davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Sonobudoyo Museum

The Sonobudoyo Museum (Javanese: ꦩꦸꦱꦶꦪꦸꦩ꧀ꦱꦤꦧꦸꦢꦪ, romanized: Musiyum Sanabudaya) is a Javanese history and culture museum and library in Yogyakarta, Indonesia. The museum contains the most complete collection of Javanese artifacts, after the National Museum in Jakarta. In addition to ceramics of the Neolithic era and bronze sculptures from the 8th century, the museum also includes collections of wayang (shadow puppets), various ancient weapons (such as keris), and Javanese masks.
The Sonobudoyo Museum consists of two units, with Unit I located at Jalan Trikora No. 6 Yogyakarta, and Unit II located at Ndalem Condrokiranan, Wijilan, to the east of main (northern) alun-alun in the city.
The museum also features nightly wayang and gamelan performances on weekdays, primarily for foreign and domestic tourists.
The Java Instituut was a foundation established in 1919 in Surakarta for the study of the cultures of Java, Madura, Bali, and Lombok. In 1924, the Java Instituut held a congress in Surakarta to establish a museum with collections from the regions of Java, Madura, Bali, and Lombok.
On November 6, 1935, the Sonobudoyo Museum was inaugurated and opened to the public, with the word sono meaning "place" and budoyo meaning "culture" in Javanese.
In 1939, in order to support and complement the business of the Java Instituut, the Kunstambacht School or Sekolah Kerajinan Seni Ukir (Carving Arts and Crafts School) was opened.
Towards the end of 1974, the Sonobudoyo Museum was handed over to the Ministry of Education and Culture and became directly responsible to the Directorate General in 2000. The Sonobudoyo Museum joined the Provincial Office of Culture and Tourism of Yogyakarta in 2001.
Списък с детски игри

Списъкът с детски игри включва игри, които са били играни от деца, някои от които се играят и днес. Традиционните детски игри не включват комерсиални продукти като настолни игри, но включват игри, които изискват реквизит като фигури или топчета. Въпреки че се предават предимно от уста на уста, поради това, че не се считат за подходящи за академично изучаване или внимание на възрастни, традиционните игри „не само не успяха да изчезнат, но също така се развиха с течение на времето в нови версии“.
Традиционните детски игри (наричани още народни игри, като например „народна топка“) се определят като тези, които се играят неформално с минимално оборудване, които децата учат чрез пример от други деца и които могат да се играят без позоваване на писмените правила. Тези игри обикновено се играят от деца на възраст между 7 и 12, с известна свобода в двата края на възрастовия диапазон." „Традиционните детски игри са тези, които се предават от дете на дете, поколение на поколение, неофициално от уста на уста“ и повечето детските игри включват поне две от следните шест характеристики в различно съотношение: физически умения, стратегия, шанс, повторение на модели, креативност и световъртеж.
Детска игра (филм)

„Детска игра“ (на английски: Child's Play) е американски слашър филм на ужасите от 1988 г.
Сериен убиец и вуду практикуващ на име Чарлс Лий Рей е смъртоносно ранен и прехвърля душата си чрез вуду ритуал в кукла с детски размери „Добро момче“. Куклата е открита от бездомник, който я продава на Карън Баркли. Тя я подарява на сина си Анди за рождения му ден. Чъки трябва да напусне куклата преди прехвърлянето да стане постоянно, като за целта трябва да премине в тялото на този, който знае тайната му – Анди.
Детска игра 2

„Детска игра 2“ (на английски: Child's Play 2) е американски слашър филм на ужасите от 1990 г.
Действието се развива 2 години след събитията от първия филм. Докато Анди живее в приемно семейство, производителя на куклите „Добро момче“ отново започва да ги произвежда. Благодарение на електрическа неизправност, Чъки се връща към живот в нова кукла.
Детска игра 3

„Детска игра 3“ (на английски: Child's Play 3) е американски слашър филм на ужасите от 1991 г.
Действието се развива 8 години след събитията от втория филм. Фабриката „Доброто момче“ отваря врати отново. Кръв от останките на Чъки започва да капе в пластмасата, използвана за направата на куклите. Чъки си има ново тяло и отново започва да търси Анди, който вече е на 16 години и е във военно училище.
Прескочикобила

Прескочикобила е детска игра, в която играчите прескачат взаимно един на друг прегърбените си гърбове. Тя е традиционна игра, която се среща все по-рядко в условията на конкуренция на електронни игри.
Игрите от този вид се наричат с английското име (на английски: Leapfrog – „скачаща жаба“) поне от края на 16-и век.
Първият участник опира ръцете си на колене и се навежда, което се нарича даване на гръб. Следващият играч поставя ръце на гърба на първия и го прескача, като разкрачва крака широко един от друг. При приземяване той се навежда и трети прескача първия и втория, а четвъртият преминава над всички останали последователно. Когато всички играчи се навеждат, последният в опашката започва да прескача всички останали на свой ред. Броят на участниците не е фиксиран.
Сагуаро (национален парк)

Националният парк Сагуаро (на английски: Saguaro National Park) се намира в югозападната част на САЩ, в щата Аризона. През 1933 г. е обявен за национален паметник, а през 1994 година получава статута на национален парк. Той е станал олицетворение на представата за Дивия Запад с огромните си кактуси на фона на разноцветните залези.
В него се различават два основни района, разделени от град Тусон: планината Ринкон (западната част) и планината Тусон (източната част). Ринкон е с много по-голяма надморска височина от Тусон.
Съществуват доказателства, че хора са населявали тези земи преди повече от 12 000 години. Преди около 2300 години по тези места се заселват индианските племена Hohokam, които се занимават със земеделие и районът процъфтява. Тази култура изчезва през 15 век.
Първите европейци пристигат през 1694 г. начело с мисионера отец Еузебио Кенио. От 1821 до 1854 г. този район е част от Мексико и става част от САЩ през 1854 г.
В парка съществува разнообразие на растителните видове – около 2700, като между тях 50 вида кактуси. Най-многобройният и известен от тях е огромният кактус сагуаро, който дава и името на парка. Интересното за него е, че в началото расте много бавно. В първите 5 – 6 години от живота си пораства само около 10 – 12 cm. През най-бурното си развитие обаче може да расте по метър-два на година. Пълно му развитие трае около 80 години. Достига 15 m височина и живее до 200 години. В парка растат разнообразни цветя, които цъфтят през април и май всяка година и обагрят склоновете в оранжево, жълто, червено и лилаво.
Животинските представители са птици, гущери, койоти, лисици и зайци. Много от тях се приспособяват към нощен начин на живот.
Климатът се мени от ниските пустинни райони до високите планински. Годишните валежи са средно около 250 mm.
Вкаменена гора (национален парк)

