated to the rank of patriarchate at an ecclesiastical and national council held in 918 or 919. As a result of the Treaty of 927, which affirmed the Bulgarian victory in the Byzantine–Bulgarian war of 913–927, the Patriarchate of Constantinople recognized the autocephalous status of the Bulgarian Orthodox Church and acknowledged its patriarchal dignity. Demetrius of Bulgaria was the second patriarch of the Bulgarian Orthodox Church and the first one to have been recognized by the Ecumenical Patriarch of Constantinople Thus, the Bulgarian Patriarchate became the first national patriarchate in Europe, and the sixth autocephalous patriarchate after the five forming the Pentarchy – those of Rome, Antioch, Alexandria, Jerusalem, and Constantinople. The seat of the patriarchate was the new Bulgarian capital of Preslav although the patriarch is likely to have resided in the town of Drastar (Silistra), an old Christian centre famous for its martyrs and Christian traditions.
In 990 the seat of the patriarchy moved to Ohrid after the conquest of large parts of Bulgaria by the Byzantines. Following the destruction of the First Bulgarian Empire in 1018, the patriarchate was downgraded to an archbishopric. In 1186 a new archbishopric was established at Tarnovo by the Second Bulgarian Empire, and it was formally recognised as a patriarchate by the others in 1235.
After the fall of the capital of the Second Bulgarian Empire, Tarnovo, to the Ottomans in 1393 and the exile of Patriarch Euthymius, the autocephalous Bulgarian Church was destroyed. The Bulgarian diocese was again subordinated to the Patriarchate of Constantinople.
Conditions for the restoration of the Bulgarian Patriarchate were created after World War II. In 1945 the Patriarch of Constantinople recognised the autocephaly of the Bulgarian Church. In 1950, the Holy Synod adopted a new statute which paved the way for the restoration of the patriarchate and in 1953, it elected the metropolitan of Plovdiv, Cyril, Bulgarian patriarch. After the death of Patriarch Cyril in 1971, the Church elected in his place Maxim, the metropolitan of Lovech, who was the Bulgarian patriarch until his death in 2012. For an interim leader on 10 November 2012 was chosen Metropolitan Cyril of Varna and Veliki Preslav, who organized the election of a new patriarch. On 24 February 2013 Neophyte of Bulgaria was elected as the new patriarch. Patriarch Neophyte died on 13 March 2024.