davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Военна болница (София)

Многопрофилна болница за активно лечение – София към ВМА е част от болничната мрежа на Военномедицинска академия. Болницата е правоприемник на Военна болница София.
Болницата е основана с Приказ (Указ) на военния министър №439 от 9 септември 1891 г. под името Софийска обща гарнизонна болница. За завеждащ на болницата е назначен д-р Георги Золотович.
С влизане в сила на Закона за въоръжените сили през 1891 г. болницата се преструктурира като Първа софийска дивизионна болница. Под това име съществува през периода 1892 – 1918 г.
През 1919 г., с настъпването на мира, болницата се преименува на Общоармейска военна болница, но през 1920 г. е закрита и преминава подразпореждането на Дирекцията на народното здраве.
През 1924 г. Общоармейската военна болница е възстановена като самостоятелно лечебно заведение. През 1934 г. болницата е преименувана в Общоармейска болница, а през 1938 г. – в Общовойскова болница. През 1951 до 1953 г. се нарича Централен военен госпитал, а в периода 1954 – 1960 г. – Общоармейска болница.
През периода 1960 – 1988 г. болницата се разраства до Висш военномедицински институт. В състава му се включват и катедри, третиращи по-широк кръг здравни проблеми (извън чисто военновременните), като застъпват почти цялата клинична сфера (с изключение на акушерство, гинекология и педиатрия).
Със създаването на Военномедицинска академия, болницата влиза в състава ѝ като структурно звено.
Болницата е разположена в сграда на ул. Св. Георги Софийски в София.
Понастоящем болницата е с началник генерал-майор професор д-р Венцислав Мутафчийски, д.м.н., FACS и се състои от:
Министър на отбраната на България

Министърът на отбраната на България е член на правителството, т.е. на изпълнителната власт (кабинета) и ръководи и координира военните въпроси на страната. Избиран е от парламента или се назначава от държавния глава на България.
Списъкът на министрите на войната/ отбраната е подреден по ред на правителство.
Александър Сталийски (министър на отбраната)

Александър Александров Сталийски е български политик от Демократическата партия.
Роден е на 4 август 1925 година в град София в семейството на политика Александър Сталийски. В периода 1946 – 1947 е член на Демократическата партия. След 1947 завършва Софийския университет със специалност право. Интерниран е в лагерите Белене, Богданов дол и други. През 1947 г. става секретен сътрудник на Държавна сигурност; снет е от нейния отчет през 1955 г. Адвокатства в Чепеларе.
През 1992 година става министър на отбраната. След 1993 година става пак адвокат. Умира в град София на 13 януари 2004 година.
Негов син е бизнесменът Александър Сталийски.
Министерство на отбраната

Министерството на отбраната е правителствен орган, част от изпълнителната власт (кабинета) на дадена суверенна държава, който осъществява държавната политика в областта на ръководството на въоръжените сили (сухопътни, военноморски и военновъздушни) в мирно време и по време на война. Ръководи се от министъра на отбраната.
Министерството на отбраната води началото си от предходното Министерство на войната или Военно министерство и контролира всички отрасли на армията. Преди началото на Втората световна война повечето „Военни министерства“ са армейски, докато Военноморските и Военновъздушните сили – два отделни отрасли. Така армията се ръководи от министерството, а отделните отрасли на ВВС и ВМС от главнокомандващи офицери. През 1953 г. руснаците създават „Министерството на Военноморските сили“ успоредно с това на „войната“.
В днешно време отраслите на въоръжените сили са обединени в едно общо ведмонство, с цел осигуряване на „цялостната отбрана“, а името „войната“ е преименувано на „отбраната“. Според източници в Индия „името Военно министерство се посреща нежелателено, в смисъл, че понятието има агресивен аспект, който е несъвместим с индийските традиции“.
За военна заслуга

„За военна заслуга“ заедно с ордените „За гражданска заслуга“ и „Мадарски конник“ е третият по старшинство в наградната система на Република България.
Учреден с Княжески рескрипт до Канцлера на Българските ордени на 18 май 1900 г. в знак на особено благоволение на Монарха към храбрата армия. По същество това е Орденът орден „За гражданска заслуга“, но преработен за военни лица, същото обяснение се съдържа и в самия рескрипт. Орденът са дава на военни лица за непорочна служба и извънредни заслуги. Учреден е в шест степени, а през 1933 г. е въведена и степента Велик кръст.
Орденът има формата на пизански кръст, раменете на който са покрити с червен емайл. Между тях са поставени два меча обърнати с остриетата нагоре. В центъра на аверса е поставен вензелът на учредителя – Княз Фердинанд I, а наоколо, в емайлиран в зелено пръстен, надписът / ЗА ВОЕННА ЗАСЛУГА /. Аверсът повтаря същия на орден „За гражданска заслуга“, но с бял пръстен. Увенчан е с Царска корона с пуснати кисти надолу.
Във време на война външният му вид търпи леки изменения върху раменете на кръста е поставен лавров венец, а пръстенът около вимпела е в бял емайл.
Великият кръст се носи на широка жълта лента с черни и бели кантове в края – цветовете на Сакс-Кобург-Готската династия. Степените от четвърта до шеста се носят на малка триъгълна лента на дясната гръд.
След 9 септември 1944 г. лентата е заменена от тази на ордена „За гражданска заслуга“, вензелът на Цар Фердинанд е премахнат, като на негово място е поставен българския трикольор. През петдесетте години на ХХ век е отменен. Възстановен е през 2004 г. в две степени.
Орденът „За Военна заслуга“ е трети по старшинство в наградната система на Република България. Учреден е със „Закон за ордените и медалите на република България“ на 13 юни 2003 г. (обн.,ДВ, бр.54). Награждаването с орден „За военна заслуга“ е преимущество на Президента Република България.
Песен за кърпата