Националният парк Вкаменената гора (на английски: Petrified Forest National Park) представлява една от най-големите концентрации на вкаменени дървета в света. Намира се в североизточна Аризона, САЩ. Вкаменената гора е обявена за национален монумент на 8 декември 1906 година. Към нея по-късно е включена областта известна като Нарисуваната пустиня (The Painted Desert) и двете заедно са обявени за национален парк на 9 декември 1962. Забележителности в парка са ахатовата къща, направена изцяло от вкаменено дърво и ахатовият мост.
Животните, които могат да се видят в пустинната област на Вкаменената гора са зайци, гущери, насекоми, паяци и влечуги. Повечето от тях са нощни животни, не само заради високите температури през деня, но и за да избягнат хищници.
Основните растения са кактусите. Те цъфтят в разнообразни цветове през пролетта. Друго растение е юка, което има дълбоки корени и достига вода, недостъпна за другите видове растения. Няколко вида мъх също виреят в тази пустинна област, те са се адаптирали към тотална липса на влага, но когато вали, мъхът става зелен почти веднага.
През лятото дневните температури достигат 90 °F – 95 °F, а нощните 60 °F-65 °F. Зимите са меки, но нощните температури могат да паднат до 20 °F, докато средните дневни са около 40 °F. Валежите са твърде оскъдни.
Преди милиони години по тези места е имало буйна растителност, гори, езера и реки. По време на триаса започва процесът на формирането на вкаменените дървета. При наводнявания някои от дърветата се оказват под водата, потъват и са заровени в тинята. Започва процес на разлагане като различни седименти и минерали се отлагат и заместват органичните клетки на дървото. То е 4 пъти по-твърдо от гранита поради примесите на желязо, мед, манган и литий. Цветът му обикновено е червен, но понякога има сини и бели оттенъци. Прилича на ахат по вид и състав. Въпреки знаците, предупрежденията и проверките, около 12-13 тона вкаменени дървета изчезват всяка година от парка.
В парка могат да се видят и много петроглифи, фосили на 225 милиона години и развалини, останали от индианските племена, живели в района.
Метростанция „Западен парк“

Метростанция „Западен парк“ е станция на Софийското метро. Станцията се обслужва от линии М1 и М4 и е въведена в експлоатация на 28 януари 1998 г.
Метростанцията се намира в източната част на ж.к. „Люлин“, в близост до Западния парк. Ситуирана е под пътното платно на бул. „Царица Йоанна“, между бул. „Д-р Петър Дертлиев“ и бул. „Луи Пастьор“. Станцията има 8 вход/изхода, разположени на всички ъгли на кръстовището на бул. „Царица Йоанна“ и бул. „Д-р Петър Дертлиев“ и два близо до бул. „Луи Пастьор“, както и топла връзка с построен наблизо търговски център.
Достъпност до перона е осигурена с асансьор в източния вестибюл, достъпен през вход/изходи от 3 до 8.
Перонът е островен, безколонен тип с висок плафон. Таванът и стените му са облицовани с алуминиеви пана 75х75 cm. Над гранитния цокъл има резедаво оцветени ивици от по два реда облицовъчни елементи, а над тях през равни разстояния са оформени пана с размери 3х3 m оцветени в същия цвят. Останалата част от стените и тавана са в бял цвят, като част от облицовъчните елементи са релефни с кръгли вдлъбнатини.
Подът е от полиран сив гранит тип „Черноморец“, с надлъжна стъпаловидна ивица по средата от черно „Габро“, в която са монтирани групи метални пейки оцветени в зелено. Осветлението е монтирано в две надлъжни кръгли тръби.
На станцията е монтирана автоматична портална платформа.
Архитекти: арх. Детелин Мушев и арх. Сиракова.
Метростанция „Западен парк“ се обслужва от 1 автобусна линия от дневния градски транспорт и 1 линия от нощния транспорт:
Метростанция „Западен парк“ се обслужва от 1 трамвайна линия:
В близост до метростанция „Западен парк“ се намират спирките на 1 тролейбусна линия:
Канонерска лодка

Канонерска лодка, канонерка, канлодка (на немски: Kanonenboot от на италиански: cannone – „оръдие“) – клас неголеми бойни кораби с артилерийско въоръжение, предназначени за бойни действия на реки, езера, морското крайбрежие, охрана на пристанища и т.н.
Исторически в епохата на ветроходните флоти канонерски лодки се наричали големи лодки или неголеми ветрилно-гребни кораби с монтирани на носа едно до три големи оръдия. За първи път са въведени във Франция през XVII век (1646), като участвали в бомбардировката на Дюнкерк, във вид на лодки с 30 – 40 весла и две-три големи оръдия.
В руския флот канонерските лодки се появяват по време на войната с Швеция от 1788 – 1790 г. и са основата на гребния флот. Този клас кораби показал най-голяма ефективност във ветрилно-гребния флот. Руските канонерки са със 7 – 15 чифта весла и са въоръжени с фалконети (1 – 3 фунтови оръдия, с диаметър на дулото 45 – 65 мм) и допълнително от едно до три големокалибрени оръдия.
През епохата на парния флот канонерка е артилерийски кораб за действие на реки, архипелази, морски крайбрежия. Функциите, които изпълнявали са брегова отбрана, отбрана на пристанища, естуари на реки, борба с десанта на противника, поддръжка на своя десант, други спомагателни задачи – като демонстрация на флага в колониите, ескорт, превоз на товари и т.н. Могли са да бъдат със специална конструкция, преоборудвани съдове, броненосни, бронепалубни, небронирани, торпедни (бъдещите ескадррени миноносци – есминци). В Русия първите канонерски лодки (т. нар. „шестаковки“) започват да се строят по време на Кримската война и впоследствие широко се използват както в морските акватории, така и като част на речните флотилии.
В Русия през 1907 г. за първи път в света на бронирани речни кораби поставили дизелови двигатели. Канонерските лодки тип „Шквал“ със съвременни големокалибрени артилерийски системи, с дизелови двигатели по 1000 к. с. и радиус на действие до 3000 мили се считали за най-добрите речни кораби в света по онова време
В различните периоди са с различни характеристики.
Скоростта им била 3 – 15 възела.
Въоръжение: 1 – 4 оръдия главен калибър (ГК) (203 – 356 мм) или до 10 оръдия среден калибър (СК) (76 – 170 мм), автоматични зенитни оръдия и картечници.
Баркас (лодка)

Барка́с, барка́з (на италиански: barcaccia – голяма лодка, на нидерландски: barkas) е наименование за 2 вида плавателни съдове:
По време на ветроходното корабоплаване баркасът заедно с пинасa обикновено е разположен на баринга между фок- и грот-мачтите.
Баркасите се спускат във водата за докарване на питейна вода или хранителни продукти.
Ветроходна лодка

Платноходка или ветроходна лодка е лодка, задвижва отчасти или изцяло от платна, по-малки от тези на ветроходен кораб. Разлики в това какво представлява ветроходната лодка са налице в зависимост от региона и морската култура. Ветроходството, упражнявано с подобни лодки е развит олимпийски спорт.
Детска площадка

Детската площадка е място, където децата могат да се забавляват: да се катерят на катерушки, да се ровят в пясъчник, да се люлеят, да тичат, така че да са под наблюдението на родителите им или бавачки. Предполага се, че площадките са по-безопасни от всички други места, дори и от домашната среда.
Изграждат се в населените места, по правило сред зелени площи.
Една от основните мерки за безопасност на детските площадки е използването на ударопоглъщащи настилки. Тези настилки са специално разработени, за да намалят риска от наранявания при падане, като осигуряват меко и абсорбиращо покритие. Те се изработват от различни материали, като каучук, полиуретан и други композитни материали, които предлагат висока устойчивост при различни атмосферни условия. Ударопоглъщащите настилки са особено важни за зони с интензивно използване, като около люлки, пързалки и катерушки, където децата са изложени на по-висок риск от падане. Правилното планиране и използване на тези настилки е ключов фактор за създаване на безопасна и приятна среда за игра.
Безопасност на детски площадки

Безопасността на детските площадки обхваща редица условия, които трябва да защитят детето от опасности, които то не може да предвиди, когато използва съоръженията за игра на детската площадка по предвидения или по начин, който може да се очаква. В България изискванията, на които трябва да отговарят детските площадки, за да бъдат безопасни, се уреждат с БДС EN 1176:2008 — „Съоръжения и настилки за площадки за игра“ и Наредба №1 от 12 януари 2009 г. за условията и реда за устройството и безопасността на площадките за игра. В тези документи са описани особеностите на дизайна, размерите и конструктивните особености, които съоръженията за игра на детски площадки трябва да притежават. Една площадка за игра се счита за безопасна, когато всички съоръжения и настилки, разположени на площадката, отговарят на изискванията за безопасност и са произведени и изпитани в съответствие с техническите и конструктивните изисквания на стандартите.
Безопасността на детските площадки за игра за обществено ползване се гарантира с документ, удостоверяващ съответствието на дадено съоръжение с изискванията за безопасност. Този документ се издава от производителя на съоръжения за игра. В България съществуват два варианта за удостоверяване на това съответствие от страна на производителя:
Увеселителен парк

Увеселителен парк е комплекс от атракциони за забавление на възрастни, подрастващи и деца. Той е по-голям от градска градина или детска площадка.
Тематичен парк се нарича модерен увеселителен парк, разделен на няколко тематични района или „страни“, както често ги наричат. Големите курорти като Дисни Уърлд във Флорида, САЩ, съдържат в границите си няколко тематични парка.
Дисниленд е базиран на Тиволи Гардънс в Копенхаген, Феъриленд в Оукланд, Калифорния и различни световни изложения. Няколко атракции в Дисниленд – „Велики моменти с М-р Линкълн“, „Светът е малък“ и „Динозаврите от предисторическия свят“ са построени от собствения производствен отдел на Дисни („Имаджинеринг“) за Световното изложение в Ню Йорк през 1964. След като то било затворено, Дисни преместил атракциите в постоянен дом в Дисниленд.
Боряна Пунчева

Боряна Бориславова Пунчева е българска актриса. Родена е на 27 септември 1956 г. във Варшава, столицата на Полша.
Участвала в много от класическите за българското кино филми. Позната е още с нейните режисури и сценарии.
Завършва кинорежисура при проф. Янко Янков във ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов“ през 1981.
След това работи в студио „Екран“ (1981-1993), а после и в БНТ като главен режисьор от (1993-). Ръководила е предаването „Вдъхновителката“. Режисьор на Клуб НЛО (1996-2004).
Като режисьор
Като сценарист
Като актриса
Съоръжения за детски площадки