„Песен за кърпата“ (на украински: Пісня про рушник), също известна като „Моя мила майко“ (на украински: Рідна мати моя), е произведение на Андрий Малишко. Творбата е представена под формата на изповед спомен на лирическия герой, в който майка дава на сина си бродирана кърпа. Кърпата е символ на житейската съдба на лирическия герой и е свързана с образа на неговата майка. Този образ е събирателен за чистотата и любовта на майката берегиня, даваща живот, формираща чувства, създаваща човек. Лирическият герой на стихотворението си спомня майка си с голяма топлина.
С тази творба авторът повдига въпроса за детството, както и за сбогуването с родителския дом и тревогата на майката за съдбата на собственото си дете.
Формата на стихотворението включва голям брой рефрени и повторения, което го доближава до формата на песен.
Композиторът Платон Майборода композира музиката към текста на стихотворението. Песента е използвана за първи път в музикалния филм „Млади години“, в изпълнение на Олександр Таранец.
Песента добива особена популярност и е изпълнявана често от украински музиканти. Някои от най-известните изпълнения са на: Квитка Цисик, Дмитро Хнатюк, Олександр Таранец, Ярослав Евдокимов и други.
Песента се изпълнява в театралния спектакъл за Квитка Цисик „Аз съм Квитка“, музикален монолог притча в едно действие по стиховете на Тетяна Череп-Пероганич.
Военна история на България

Военната история на България може да бъде условно разделена на 6 големи периода на базата на развитието на българската войска от древността до наши дни: военна история на българските земи от древността до падането под османска власт (1396), въоръжени борби за освобождение (1396 – 1878), военна история от Освобождението до края на Първата световна война (1878 – 1919), военна история на България от края на Първата световна война до края на Втората световна война (1919 – 1945), история на Българската народна армия (1945 – 1989), съвременна история на Българската армия.
Военната история на България е неразделно свързана с военното дело както на днешните българи, така и на съставящите ги етнически елементи: траки, славяни и прабългари.
Този период обхваща военната история на траки, славяни от българската група и прабългари, както и държавите, основани от прабългарите, а именно Царство Балхара, Велика България, Волжка България, Куберова България и Дунавска България (Първа и Втора българска държава). Най-характерни за периода са десетките българо-византийски войни.
100 национални туристически обекта

„Опознай България – 100 национални туристически обекта“ е българско национално туристическо движение, възникнало през 1966 г.
Целта на движението е да насърчи туристите да се запознаят с някои от най-значимите туристически обекти в България. Сред обектите на движението са културни, исторически, географски, археологически, архитектурни паметници със световно, национално и регионално значение. Те включват най-забележителните природни феномени в страната, исторически местности, архитектурни резервати, храмове и манастири, най-високите планински върхове, даващи цялостна картина на богатото културно-историческо и природно наследство по българските земи от дълбока древност до наши дни.
Посещението и запознаването с обектите се удостоверява с поставянето на специален печат на съответния обект на определеното за това място в туристическите книжки, които се издават от Българския туристически съюз и се продават в туристическите дружества и в обектите, включени в движението.
Отличията на движението са бронзова, сребърна и златна значка, които се връчват от Националния организационен комитет (НОК) към БТС, за посетени съответно 25, 50 и 100 обекта.
Ежегодно през месец август НОК провежда томбола с имената на носителите на значки, като наградите са екскурзии в чужбина и страната, велосипеди, палатки, спални чували и други материални и морални награди.
Част от обектите в списъка до 10 ноември 1989 г. са свързани с комунистическия строй. След 1989 г. списъкът е редактиран неколкократно, като настоящият му вид и номерация са от 2024 г. В настоящия момент общият брой на обектите е 242, печати се взимат от 176.
Съорганизатори на движението са:
Дневник (2001)

„Дневник“ е български национален онлайн и бивш печатен всекидневник за политика и новини на „Икономедиа“ АД.
Изданието излиза в печатен формат, голям формат от февруари 2001 година до 2005 година и е последният български всекидневник издаван на хартия в голям формат. Последният брой на печатното издание излиза на 28 октомври 2011 година. Вестникът има сайт онлайн.
Сайтът на Дневник предлага свободен достъп до статии от най-новия брой, както и пълен архив на изданието, а също снимкови галерии от избрани снимки за деня, блогове и други. Чести гост автори на изданието са социологът Иван Кръстев, а ежеседмични автори на рубрики за „Дневник“ са и писателите Георги Господинов, Юлиан Попов, преводачът Александър Андреев, редакторът на „Литературен вестник“ Бойко Пенчев и Александър Божков, бивш вицепремиер в правителството на Иван Костов.
Освен информационно журналистическо съдържание сайтът на Дневник предлага и възможност за коментари от регистрирани потребители на вестника. Към тях има и опции подобни на социална мрежа, с добавяне на приятелски потребители или отбягване на нежеланите профили. Могат да се добавят също и журналисти от вестника. Първоначално сайтът разчита основно на мнения и коментари от анонимни потребители и техните коментари към публикациите на вестника, но по-късно с въвеждането на форми за регистриране и въвебдането на повече регистрирани потребители разрешава само регистрираната форма на участие в мненията и коментарите под статиите на уебсайта, с което поставя и основите на друго развитие на сайта към смесено журналистическо–на социална мрежа съдържание и тип. Сайтът има опция за лесно преминаване към сайтовете „Капитал“ и други уебсайтове на „Икономедия“, заедно със същата потребителска регистрация.
Уебсайтът на „Дневник“, като онлайн издание има и мобилен вариант, който е предназначен за ползване на сайта през мобилни телефони или други мобилни устройства. Мобилният вариант също позволява коментиране под статиите и влизане с потребителска регистрация. Друга опция на уебсайта предоставя възможност на регистрираните потребители да пускат свои кратки новини и съобщения чрез формата „бип“, като това е част от цялостната идея за социална мрежа и журналистическо съдържание.
Създаден е с амбицията да възстанови традициите на сериозната журналистика в България и е насочен към икономически, политически и обществено активната част от населението. „Дневник“ съдържа най-голямата (16 страници) бизнес секция в българската преса.
Петьо Цеков (журналист)