Съоръженията за детски площадки представляват съоръжения и конструкции, с които или на които децата могат да играят на открито или закрито, индивидуално или групово, според собствените си предпочитания, като могат да ги сменят по всяко едно време. Такива са люлките, пързалките, клатушките, катерушките и т.н. Действията, които могат да извършват децата посредством съоръженията за детски площадки, са люлеене, пързаляне, въртене, клатушкане, пазене на равновесие, катерене, игри със сюжети и роли, експериментиране, учене, общуване и колективни игри.
Една от основните характеристики на съоръженията за детски площадки трябва да бъде тяхната безопасност. Тя се гарантира с въвеждането на стандарти за безопасност, на които трябва да отговарят детските съоръжения за обществено ползване. В Република България правилата за безопасност се уреждат с БДС EN 1176:2008 – „Съоръжения и настилки за площадки за игра“ и Наредба №1 от 12 януари 2009 г. за условията и реда за устройството и безопасността на площадките за игра
Нощна стража

„Нощна стража“ (на нидерландски: De Nachtwacht) е картина на Рембранд ван Рейн. Тя е започната през 1640 г. и е завършена през 1642 г. Изложена е в музея Райксмузеум в Амстердам.
Истинското име на картината е „Ротата на капитан Банинг Кок“. Тъй като престояла дълги години в мазе, почерняла, и когато я открили, решили че се нарича „Нощна стража“ заради тъмния фон, с което име е по-известна и днес. Тя е творение на майстора на играта със светлината Рембранд (1606-1669 г.). Макар и една от най-известните картини, в миналото не е била одобрена от поръчалите я, защото очаквали да бъдат нарисувани в редица, като портрет, какъвто бил обичаят по онова време, и не била изложена на показ.
С тази картина започнало финансовото падение на Рембранд. В творчеството си той е изобразявал по характерен начин именно светлината в картините си – в конкретния случай лейтенанта на ротата – до капитан Банинг Кок и детето на предна линия. За най-известните картини на Рембранд са позирали негови близки – съпругата му Саския Ван Ойленбург, Хенрикие Щофелс, брат му, синът му Титус и други. Други известни картини на автора са „Даная“, „Връщането на блудния син“, „Урок по анатомия на професор Тулп“, „Флора“, „Мъж с шлем“, множество портрети на нидерландските гилдии и автопортрети, офорти.
Нощна смяна

„Нощна смяна“ (на английски: Night Shift) е първият сборник с разкази на Стивън Кинг. Много от най-известните му къси истории са поместени в тази подборка.
Тя е публикувана веднага след „Сияние“ и е петата книга на Кинг, която е издадена (включително „Гняв“, издадена под псевдонима Ричард Бакман). Единствено „Джирусълъмс лот“, „Дружество „Отказване с гаранция““, „Последно стъпало“ и „Жената в стаята“ не са издавани, докато останалите са публикувани в мъжки списания в периода 1970-1975 г.
„Нощна смяна“ е първото произведение, за което Кинг пише встъпителни думи. Чрез тях авторът се представя накартко и се обръща директно към читателя (похват, който става негова запазена марка). Книгата има и уводът, който е дело на един от любимите писатели на Кинг, Джон Макдоналд.
С публикуването на „Нощна смяна“ и успеха на филма „Кери“ (1976), популярността на Кинг нараства значително, а също така и молбите за екранизация на творбите му. Кинг разрешил екранизациите срещу хонорар от 1 долар за всяка.
През 80-те предприемчивия продуцент Милтън Суботски купува правата над шест от историите с намерението да ги екранизира за киното и телевизията. Въпреки че Суботски участва в няколко адаптации на Кинг („Котешко око“, „Максимално натоварване“, „Понякога те се завръщат“ и „Човекът с косачка“) телевизионните серии така и не видели бял свят поради проблеми с телевизионните стандарти и разрешителни.
В крайна сметка екранизирани версии имат „Децата на царевицата“ (1984), „Котешко око“ (1985), „Максимално натоварване“ (1986), „Нощна смяна“ (1990), „Човекът с косачката“ (1992) и „Пресата“ (1995).
(На български те са разпределени в няколко сборника: „Нощна смяна“, „Понякога те се завръщат“, „Полесражение“.)
Майкъл Кийтън

Майкъл Джон Дъглас (на английски: Michael John Douglas) (роден на 5 септември 1951 г.), по-известен със сценичния си псевдоним Майкъл Кийтън, е американски актьор.
Най-познат е с ранните си комедийни роли в „Нощна смяна“ и „Бийтълджус“ и с ролята си на Батман в двата филма на Тим Бъртън от антологията.
Нощен прибой

„Нощен прибой“ (на английски: Night Surf) е разказ от Стивън Кинг, публикуван за първи път в пролетното издание на списание „Убрис“ („Ubris“) през 1969 г., а по-късно, след значителни редакции, е включен в сборника на Кинг „Нощна смяна“ през 1978 г.
Разказът е за няколко млади мъже и жени, оцелели във време, когато смъртоносният вирус А6 е унищожил почти цялото население на земята. По предложение на един от групата, младежите изгарят на клада заразен непознат, когото случайно откриват. Според инициатора, този акт на жертвоприношение за боговете би могъл да ги предпази от А6, но става ясно, че останалите приемат идеята просто от желание за нещо ново.
Първоначално групата си мисли, че тъй като са оцелели след предишния вирус А2, са имунизирани към А6, но впоследствие разбират, че това не е така – един от тях е вече заразен и всички също ще умрат.
Разказът е адаптиран в късометражен филм от писателя и режисьор Питър Съливан през 2001 г. Той продължава да се пуска по фестивали и е добре приет от почитателите на Кинг и от публиката като цяло.
Вятърна мелница (играчка)

Вятърната мелница (още вятърно колело) е проста детска играчка, изработена от колело от хартия или пластмасови къдрици, прикрепени по оста си към пръчка от щифт. Проектирана е да се върти, когато срещу нея духа вятър. Тя е предшественик на по-сложни въртележки.
През деветнадесети век в САЩ всяка задвижвана от вятъра играчка, държана нагоре от бягащо дете, се характеризира като въртележка, включително въртящи се колела. Вятърната мелница осигурява на много деца много часове удоволствие и забавление.
Арменски производител на имигрантски играчки Тегран М. Самур изобретил съвременната версия на въртящото се колело, първоначално озаглавено „вятърно колело“, през 1919 г. в Бостън, Масачузетс. Самур (съкратено от Samourkashian), притежава магазин за играчки в Стоунхам, Масачузетс, и продава вятърното колело заедно с две други играчки, които той изобретява.
Вятърните мелници са детска играчка. Счита се, че могат да послужат за отпъждане на птици, заради отблясъците, които дават.
Вятърните мелници варират като брой перки, форма и цвят. Популярни са разцветките в цветовете на дъгата.
Кречетало

Кречетало е музикален перкусионен инструмент от групата на идиофонните инструменти.
Първоначално думата означава онази дървена част във воденицата, която се удря о воденичния камък и разклаща коша над него, за да пада житото и да се мели. Поради подобието на звука, който издава, така се нарича и един вид дървена детска играчка, която издава сух, тракащ шум.
Кречеталото няма определен тон. Съставено е от основна ос, към която е прикрепено зъбно колело. Към оста са добавени една или няколко пластинки, които при въртене на колелото се удрят в зъбците му и издават тракащ звук. Изработва се обикновено от дърво.
По различно време в Европа са се употребявали големи и малки кречетала, които са използвани като детски играчки, за забавление обикновено по време на карнавали и даже като заместители на камбаните в манастирите както на Източната, така и на Западната християнски църкви. Кречеталото влиза в симфоничния оркестър чрез някои музикални композиции - „Тил Ойленшпигел“ на Рихард Щраус, „Римски пинии“ на Оторино Респиги и други. Най-често се използва в духовите оркестри.
Кукла

Кукла (от латински: cuculla, през гръцки: κούκλα) е предмет (фигура) с човешка форма, най-често на момиченце или бебе.
Може да бъде парцалена (от текстил), порцеланова, дървена (като марионетка, матрьошка и др.), пластмасова, стъклена, от папиемаше или друг материал.
Обикновено приложението на куклите е като детски играчки, макар че някои от тях (особено порцелановите) са особено ценени като украшения.
В по-общ смисъл „кукли“ се наричат и играчки с животински форми: плюшени мечета, люлеещи се кончета, патенца на колела и други. Нерядко „кукли“ също се наричат модели, използвани:
В българския език „кукла“ се използва също като комплимент за красиво момиче. В престъпния свят „кукла“ означава имитирана пачка от банкноти във вид на пачка от хартиени изрезки.
Открито първенство по тенис на Австралия

Откритото първенство по тенис на Австралия или Острелиън Оупън (на английски: Australian Open) е един от 4-те турнира на Големия шлем в тениса. Той се провежда ежегодно всеки януари от 1905 г. насам в Мелбърн парк (спортен комплекс в парковата зона на Мелбърн), Австралия. Мъжете играят във формат 3 от 5 сета, а жените 2 от 3.
Като всеки турнир от Големия шлем, Откритото първенство на Австралия включва отделни турнири за мъже и жени поединично, двойки: жени, мъже и смесени, както и турнири за младежи, девойки и ветерани.
Трите основни корта на турнира – Род Лейвър Арина (Rod Laver Arena), Маргарет Корт Арина и Хайсенс Арина (Hisense Arena, до 2008 Водафоун Арина, Vodafone Arena) – са оборудвани с подвижни покриви, които могат да бъдат затвяряни при дъжд или горещина. Понастоящем Откритото първенство на Австралия е единственият турнир от Големия шлем, по време на който могат да бъдат провеждани мачове на закрито на три корта.
Основан е през 1905 г. като Австралийско-азиатски шампионат, проведен е в Мелбърн. През 1927 г. е прекръстен на Австралийски шампионат, а през 1969 – на Открито първенство на Австралия.
До 1972 г. турнирът се провежда в различни градове – Мелбърн (50 пъти), Сидни (17 пъти), Аделаида (14 пъти), Брисбейн (8 пъти), Пърт (3 пъти), а два от турнирите са в Нова Зеландия (1906 и 1912 г.). От 1973 г. насам турнирът се провежда само в Мелбърн, а от 1989 г. – в Мелбърн парк.
До 1988 година турнирът се е провеждал на тревна настилка, впоследствие е въведена твърдата настилка от типа Рибаунд Айс (Rebound Ace), подобна по характеристики на тази на Откритото първенство на САЩ.
Най-много титли при мъжете:
Най-много титли при жените:
Парк „Артилерийски“

Парк „Артилерийски“ е най-новият и модерен парк в Стара Загора. Изграден е през 2015 г. на мястото на бившите артилерийски казарми. Общата му площ е 70 дка, от които 35 000 м са тревните паркови площи.
Средата е достъпна за хора с увреждания. В югоизточната част на парка има паркинг за 200 автомобила.
През 2015 г. парк „Артилерийски“ е изграден на териотрията на бившите артилерийски казарми, които Министерството на отбраната прехвърля на общината. През 2019 г. приключва разширението на парка по проект на стойност 4,6 млн. лв.
Паркът приютява широко разнообразие от флората – засадени са млади дървета, храсти и сезонни цветя, обособени са два алпинеума.
На територията му се намира мини зоопарк с различни видове птици, спасени от Центъра за диви животни.
В централната част на парка се намира най-големият в Стара Загора шадраван. Той е облепен със стъклопластови плочки, а в целия кръг са разположени разпръсквачите за водните ефекти. Отделно са направени сухи шадравани (в западния и южния край) и „японско езеро“ с градина.
На над 1000 м площ са разположени детски площадки. Разполага и с площадка за пътна безопасност.
2022 г. е завършено мозаечно пано „Децата – цветята на града“.
В парка има четири спортни игрища – за футбол на малки вратички, баскетбол, волейбол, бадминтон и тенис на корт. Разполага с велоалеи, стена за спортно катерене, стрийт фитнес съоръжения (2019 г.) и скейт парк (2022 г. на територия 2 дка, като самото съоръжение обхваща над 800 м с две основни секции – „Стрийт“ и „Боул“ на стойност 300 000 лв.).
В парка се намира открита сцена за провеждане на различни културни прояви, както и многофункционална зала с няколко хиляди места.
Ежегодно се провеждат различни мероприятия, концерти и фестивали. Сред тях са детско-юношеския фолклорен празник „Изворът да не пресъхва“ и ретро парада на коли по повод празника на Стара Загора.
Рококо