Петьо Цеков е български журналист от вестник „Сега“. Работил е в „Нощен Труд“ – 1992-1993, в „Земя“ – от 1994 до 1998 г. От февруари 1998 г. работи във в. „Сега“, зам.-главен редактор на вестника от септември 2004 г.
Роден е на 19 февруари 1968 г. в Плевен. Завършва Софийски университет „Св. Климент Охридски“, специалност българска филология. Носител на наградата за печат на Съюза на българските журналисти за 2003 г. Носител на наградата „Черноризец Храбър“ за 2004 г. – категория „Публицистика“. През 2007 г. печели наградата „Димитър Пешев“ за етническа и верска толерантност. Автор на политически коментари.
Автор на книгата „Пряката демокрация: Преглед на историята и практиките“ – 2005 г.
Велислава Дърева

Велислава Иванова Дърева е българска журналистка и публицистка.
Родена е през 1953 г. в Пловдив. Завършва журналистика в Софийския държавен университет. Има специализации по телевизия, документално кино, изкуство и култура, международна политика.
Започва работа в пловдивския вестник „Комсомолска искра“, откъдето е уволнена заради публикация, уличаваща Николай Хайтов в плагиатство. Впоследствие публикува материали във в. „Народна култура“, в. „Стършел“, в. „АБВ“, в. „Пулс“, сп. „Отечество“, сп. „Общество и право“.
След 1989 година Дърева работи във вестник „Дума“, откъдето неколкократно е уволнявана. Има над 2000 публикации в печата – публицистични текстове, анализи, коментари, интервюта, есета. Понастоящем е политически наблюдател в електронното издание „Всеки ден“ и коментатор във в. „24 часа“.
Сценарист е на филма "Когато Дякона срещна Апостола".
Стефан Гамизов

Стефан Тодоров Гамизов е български бизнесмен и общественик.
Роден е на 15 април 1971 г. в София, но израства в Монтана (според много източници неправилно като родно място се сочи Лясковец). Следва хидрогеология във Висшия минно-геоложки институт в София. През 1992 година регистрира „Стефан Гамизов – Комерсиал“ ЕТ в град Монтана, а след това – „Ес Джи Инженеринг“ ЕООД, както и много други фирми.
Става популярен с политическите си коментари в българските медии.
Обществената дейност на Стефан Гамизов дава повод на медиите в България за коментари по негов адрес. Според „Дарик Нюз“ той е „загадъчен експерт с нетрадиционни прогнози за политическото бъдеще на страната“. През 2008 г. критикува дейността на ДАНС, заради което нейният ръководител Петко Сертов изнася информация, че „Стефан Гамизов има отношения с лица, свързани с дейността на организирани престъпни групи“.
Заедно с Харалан Александров създава и председателства организацията „Гражданска лига на България“, чиято цел е защитата на конституционните права на гражданите на Република България. По този повод бившите служители на Стефан Гамизов от фалиралото списание „Идеалист“ публично изказват съмнение в „собствената отговорност и спазване на поетите ангажименти“ от негова страна, заради това че бави да им изплати заплатите. Сериозна критика получава заради твърденията си и от страна на вестник „Новинар“.
Nazi memorabilia

Nazi memorabilia are items produced during the height of Nazism in Germany, particularly the years between 1933 and 1945. Nazi memorabilia includes a variety of objects from the material culture of Nazi Germany, especially those featuring swastikas and other Nazi symbolism and imagery or connected to Nazi propaganda. Examples are military and paramilitary uniforms, insignia, coins and banknotes, medals, flags, daggers, guns, posters, contemporary photos, books, publications, and ephemera.
During the Second World War, soldiers from opposing Allied forces often took small items from fallen enemies as war trophies. These and other items from this time period have since been acquired by museums and individual collectors. In Europe museums still regularly receive everyday artifacts from the Nazi era and have to deal with remnants of National Socialism.
In recent years the market for buying and selling Nazi memorabilia has increased. As veterans pass away, some families have tried to get rid of their possessions.
Many in the general public are offended by, and condemn, auctions, militaria shops, online stores and other businesses selling Nazi 'antiques', and find the goods and commercial trading 'tasteless' and 'hateful'. However, many of those wanting to restrict the trade of Nazi collectibles will accept donations to public museums. While many private collectors are exclusively interested in the historical background and fascinated by the distinctive design of the items, some collectors are in fact political supporters of Neo-Nazism and other hate groups.
With the growing demands for Nazi memorabilia, many Jewish groups are disapproving the sale and purchase of Nazi products for leisure purposes. Others such as Haim Gertner, director of Israel's Holocaust memorial Yad Vashem, believe that some of the Nazi memorabilia are worth saving, claiming that anti-Semitic history shouldn't be forgotten.
As original items from the Nazi era and Second World War are sold for high prices, there is a large amount of copies, forgeries and even inauthentic objects on the market.
The sale of Nazi memorabilia is strictly prohibited in some parts of Europe. In France, the Internet portal site Yahoo! was sued in the case LICRA v. Yahoo! (2000) by the Union of Jewish Students and the International League against Racism and Anti-Semitism for "justifying war crimes and crimes against humanity" by allowing such memorabilia to be sold via its auction pages. Yahoo!'s response was to ban the sale of Nazi memorabilia through its website. A Paris court cleared Yahoo! in 2003.
Fearing similar litigation, auction website eBay enacted new guidelines regarding the sale of Nazi memorabilia in 2003. eBay's policies prohibit items relating to Nazi media propaganda, items made after 1933 that contains a swastika, Nazi reproduction items such as uniforms, and all Holocaust-related products. Memorabilia such as coins, stamps, or printed period literature such as magazines, books, or pamphlets are not prohibited.
George's Day Movement

The George's Day Movement (Bulgarian: Движение Гергьовден, romanized: Dvizhenie Gergyovden) is a nationalist political party in Bulgaria.
The party was founded in December 1996 by members of the political satire television programme Canaletto. Members of the show, which succeeded Ku-Ku in the mid-1990s, participated in the 1996–1997 Bulgarian protests, and had previously tried to create a party named the Ku-Ku People’s Movement in 1994, but the registration was denied by the Supreme Court of Cassation of Bulgaria, with tacit support from the two major political parties at the time, the Union of Democratic Forces and the Bulgarian Socialist Party. The founder of the party, Lyuben Dilov Jr. estimated that had it run in the 1997 parliamentary election, the party could have earned roughly 10% of the vote and over 30 seats in the parliament. Ultimately, it opted to instead focus on the local elections held in 1999, until which time it de facto operated as a union of clubs alongside the Civil Society Against Corruption Association. Future There Is Such a People founder Slavi Trifonov was a supporter of the party during this time and a member of the television program Ku-Ku and its successor.
It joined the United Democratic Forces before the 2005 elections. The party participated in an electoral coalition with GERB and the Union of Democratic Forces since elections in 2021.
Cyril of Bulgaria