Рококо (на френски: rococo, от френски: rocaille – раковина) е стил в изобразителното изкуство и архитектурата, възникнал в началото на 18 век във Франция. Разпространява се главно в Западна и Централна Европа, но също така и в Русия. След Франция най-широко приложение стилът намира в Германия. Отличава се с грациозност, лекота и интимно-кокетен характер. Заменя тежкия Барок. Рококото е логически резултат от неговото развитие, но в същото време е и негов антипод. Докато Барокът въплъщава монументалната тържественост, Рококо предпочита изяществото и лекотата. Тъмните, пищни цветове, тежката позлата на бароковия декор се сменят със светли тонове – розово, синьо, зелено и бяло. Към средата на 18 век Рококото постепенно заглъхва, за да отстъпи място на Неокласицизма.
Като архитектурни произведения в този стил могат да бъдат посочени дворецът Шарлотенбург в Потсдам, Швецинген (хотел „Златен лъв“ известен като любимо място на френската кралица Мария-Антоанета) в Германия, дворецът Шьонбрун в Австрия и други.
От архитектурата в стил Рококо са запазени примери на интериорна украса на дворците.
Изключителни образци на парковото строителство в стил Рококо са Пейнсвик във Великобритания и градината Боболи към двореца Пити във Флоренция.
По отношение на архитектурата стилът Рококо има и монументална насоченост.
За живописта са характерни митологичните, пасторални и еротични сюжети, изображенията на увеселения, балове и забави.
Идейна основа на стила е вечната младост и красота, галантното и меланхолично изящество, стремежът за бягство от реалността към природната идилия и селските радости. На мястото на представителността на Барока идва камерността, изискана декоративността, причудливата игра на формите. Най-ярко живописта на Рококо се проявява във Франция и Италия. Вместо контрастите и ярките цветове в живописта появява друга гама на цветове, леки пастелни тонове, розови, сини, охра.
За първи път черти на този стил се проявяват в творчеството на Жан-Антоан Вато, у когото главната тема са галантните общества.
Сред най-изявените представители на стила във Франция са Франсоа Буше, Оноре Фрагонар и Никола Ланкре.
Майстор на Рококото в Италия е Помпео Бочони, но най-крупният представител там е Джовани Батиста Тиеполо. Тиеполо отделя голямо внимание на фреските и на изписването на сводове и стени.
През периода има художници с особена специализация, наречени „квадратуристи“. Те изобразяват илюзорни архитектурни форми, служещи за обрамчване. В този случай нарисуваното на плоскост от разстояние изглежда като скулптура.
Декоративна скулптура, чиято цел е не толкова да бъде самостоятелно изкуство, колкото да служи като украса на екстериора и интериора на дворците и алеите на парковете. Отличава си с причудливи форми. Често използвана е формата на раковината, откъдето произлиза и името на самия стил.
.
Характерни за Рококото са луксозни порцеланови съдове, статуетки на хора, птици и животни, глазирани в бяло и оцветени с бои. Сред известните майстори на порцелана е Йоахим Кандлер.
Стилът Рококо се проявява и в ювелирното изкуство бижутерията, художествено изработените мебели и модата.
Diana Ross Playground

The Diana Ross Playground is located in New York City's Central Park, inside the park at West 81st Street and Central Park West.
Diana Ross Playground was built in 1935-36 as one of the park's perimeter playgrounds. It opened as West 81st Street Playground.
In 1969, the playground was renovated. The playground equipment was replaced, and a new water feature designed by Richard Dattner was added. This water feature consisted of four octagonal concrete pillars, each of which sprayed water into similarly shaped wading pools. Two towers sprayed out a flat stream, while the other two poured out water like a waterfall.
The recording artist Diana Ross, who lived across the street in The Beresford, gave two free concerts in Central Park on July 21 and 22, 1983 (attendance estimated to be between 400,000 and 800,000 people), and pledged to rebuild West 81st Street playground in Central Park with proceeds from the television rights. However, when a thunderstorm during the first (and only scheduled) concert destroyed all of its memorabilia/merchandise, the performance did not prove profitable, and Ross used personal resources to fund the project.
Groundbreaking took place in September 1986, with both Ross and then-Mayor Ed Koch present. Ross reportedly called the event "one of the most fulfilling aspects of [her] life and career." The playground reopened in 1987 as Diana Ross Playground.
The playground is equipped with sturdy wood equipment, tire swings, a tube slide, a corkscrew slide, sandboxes, rope bridges, and a mushroom-style water feature. Open daily from 7:30am to dusk, the space is maintained by the Central Park Conservancy's Playground Partners program.
To the north of the playground, the ground rises in a steep slope to Summit Rock, the highest point in Central Park. To the east, secluded in shrub plantings, is Tanner's Spring, one of two natural springs that remain in the park (the other being Montayne's Spring at the Pool). Its name commemorates Dr. Henry S. Tanner, a proponent of therapeutic fasting, who, in the summer of 1880, elected to fast under constant observation for forty days and nights, supplied only by water from this spring. M.M. Graff, in relating the story, observed "The legend quite naturally arose that the water of the spring contained some magically concentrated nutrients". Before the construction of the park, the spring provided water for the community of Seneca Village, located to the north of Summit Hill, which at the time was called "Goat Hill".
In May 2012, after the Diana Ross: For One and For All DVD of the concert was released, DNAinfo called the playground one of the "best playgrounds on the Upper West Side".
40°46′56″N 73°58′16″W﻿ / ﻿40.782273°N 73.970974°W﻿ / 40.782273; -73.970974
Tarr Family Playground

Tarr Family Playground is a playground in New York City's Central Park at West 100th Street and Central Park West. The playground features adventure-style design, was originally built in 1935–1936, and has been renovated twice since.
The playground is an adventure playground located near the north end of the park. It includes tire swings, traditional swings, monkey bars, net climbers, a concrete maze, a sandpit, and treehouse. Furthermore, the play area includes a bridge with a tunnel and climbing features, as well as a large pyramid with slides, tunnels, ladders, and net climbers. In addition, there is a water area featuring mist poles and floor jets, both activated using buttons.
The Central Park Conservancy maintains the playground.
Tarr Family Playground was built in 1935–1936 as one of the park's perimeter playgrounds. It was renovated in 1972 after the play equipment had been damaged over the years. The renovation, which cost over $100,000, was funded by the Estée and Joseph Lauder Foundation. Architects Ross, Ryan, and Jaquette redesigned the playground as an adventure playground, including a maze with tunnels and slides, a tire and net structure, and a treehouse with a fireman's pole, and a net bridge. In addition, this renovation included ropes for swinging between a series of platforms, tire swings, traditional swings, a bridge with slides and ladders, a water area, and a pyramid with two roller slides and a tunnel. The water area consisted of an amphitheater with two repurposed fire hose nozzles which could be rotated to adjust their spray. On the opposite side of the central bridge was a smaller sprinkler for younger children. The water from this flowed into beneath the bridge and into the main amphitheater.
The Central Park Conservancy renovated the playground again in 2009. This renovation simplified the maze, reconstructed the treehouse, and replaced the majority of the sand below the play structures with rubber safety surfacing. Additionally, this renovation replaced the roller slides on the pyramid with traditional slides, modified the water area, expanded the sandbox and introduced water, simplified the tire swing structure, replaced the swinging ropes with a net climber, replaced the rope and tire structure with only ropes, and more.
Shortly after the playground was renovated, a thunderstorm destroyed many trees near the playground, including the two which were originally part of the treehouse. Consequently, the treehouse now stands as a standalone structure.
40°47′38″N 73°57′45″W﻿ / ﻿40.793757°N 73.962628°W﻿ / 40.793757; -73.962628
Kinkaid Lake

Kinkaid Lake is a reservoir located in southwestern Illinois. Entirely within Jackson County, the lake is approximately 5 miles (8.0 km) northwest of Murphysboro and 100 miles (160 km) southeast of St. Louis.
Kinkaid Lake was built in 1968 with an average depth of 39 feet (12 m), although the area near the dam (on the southernmost tip) is approximately 80 feet (24 m) deep. The lake encompasses of 2,750 acres (11.1 km), which wind around the northwestern hills of Shawnee National Forest. The ownership of the surrounding land is divided among three entities; the Illinois Department of Natural Resources manages approximately 4,000 acres (16 km), while an additional 5,000 acres (20 km) are managed by the U.S. Forest Service. Kinkaid-Reed's Creek Conservancy District oversees the remaining 300 acres (1.2 km).
Topography varies, from sandstone bluff formations to rolling hills surrounding the lake. In the rolling hills, oak and hickory trees predominate. Numerous flat contours are planted with prairie grasses, cool-season grasses, and wildlife food plots.
Picnic tables, shelters, charcoal grills and restroom facilities are provided at both Johnson Creek Recreation Area and Paul Ice Recreation Area. The second rest area also has playground equipment. Camping is permitted by the U.S. Forest Service, with locations at the Kinkaid-Reed's Creek Conservancy District and the Johnson Creek Recreation Area at Kinkaid Village Marina. Kinkaid Village Marina has 28 shaded RV sites with a picnic table and BBQ grill. There is also water, electric, and sewer at each site. In addition, there is over 100 campsites that can be rented on an annual basis. The marina also offers many other conveniences including: a campers store, hot showers, restaurant, free boat docks, boat sales and boat service. Camping is not permitted on any property held by the Department of Natural Resources.
Kinkaid Lake provides opportunities for those interested in fishing for largemouth bass, bluegill, crappie, catfish, walleye and muskie types of fish. "Natural strain" muskellunges were first stocked at Kinkaid Lake in 1985, and the lake began producing fish up to 40 inches in length by 1990 (after only five years of growth).
In November 1998, construction of a spilling retention barrier was completed. This device was designed to keep the muskies in the lake (when the lake overflows into the spillway), but also offers the added benefit of keeping larger variants of walleye, bass, crappie, and striped bass from escaping.
The lake is the home of the Shawnee Chapter of Muskies Inc.
Statewide regulations for the state of Illinois govern hunting at the Kinkaid Lake site. Within state regulations and seasons, species commonly available for hunting are deer, turkey, squirrel, quail, rabbit, dove, and waterfowl.
Four boat ramps are available to the public with a full-service marina also available. No horsepower restrictions apply at these areas, although numerous no-wake areas exist on the lake for safety and other reasons. The IDNR has recently added a 50 miles per hour (80 km/h) speed limit during the daytime and 25 miles per hour (40 km/h) speed limit at night.
Menispermum canadense

Menispermum canadense, the Canadian moonseed, common moonseed, or yellow parilla, is a flowering plant in the family Menispermaceae, native to eastern North America, from southern Canada south to northern Florida, and from the Atlantic coast west to Manitoba and Texas. It occurs in thickets, moist woods, and the banks of streams.
It is a woody climbing vine growing to 6 metres (20 feet) tall. The leaves are palmately lobed, 5–20 centimetres (2–8 inches) in diameter with 3–7 shallow lobes, occasionally rounded and unlobed. The fruit are produced in 6–10 cm (2+1⁄4–4 in) diameter clusters of purple-black berries, each berry is 1–1.5 cm (1⁄3–2⁄3 in) in diameter. The seed inside the berry resembles a crescent moon, and is responsible for the common name. The fruit is ripe between September and October, the same general time frame in which wild grapes are ripe. Both the leaves and fruit resemble those of grapes; confusion can be dangerous as moonseed fruit is poisonous.
The root is a rhizome, so one specimen can form colonies of genetically identical plants.
All parts of these plants are known to be poisonous. The principal toxin is the alkaloid dauricine. The fruit of Canadian moonseed are poisonous and can be fatal. While foraging for wild grapes, one should examine the seeds of the fruit to make sure one is not eating moonseeds: moonseeds have a single crescent-shaped seed, while grapes have round seeds. Differences in taste should also be an indicator of whether or not a specimen is grape or moonseed, moonseeds have a taste that is described as "rank". Also, the moonseed vine lacks tendrils, whilst the vine of the wild grape has forked tendrils.
The Cherokee used moonseed as a laxative, and as a gynecological and venereal aid. The root was used for skin diseases. The Lenape used it in a salve for sores on the skin. It has been used for a variety of medicinal uses by Americans of European descent.
List of South Park episodes