Patriarch Cyril (Bulgarian: Патриарх Кирил; secular name Konstantin Markov Konstantinov [Bulgarian: Константин Марков Константинов]; January 3, 1901 – March 7, 1971) was the first Patriarch of the restored Bulgarian Patriarchate.
Born in Sofia, Bulgaria, to a family of Aromanian descent, he adopted his religious name of Cyril in the St. Nedelya Church on December 30, 1923 and became Metropolitan of Plovdiv in 1938.
On May 10, 1953 Cyril was elected Patriarch of Bulgaria, holding the position until his death.
Cyril was buried in the main church of the Bachkovo Monastery, 189 kilometres from Sofia.
Cyril's historical role in the Bulgarian popular resistance to the Holocaust is recounted in the oratorio A Melancholy Beauty, composed by Georgi Andreev with libretto by Scott Cairns and Aryeh Finklestein. The text describes "Metropolitan Kyril" in 1943 confronting the captors of Bulgarian Jews slated to be deported. Kyril first pledged to go with the deportees in solidarity and then told the guards he will block the train with his own body. The guards replied that they have just received new orders to release the Jews.
For his work in saving Jews, Cyril, as well as Stefan I of Bulgaria, were recognized by Yad Vashem as the Righteous Among the Nations in 2001.
Cyril was succeeded by Maxim of Bulgaria.
Chilindrina (pan)

La chilindrina es una variedad de pan de dulce de México. Este pan está hecho de harina de trigo, levadura, huevos de gallina, canela y azúcar morena.
La elaboración de este pan es comparable a muchas otras variedades de pan dulce. La característica principal que la distingue es el decorado de bolitas de azúcar morena, canela y azúcar cristal endurecido en el horno, lo que da la apariencia de pecas a su superficie. Por esta razón, se ha convertido en un apodo común en este país para las niñas con pecas en la cara (como el personaje de mismo nombre de la serie televisiva El Chavo del Ocho). Al pan mismo habitualmente se le da una forma semiesférica. Un procedimiento similar es utilizado para las conchas, pero estas están decoradas con costras rectangulares hechas con otro tipo de masa de pan.​
Las características de este pan inspiraron la creación del personaje La Chilindrina de la serie El Chavo del Ocho (interpretado por María Antonieta de las Nieves).​
Bolillo (pan)

El bolillo, pan blanco, barra o pan francés es, en México y Centroamérica, un tipo de pan económico y bastante popular elaborado con harina de trigo, que no es considerado dulce.
Tiene forma ovalada o romboidal y un corte longitudinal en la parte superior; por afuera es dorado y crujiente, por dentro es blanco y suave.​ El bolillo es similar al bollo sevillano o al pan francés y con él se preparan los molletes y las tortas mexicanas. A veces, a la masa del bolillo se le da la forma de un pan en tres cuerpos, y comercialmente se le da el nombre de telera.​ En Jalisco se elabora un pan similar de origen francés llamado birote, que se caracteriza por tener un sabor distinto y por venderse en tres variantes: fleima, salado y dulce. El birote salado es más alargado, posee un sabor agrio y consistencia correosa y se utiliza en la preparación de las tortas ahogadas.​
Se cree que la manera de elaborar la pasta y el pan bolillo tal cual es, llegaron a México en el siglo XIX, durante la intervención francesa en México. En ciertas partes del país (por ejemplo, Jalisco), un pan similar al baguette se elaboraba con antelación a la popularización de dicho pan en los supermercados, acaecida durante la acelerada urbanización en el siglo XX.
En Venezuela se da una variante muy similar, la cual en realidad es derivada de la baguette (llamado canilla en este país), mas a diferencia del telera aquí descrito tiende a ser más bien delgado y de corteza ligeramente más suave aunque dorada. Se conoce como pan francés y se usa mayormente para elaborar bocadillos.
Mollete (cocina mexicana)

En México, el mollete es una preparación culinaria que consiste en un pan tipo bolillo o telera cortado por la mitad y untado con frijoles refritos y luego gratinado con queso en el horno. Sobre esta base se pueden agregar pico de gallo, aguacate, rajas, chorizo o huevo frito, así como cátsup u otras salsas. Es típico del desayuno mexicano, especialmente en el centro del país.
No se debe confundir el mollete con la torta, que sería la misma idea pero el pan se vuelve a cerrar, en vez de servirse abierto en mitades. Los molletes que se cubren con chilaquiles se denominan «tecolotes». También hay molletes dulces, hechos con mantequilla y azúcar.​
En Oaxaca, el mollete es un tipo de pan dulce de trigo, condimentado con anís y ajonjolí.​
Melchor Concha y Toro

Melchor de Santiago-Concha y Toro —adoptó el nombre de Melchor de Concha y Toro mientras fue senador—​ (Santiago, 10 de octubre de 1834–ibídem, 21 de julio de 1892) fue un empresario, abogado y político chileno.
Hijo de Melchor de Santiago Concha y Cerda y de Damiana de Toro Guzmán, nieta de Mateo de Toro Zambrano.​ Realizó sus estudios en el Instituto Nacional, y continuó sus estudios en la facultad de derecho de la Universidad de Chile, titulándose de abogado el 17 de enero de 1857.
Melchor de Concha y Toro casó el 20 de noviembre de 1862 con Emiliana Subercaseaux Vicuña, nieta de Francisco Ramón Vicuña, entre sus hijos se cuenta a Juan Enrique, Carlos, Daniel, Emiliana, Lucía casada con Joaquín Prieto Hurtado.​
Ingresó a la política en 1864 al ser electo diputado por Melipilla. Aficionado a los negocios, se convirtió en gerente del Banco Garantizador. Ingresó a la Facultad de Leyes de la Universidad de Chile, en la cual se presentó con un libro histórico que le había encomendado la Universidad titulado Chile durante los años 1824 y 1828.
En 1869 fue nombrado ministro de Hacienda del presidente José Joaquín Pérez, ejerciendo hasta el 2 de agosto de 1870.
Entre 1861 y 1871 perteneció al Partido Conservador, pero luego se volvió un liberal moderado. Fue reelegido como diputado hasta 1886, cuando fue elegido para el senado por Santiago. En 1889 fue presidente de la Bolivian Huanchaca Company. En 1891 renunció a su cargo a favor de la revolución contra el presidente José Manuel Balmaceda.
El Cité Concha y Toro fue encargado por él al arquitecto Emilio Doyere, para que sus parientes en desfavorecida situación económica tuviesen dónde residir.
En 1883, Melchor Concha y Toro entró en el negocio vitivinícola al decidir plantar viñedos en el valle del Río Maipo. Trajo cepas francesas, de la región de Burdeos, y contrató al enólogo francés Monsieur Labouchere. De este proyecto nació Viña Concha y Toro.
Construyó una casona en Pirque en 1875 para vivir junto a su esposa Emiliana Subercaseaux. Con un estilo rural chileno y algunos toques de arquitectura francesa, la casona se distingue por sus extensos jardines.
Bahía de La Concha

La bahía de la Concha es una pequeña bahía situada en la costa española del mar Cantábrico, frente a la ciudad de San Sebastián. Como indica su nombre posee forma de concha, y alberga dos playas (Ondarreta y la playa de la Concha) y una isla, la isla de Santa Clara.
La bahía ocupa el espacio comprendido entre los montes Igueldo (oeste) y Urgull (este). Según estudios geológicos, la primitiva bahía abarcaba desde el monte Igueldo hasta el monte Ulía, que cierra la playa de la Zurriola por el este, ya que el actual monte Urgull pudo haber sido, con toda probabilidad, una isla. De esta forma, la primitiva bahía, con una línea de playa de más de 3000 metros de longitud, abarcaba las tres playas de la ciudad y dos islas. Posteriormente, y con los sedimentos acumulados en la desembocadura del río Urumea, se formó un pequeño istmo que unió la isla de Urgull a tierra firme, convirtiéndose está en un monte. Así quedó formada la actual bahía, cuya forma de concha sería consolidada con la construcción del paseo.
La línea de playa de la bahía tiene una longitud aproximada de 2000 metros, de los cuales 1400 corresponden a la playa de la Concha y los 600 restantes a la playa de Ondarreta. La distancia aproximada de la playa de la Concha a la isla de Santa Clara es de algo más de 1000 metros. Debido a su peculiar configuración, las aguas de la bahía suelen ser mansas, si bien los cambios de marea son frecuentes y afectan en gran medida a la anchura de las playas, que pueden llegar a desaparecer por unas horas.
El paseo marítimo que bordea la bahía de la Concha está compuesto de varios tramos con nombres distintos. Comenzando por el extremo oriental, en las faldas del monte Urgull, el paseo recibe el nombre de Paseo Nuevo. Tras él el paseo discurre por el pequeño puerto pesquero de la ciudad, y posteriormente y a la altura del edificio del Ayuntamiento comienza el Paseo de la Concha, probablemente el más famoso de España. A lo largo de este paseo y hasta el final de la bahía se encuentra la famosa barandilla de la Concha, diseñada por Juan Rafael Alday e instalada en la década de 1910. En el Paseo de la Concha se encuentran los elementos arquitectónicos y ornamentales más destacados del paseo que bordea la bahía: unas características farolas situadas al comienzo de la rampa de bajada a la playa de la Concha, dos grandes relojes, los edificios del balneario de La Perla y la Real Casa de Baños. Avanzando en sentido oeste se alcanza el Paseo de Miraconcha, que finaliza en el Palacio Real de Miramar. El paseo recibe entre Miramar y El Peine del Viento el nombre de Paseo de Ondarreta, junto al cual hay unos jardines. El paseo marítimo al borde de la bahía finaliza, como se ha dicho, en el conjunto escultórico de El Peine del Viento, diseñado por el escultor donostiarra Eduardo Chillida cuyo museo reabrió el 17 de abril de 2019.​
Pabalat

Pabalat is a form of papercutting originating in the province of Bulacan in the Philippines. It involves making intricate papercut designs from wrappers used in pastillas and laminated as bookmarks, and usually made from papel de japon (Japanese paper). Among the well-known practitioners of the craft are San Miguel residents Nene Luz Ocampo and her daughter, Naty Ocampo-Castro.
The origin of the art form is vague, but according to Luz Ocampo, the art form may have been derived from Chinese papercutting brought by Chinese merchants. The form may also have been an offshoot of papel picado from Mexico. There are also variations in pabalat making in Bulacan. In San Miguel, a stencil is used in tracing a pattern on the paper for pabalat-making, while in Malolos, a stencil is not used, preferring to create the design in a "free-form" and impromptu fashion.
Playa Conchas Chinas

Playa Conchas Chinas is a beach in Puerto Vallarta, in the Mexican state of Jalisco.
Lonely Planet describes Playa Conchas Chinas is "a tiny cove favored by families for the shallow and sheltered pools created by the burly rock reef further out" and says, "Although the cove is small, the beach is blond and reasonably wide, with lifeguards on duty."
Conchas Lake

Conchas Lake is a 25-mile (40 km) long reservoir in northeastern New Mexico, behind Conchas Dam on the Canadian River. The lake has an elevation of 4,200 feet (1,300 meters) and a surface area of 9,600 acres.
Conchas Dam was completed in 1939 by the United States Army Corps of Engineers.
Adjacent to the lake is Conchas Lake State Park, which is divided into two separate areas, north and south. The state park has nine public boat ramps: five in the north area and four in the south area. The lake contains walleye, largemouth bass, white bass, shad, flathead catfish, channel catfish, bluegill, and crappie. The south area is located between the town of Conchas and Hooverville. Visitors can access the lake via New Mexico State Road 104, at mile marker 75, 29 miles (47 km) northwest of Tucumcari and 75 miles (121 km) southeast of Las Vegas.
The Conchas Lake Airport is located on NM 104 east of the lake, and Conchas Lake Seaplane Base is located 2 nautical miles (3.7 km) north of Conchas Dam.
Las Conchas, Mexico