South Park is an American animated television sitcom created by Trey Parker and Matt Stone for Comedy Central. Parker and Stone developed the series from two animated shorts both titled The Spirit of Christmas (1992, 1995), and was originally developed for Fox. The series was later acquired by Comedy Central, which premiered South Park on August 13, 1997. Produced for an adult audience, South Park became infamous for its profanity and dark, surreal humor that satirizes a wide range of topics. The series revolves around four boys—Stan Marsh, Kyle Broflovski, Eric Cartman, and Kenny McCormick—and their adventures in and around the eponymous Colorado town.
South Park has received multiple accolades, including three Annie Award nominations (with one win), two Critics' Choice Television Award nominations (with no wins), 17 Emmy Award nominations (with five wins), 3 TCA Awards nominations, and a Peabody Award. The first twenty-six seasons and all special episodes have been released on DVD and Blu-ray, in addition to several compilation releases.
On August 5, 2021, Comedy Central announced that Parker and Stone signed a $900 million deal for extending the series to 30 seasons through 2027. The deal also included a series of 14 films for Paramount+, which are released twice per year. Parker and Stone later denied that the projects were films, and clarified that it was ViacomCBS which decided to advertise them as such. Paramount+ advertises the projects as "exclusive events", and they are generally accepted to be television specials. In September 2024, Parker and Stone confirmed that the next season would not air until 2025, stating that they want to skip on parodying Donald Trump and the 2024 United States presidential election.
As of May 24, 2024, 328 episodes of South Park have aired, including seven specials, concluding the twenty-sixth season.
Jungle gym

A jungle gym (called a climbing frame in British English) is a piece of playground equipment made of many pieces of material, such as metal pipes or ropes, on which participants can climb, hang, sit, and—in some configurations—slide. Monkey bars are a part of a jungle gym where a user, hanging in the air, swings between evenly spaced horizontal bars. In Australian English, the term "monkey bars" is sometimes used to refer to the entire jungle gym.
The first jungle gym was invented in 1920 and patented by lawyer Sebastian Hinton in Chicago. It was sold under the trademarked name Junglegym. Hinton's second prototype "jungle gym" is still standing at the Winnetka Historical Society where it was relocated from the Crow Island School in Winnetka, Illinois. The term "monkey bars" appears at least as far back as the 1930s, though Hinton's initial 1920 patent appeals to the "monkey instinct" in claiming the benefits of climbing as exercise and play for children, and his improvement patents later that year refer to monkeys shaking the bars of a cage, children swinging on a "monkey runway", and the game of "monkey tag".
When Sebastian Hinton was a child, his father, mathematician Charles Hinton, had built a similar structure from bamboo with the goal of enabling children to gain an intuitive understanding of three-dimensional space through a game in which numbers for the x, y, and z axes were called out, and each child tried to be the first to grasp the indicated junction. Thus, the abstraction of Cartesian coordinates could be grasped as a name of a tangible point in space.
To reduce the risk of injury from falls, jungle gym areas often have a thick layer of woodchips, sand or other impact-absorbing material covering the ground. The American National Safety Council recommends that playgrounds have at least 12 inches (30 cm) of such material.
Pasir

Pasir nyaéta hiji tempat anu kaayaanna leuwih luhur ti sabudeureunna tapi leuwih handap tur leutik ti batan gunung. Pasir luhurna kurang ti 600 méter, taneuh pasir henteu rumpil atawa ngagawir, pasir wangunna henteu pati lega. Dina basa Indonesia pasir disebut bukit; basa Inggris (hill).
Sanajan wanguna kawas gunung, pasir béda jeung gunung sanajan henteu pati écés wates-watesna, hiji tempat disebut pasir upama luhurna henteu leuwih ti gunung sarta tanjakanna henteu netek kawas gunung. Di Inggris ahli géografi mertélakeun cenah anu disebut pasir téh upama mibanda luhur henteu leuwih ti 304,8 méter tina beungeut cai laut. Aya ogé anu nyebutkeun hiji tempat digolongkeun ana pasir upama mibanda luhur sahandapeun 600 méter. Di Skotlandia malahan nyebut kana gunung téh pasir, buktina dina gunung-gunung anu aya di éta wewengkon loba anu mibanda ngaran dimimitian ku sebutan pasir atawa hill (Cuillin Hills Jeung Torridon Hills), urang Amerika malahan henteu mibanda wates anu leuwih écés ngeunaan bédana pasir jeung gunung. Dina basa Malayu, pasir téh hartina sarua jeung gunung, contona nyebutkeun gunung anu ngajajar di Pulo Sumatra disebut Bukit barisan. Umumna, pikeun industri, pasir anu dijual kudu gaduh sabaraha dokumén sapertos MSDS atawa Material Safety data Sheets sareng COA atawa Certificate of Analysis.
Taneuh pasir kagolongkeun kana taneuh kelas 6 jeung 7 anu mibanda ciri mandiri:
Taneuh pasir ilaharna dimangpatkeun pikeun melak palawija atawa paré huma, tapi henteu saeutik anu dipelak tangkal séjénna. Di Garut taneuh pasir dimangpaatkeun pikeun melak tangkal séréh wangi (Cymbopogon nardus) lantaran ieu tangkal kudu katojo ku cahaya panon poé langsung (ulah kahieuman), ari di Manado mah pasir-pasir téh loba dipelakan tangkal cengkéh.