Las Conchas is a community in the east of the municipality of Puerto Peñasco in the state of Sonora, Mexico. The area contains mainly homes owned by US citizens who take advantage of the region's proximity to the US border with Arizona.
Directly to the north of Las Conchas is the Morúa Estuary, home to the environmental organisation, CEDO (Centro Intercultural de Estudios de Desiertos y Océanos).
31°17′21″N 113°29′15″W﻿ / ﻿31.2892°N 113.4875°W﻿ / 31.2892; -113.4875
Conchas Chinas

Conchas Chinas is an affluent colonia directly south of Puerto Vallarta in the state of Jalisco, on the Pacific coast of Mexico. The term Conchas Chinas means "Curled Shells" referring to the type of shell found only on the beaches of Conchas Chinas. Locals in Puerto Vallarta refer to Conchas Chinas as "The Hills" (as in 'the Beverly Hills of Puerto Vallarta'). There are many gated communities perched high on the mountainsides directly on the bay, with many million-dollar homes owned by internationally known celebrities and politicians.
Puerto Vallarta, and specifically Conchas Chinas, are resort destinations. The following resorts are located in Conchas Chinas:
-Carmelina
-Orchid
Bolillo

A bolillo (Spanish pronunciation: [boˈliʝo]) (in Mexico) or pan francés (in Central America) (meaning "French bread") is a type of savory bread made in Mexico and Central America. It is a variation of the baguette, but shorter in length and is often baked in a stone oven. Brought to Mexico City in the 1860s by Emperor Maximilian's troupe of cooks, its use quickly spread throughout the country.
It is roughly 15 centimeters (5.9 in) long, in the shape of an ovoid (similar to an American football), with a crunchy crust and a soft inside known as migajón (Spanish pronunciation: [miɣaˈxon]). It is the main ingredient for tortas and molletes. It has a slash on top made with a slashing tool or bread lame, which permits the exhaust of steam and the expansion of bread without stressing its skin. Other variations include bolillos made of alternate ingredients such as whole wheat, wheat germ, or flax.
The bolillo is a variation of the baguette, and thus often has names in the local language reflecting this. In Guadalajara and Sonora, they are called birotes which are often made with sourdough. In northern Mexico, they are known both as bolillos and pan blanco, whereas in northeast Mexico it is known as pan francés. In Sinaloa, they are called torcido and birote. In Central America, especially in El Salvador, it is also known as pan francés and in Guatemala it is known as pirujo. In Panama, a similar but longer type of bread is known as flauta (flute) while pan francés refers to the thinner, crustier French baguette. In Brazil, a similar bread is made and known as pão francês or pão de sal ("bread of salt").
The bolillo is the typical bun used for Sonoran hot dogs.
French roll

French roll refers to various baguette-like bread rolls in different regions around the world.
In Hong Kong and Macau, dyun faat baau (短法包, literally "short French bread" or "short baguette"), also known as the zyu zai baau (豬仔包, "piggy bun"), is used to make pork chop buns.
On the Spanish island of Mallorca, the llonguet is also known as panet francès, meaning "small French bread" or "French bread roll" in Catalan.
Carcaça and papo-seco are two traditional Portuguese breads.
Across Latin America, the terms pan francés (Spanish) or pão francês (Portuguese), both meaning "French bread", refer to various baguette-like bread rolls made with wheat flour, salt, water and yeast.
In Argentina, Paraguay, and Uruguay, pan felipe (Felipe bread) is a commonly eaten French bread roll.
In Uruguay, there's a denser version known as pan marsellés (Marseilles bread). The Marseille bread called pan marsellés in Uruguay is different from the Brazilian pão francês. The Brazilian type is less dense and lighter and crispier. However the Uruguayan version is made with a denser bread dough resulting in a harder bread (similar to Italian bread), with the crust covered in maize flour before baking.
In Bolivia and Chile, the beloved marraqueta is sometimes called pan francés. In Peru, the term pan francés (or sometimes called pan francés peruano) is different from the marraqueta.
The most popular bread in Brazil is the light and crispy pão francês. Pão francês is known by several names throughout Brazil, such as cacetinho, pãozinho (little bread), pão de trigo (wheat bread), pão de sal (salt bread), pão de água (water bread), pão aguado (watery bread), careca, and pão Jacó (Jacó bread). It is commonly found in delis and bakeries throughout Brazil.
In the region of Comarca Lagunera in northeastern Mexico, pan francés (or sometimes called pan francés lagunero) is an important part of daily dining.
In other parts of Mexico and Central America, the word pan francés is used to refer to bolillo.
Literary Calavera

The Literary Calavera or calavera literaria (Spanish: literary skull) is a traditional Mexican literary form: a satirical or light-hearted writing in verse, often composed for the Day of the Dead. In some parts of Mexico, it is a common tradition for children and adults to write "Calaveritas" (Spanish: little skull) for friends, colleagues, or relatives, in which the addressee is typically portrayed as dead.
Initially known as panteones, these verses had their origin in the 19th century as mocking epitaph and a way of expressing ideas or feelings that in other occasions might be difficult to express. For this reason they were often censored or destroyed, since they also often served as a means to express political satire. The first calaveras were published in 1879, in the newspaper El Socialista, of Guadalajara.
Yaqowiyu

Yaqowiyu iku sawijining pahargyan upacara adat Jawa wujud nyebar apem ing tlatah kacamatan Jatinom, kabupatèn Klathèn, Jawa Tengah. Pahargyan iki diadani setaun sapisan saben wulan Sapar nuju dina Jemuwah minggu kapindho utawa ing madyaning sasi.
Upacara tradhisi Yaqowiyu wis kaleksanan wiwit taun 1589, pinuju tanggal 15 Sapar. Mula bukané upacara pahargyan iki ora liya amarga Ki Ageng Gribig, ya iku ngulama sholèh lan mangaribawa kang sugeng ing abad XVI. Nalika semana Ki Ageng Gribig kondur munggah haji saka kutha Mekah kanthi ngasta olèh-olèh wujud apem kanggo putra wayah lan para santri, amarga mung sethithik mula ora kabèh bisa keduman. Sabanjuré Nyi Ageng Gribig gawé apem manèh sisandéné bisa diandum marang para warga Jatinom, nalika andum apem, Ki Ageng Gribig karo ngendika "Yaa qowiyyu", tegesé: Duh, Gusti ! Paringana kekiyatan. Prastawa mau banjur dilanggengaké lan dipèngeti saben taun déning warga kanthi jeneng Yaqowiyu. Ki Ageng Gribig nalika kondur saka Mekah, ora mung ngasta apem, nanging uga ngasta lemah segenggem kang dipundhut saka ngara-ara Arofah, nuli ditanem ing lapangan sabanjuré kawastanan ngara-ara Tarwiyah, amarga lemah iku kapundhut Kyai Ageng Gribig saka Arofah nalika ngumpulaké banyu kanggo sangu wukuf ing tanggal 8 Dzulhijjah. Dina iku pancèn kawastanan Yaumul Tarwiyah. Banjur tembung Yaqowiyu ya iku saka pengajian kang dianakaké Ki Ageng Gribig, nalika mungkasi mesthi ndedonga “Yaa qowiyyu. Yaa Aziz qowina wal muslimiin, Yaa qowiyyu warzuqna wal muslimiin”, kanggo nyuwunaké kekuwatan umat muslim.
Pahargyan Yaqowiyu racaké ditindakaké ing komplèk pasaréan Ki Ageng Gribig kang dadi siji karo masjid lan ngara-ara. Wektuné bakda salat Jum'at. Kang mèlu ngregengaké ora mung warga, nanging uga para nayaka praja, pangembating praja saka kabupatèn Klathèn. Pahargyan Yaqowiyu uga ana kang ngarani Saparan lan Apeman.
Apem kang disebar nganti atusan èwu, boboté watara 5 ton. Apem-apem mau minangka sumbangsih saka para warga ing Jatinom. Sadurungé disebar maèwu-èwu apem iku digawé gunungan dhisik, kanthi tumpukan kang kudu urut medhun 4-2-4-4-3, angka iku minangka gunggungé rokaat sajeroning salat 5 wektu. Gunungan apem kang lanang dijenengi Kyai Kiyat, déné kang wadon Nyai Kiyat. Sadurungé disebar ing lapangan kang ana ing pinggir kali, sisih kidul komplèk masjid lan pasarèyan Ki Ageng Gribig, gunungan apem iku dileremaké sawengi ing masjid. Gunungan banjur digawa menyang menara kang ana ing punjering lapangan, nuli disebaraké déning para santri kang padha nganggo sandhangan lan iket warna putih, apem-apem iku dinggo rebutan para warga. Miturut kapercayan, yèn olèh apem mau, gegayuhan kang dipéngénake bakal kajangka. Ana kang dipakakaké kéwan ingon-ingon, diceguraké ana ing blumbang, dipendhem anèng sawah, dipendhem ing jero omah, lan liya-liyané
Sapporo Dome

Koordhinat: 43°0′54.7″N 141°24′35.3″E﻿ / ﻿43.015194°N 141.409806°E﻿ / 43.015194; 141.409806
Sapporo Dome (札幌ドーム, Sapporo Dōmu) yaiku stadion ing Toyohira, Sapporo, Jepang kang asring digunakake kanggo bal-balan lan bisbol. Stadion iki minangka papan kanggo klub bal-balan Hokkaido Consadole Sapporo lan tim bisbol Hokkaido Nippon-Ham Fighters.
Sapporo Dome dibukak ing taun 2001 lan nduweni kapasitas 41.580 kursi. Stadion iki dadi tuan rumah 3 pertandhingan fase grup ing Piala Donya FIFA 2002.
Stadion iki dadi tuan rumah upacara Kejuaraan Donya Ski Nordic FIS 2007 ing 22 Februari lan dadi tuan rumah upacara penutupan ing 4 Maret. Stadion kasebut nggawe sejarah minangka papan kanggo ski njero ruangan kapisan lan papan ing wayah wengi kanggo kejuaraan donya utawa tingkat Olimpiade Musim Dingin. Kanggo nggawe salju, stadion iki nggunakake sistem konversi rumput stadion kanggo memfasilitasi proses nggawe salju kanggo kompetisi ski. Ing upacara pambuka nekakake Maki Ohguro, seniman lokal saka Sapporo, lan pagelaran drum lan pagelaran Jepang uga pagelaran adat lokal lan tradhisi liyane. Kanggo juara, kapasitas lenggahan wis suda dadi 30.000 kursi.
Sing menarik babagan stadion iki yaiku stadion iki duwe rong jinis lumahing sing bisa diganti. Bisbol dimainake ing lumahing kanthi suket buatan, dene yen nganakake pertandingan bal-balan nggunakake lapangan suket. Sawetara stadion liyane sing dilengkapi fitur kaya stadion iki yaiku Gelredome ing Walanda, Veltins-Arena ing Jerman lan Stadion Universitas Phoenix ing Amerika Serikat. Beda karo telung stadion kasebut, Sapporo Dome duwe atap sing tetep.
Owah-owahan saka lapangan bisbol menyang lapangan bal-balan diwiwiti kanthi nyimpen lumahing lemah suket buatan sing digunakake kanggo bisbol. Sawise rampung, kumpulan lelenggahan stadion muter saka posisi sudut kanggo bisbol menyang posisi paralel (biasa). Kumpulan lelenggahan stadion utama banjur diselehake maneh, lan lapangan bal-balan lumebu menyang stadion. Stadion dimudhunake banjur muter 90 derajat. Owah-owahan saka lapangan bal-balan menyang lapangan bisbol kosok baline.
Tandha kapangkatan TNI Angkatan Dharat

Sajeroning TNI Angkatan Darat, kaya déné ing Angkatan liyané, kapangkatan dumadi saka golongan Perwira, Bintara lan Tamtama. Tandha kapangkatan ing ngisor iki uga dirinci miturut seragam kang dianggo, ing anatarné Pakaian Dinas Upacara (PDU), Pakaian Dinas Harian (PDH) lan Pakaian Dinas Lapangan (PDL). Saben klambi seragam lan atributé wis diatur sajeroning paugeran TNI. Tandha kapangkatan isih kapérang manèh kanggo kalungguhan komando (ana garis abang ing pinggir utawa tengahé), lan staf biyasa.
Cithakan:Deleng uga Perwira Tinggi sok uga dicekak dadi Pati.
Perwira Menengah sok uga dicekak dadi Pamen.
Perwira Pertama sok uga dicekak dadi Pama.
Bora

.
Bora minangka upacara inisiasi masarakat Aborigin ing Australia Wétan. Tembung "bora" uga nuduhake situs sing ditindakake inisiatif. Ing situs kasebut, bocah lanang, wis diwasa, entuk status pria. Upacara wiwitan beda karo budaya Aborigin dadi budaya, nanging asring, ing level fisik, kalebu scarification, sunat, subincision lan, ing sawetara wilayah, uga ngilangi untu. Sajrone upacara adat, para mudha sing bakal diwiwiti diajari nyipta lagu-lagu suci tradisional, rahasia saka visi, tarian, lan budaya tradisional suku kasebut. Akeh klan sing beda bakal nglumpuk kanggo melu upacara inisiasi. Wanita lan bocah-bocah ora diidini teka ing lapangan bora suci sing ditindakake ritual kasebut.
Tuberkulosis

Tuberkulosis utawa TB utawa TBC (cekakan pungkasan iki ora akèh dienggo manèh) iku lelara infèksi kang disebabaké déning bakteri Mycobacterium tuberculosis. Lelara iki paling asring nyerang paru-paru sanajan ing saprotelon kasus nyerang organ awak liya lan ditularaké wong menyang wong liyané. Iki uga salah siji lelara tuwa dhéwé kang dikawruhi nyerang manungsa. Yèn diterapi kanthi bener tuberkulosis kang disebabaké déning komplèks Mycobacterium tuberculosis, kang peka marang obat, praktis bisa mari. Tanpa terapi tuberkulosa bakal ngakibataké pepati sajeroning limang taun pisanan ing punjul setengah kasus.
Indonésia ana sajeroning peringkat katelu paling ala ing donya kanggo gunggung panandhang TB. Saben taun muncul 500 èwu kasus anyar lan punjul 140 èwu liyané mati. Satus taun kapungkur, siji saka lima pepati ing Amérikah Sarékat disebabaké déning tuberkulosis.
Tanggal 24 Maret dipèngeti donya minangka "Dina TBC" amarga nalika tanggal 24 Maret 1882 ing Berlin, Jerman, Robert Koch mresentasikaké asil studi ngenani jalaran tuberkulosis kang panjenengané temokaké.
Panularan lelara iki amarga kontak karo dhahak utawa ngisep titik-titik banyu saka wahing utawa watuk saka wong kang kena infèksi kuman tuberkulosis
Tandha-tandha utama tuberkulosis ya iku watuk suwéné 3 minggu utawa luwih, mawa dhahak, lan racaké campur getih. Bisa uga nyeri dhadha, mata abang, kèlangan nafsu mangan, sesek napas, demam, awak lemes, lan saya kuru. Yèn ora ditangani, bisa dumadi syok hipovolemik utawa sesek napas abot kang njalari pepati.
Organisasi
Liyané
Pratélan Gubernur Daerah Khusus Ibukota Jakarta

Jakarta punika namung satunggalipun kutha ing Indonésia ingkang jejeripun sami kaliyan provinsi kanthi aran Daerah Khusus Ibukota Jakarta (DKI Jakarta). Jakarta dumunung wonten pasisir kilèn sagara lèr Pulau Jawi. Rumiyin, Jakarta naté ngagem sapérang aran inggih punika Sunda Kelapa, Jayakarta, lan Batavia. Ing jagat internasional, Jakarta ugi gadhah jejuluk J-Town, utawi langkung misuwur The Big Durèn amargi dipunanggep minangka kutha ingkang mèmper kaliyan New York City (Big Apple) ing Indonesia.
Kanthi wiyar 661,52 km² (sagara: 6.977,5 km²), lan cacah warga 10.187.595 jiwa (2011), tlatah metropolitan Jakarta dipuntambahi Jabodetabek ingkang gunggung cacah jiwa dumugi 28 yuta jiwa, kalebet metropolitan paling ageng ing Asia Wétan Kidul utawi urutan kaping kalih ing donya.
Minangka panceripun bisnis, pulitik, lan kabudayan, Jakarta dipun-ngginakaken minangka ngadegipun kantor-kantor BUMN, perusahaan swasta, lan perusahaan manca nagari. Kutha punika ugi dipundadosaken manggènipun lembaga-lembaga pamaréntahan lan kantor sekretariat ASEAN. Ing babagan sarana transportasi udara, Jakarta gadhah Bandara Soekarno–Hatta lan Bandara Halim Perdanakusuma, wondéné ing transportasi sagara wonten tiga sarana inggih punika palabuhan Tanjung Priok, Sunda Kelapa, lan Ancol.
Wilayah administratif DKI Jakarta inggih punika Jakarta Pusat, Jakarta Timur, Jakarta Selatan, Jakarta Barat, Jakarta Utara, lan Kabupatèn KapuloanSeribu. Awit saking jejeripun minangka kutha administratif, pangarsa gangsal tlatah punika dipunutus déning gubernur ingkang saweg lenggah, mboten lumantar pamilihan kados tlatah otonom sanèsipun. Sinaosa Soewirjo nglenggahi minangka panguwaos Jakarta wiwitan, nanging pangarsa ingkang ngagem aran kalungguhan Gubernur DKI Jakarta inggih punika Soemarno Sosroatmodjo dumugi sapunika. Ing ngandhap punika, pratélan pangarsa ingkang naté nglenggahi minangka gubernur lan palaksana tugas gubernur DKI Jakarta.
Berikut pratélan Pelaksana Tugas Gubernur yang menggantikan Gubernur petahana yang sedang cuti kampanye