davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Raspuri

The 'Raspuri' mango is an extremely popular variety of mango in South Indian state of Karnataka especially grown in and around Bengaluru, Ramanagara, Kolar, Chikkaballapura, Tumakuru. This fruit is also known as sweet mango. It is also known as the Pairi mango in Maharashtra state.
Raspuri: Raspuri mango This is called the Queen Mango of India. It’s generally found in Old Mysore, Karnataka. This mango is very tasty; that’s why it’s generally called the "queen" mango.
Raspuri mangoes are oval in shape and about 4 to 6 inches long. The skin of the ripe fruit is reddish yellow in colour, and some eat the skin though it can be a bit bitter for some taste buds. The mango has a warm sweet taste, is sometimes pleasantly tart, and has rich aromatic flavour. It is an excellent source of vitamins A and C. The pulp is suited for conversion to juices, nectars, drinks, jams, fruit cheese or to be had by itself or with cream as a dessert. It can also be used in puddings, bakery fillings, and fruit meals for children, flavours for food industry, and also to make ice cream and yoghurt.
Raspuri mangoes are juicy in texture. They are rich in carotenes, a precursor of Vitamin A. This mango is grown widely in the south of India, primarily Karnataka. Raspuri mangoes are largely grown and eaten in Old Mysuru region of Karnataka. Like the Alphanso and the Totapuri mango, the Raspuri mango is used in the making of ice creams, yogurts, smoothies, juices, jams and jellies.
A fully ripe Raspuri mango harvested at the right time and ripened naturally can beat them all in taste, as well as amount of juice per mango, including the Alphonso. The fully ripened Raspuri may have orange, green, red and mixed colours and the pulp is yellowish orange and is very sweet and juicy. If the fruit is not ripe or not ripened naturally, it may taste sour. This variety of mango arrives in the market early compared to other varieties, during the months of May and will usually be available until the beginning of June. Raspuri mangoes are also called by another name Pairi. If one hears the word Pairi Mango, it means they refer to Raspuri.
List of mango cultivars
Irwin (mango)

The 'Irwin' mango is a commercial mango cultivar which was developed in South Florida. This variety has a smooth bright red colored fruit with sweet aroma along with juicy pulp. TSS was measured above 20%.
The original Irwin tree was a seedling of the Lippens cultivar that was open-cross pollinated with Haden, planted on the property of F.D. Irwin in Miami, Florida in 1939. The tree first bore fruit in 1945 and was named and described in 1949. The fruit gained commercial acceptance due to its good production, flavor, relative disease resistance, and attractive color. 'Irwin' has also been sold as a nursery stock tree for home growing in Florida.
Today, Irwin is grown on a commercial scale in a number of countries, including South Korea, (particularly on Jeju Island), Japan, Taiwan, and Australia, where it was introduced in the 1970s.
The Irwin mango was first grown in Taiwan in 1962 by Cheng Han-chih (鄭罕池) in Douliuzai Village, Yujing District, Tainan, Taiwan. In 1973, the government designated Douliuzai Village as a mango special agricultural zone. By the 1970s the residents of Douliuzai Village were known for their wealth due to mango cultivation. Cheng Han-chih is considered to be the godfather of Taiwan's lucrative modern mango industry. Irwin mangos have been the most popular mango in the Taiwanese market for fifty years.
Irwin trees are planted in the collections of the USDA's germplasm repository in Miami, the University of Florida's Tropical Research and Education Center in Homestead, Florida, and the Miami-Dade Fruit and Spice Park, also in Homestead.
Irwin fruit is of ovate shape, with a rounded base and a pointed apex, lacking a beak. The smooth skin develops an eye-catching dark red blush at maturity. The flesh is yellow and has a mild but sweet flavor and a pleasant aroma. It is fiberless and contains a monoembryonic seed. The fruit typically mature from June to July in Florida and is often born in clusters.
The trees are moderately vigorous growers capable of exceeding 20 feet in height if left unpruned, developing open canopies.
Mango showers

Mango showers is a colloquial term to describe the occurrence of pre-monsoon rainfall in March-May. Sometimes, these rains are referred to generically as ‘April rains’ or ‘Summer showers’. They are notable across much of South and Southeast Asia, including India, and Cambodia. In southern Asia, these rains greatly influence human activities because of the control the rains have on crops that are culturally significant like mangoes and coffee.
These rains normally occur from March to April, although their arrival is often difficult to predict. Their intensity can range from light showers to heavy and persistent thunderstorms. In India, the mango showers occur as the result of thunderstorm development over the Bay of Bengal. They are also known as 'Kaal Baisakhi' in Bengal, as Bordoisila in Assam and as Cherry Blossom showers or Coffee Showers in Karnataka.
Towards the close of summer, pre-monsoon showers are common, especially in Kerala, Karnataka and parts of Tamil Nadu in India. They help in the early ripening of mangoes and are hence often referred to as "Mango showers."
List of neighbourhoods of Jamshedpur

Jamshedpur is one of the major hubs for industry in Jharkhand, India. The following are neighbourhoods of the city.
The Central area is the main area of commercial and cultural activities.
Eastern side contains residential, a commercial and other industrial areas.
The Northern side contains mixed used areas.
The southern side contains mixed - used areas, commercial areas and the other industrial areas.
The western side contains two residential and mixed used areas while others are industrial areas.
List of mango cultivars

The following is a list of some prominent mango cultivars. Worldwide, hundreds of mango cultivars are known.
Most commercial cultivars belong to Mangifera indica, while a few commercial varieties grown in Southeast Asia belong to other Mangifera species. Southeast Asia, India, Australia, the United States and some African countries cultivate locally selected varieties, while most other countries grow cultivars developed in Florida.
The United States Department of Agriculture (USDA) facility on Old Cutler Road in Coral Gables, Florida, has about 400 varieties of mangoes and is one of the largest depositories of mango plant cultures in the world.
The USDA collection was originally believed to have over 500 varieties of mango germplasm, but genetic testing showed several duplicates. In the United States, South Florida is one of the centers for mangoes due to year-round temperate climate and culture fascinated by mangoes and several nurseries dedicated to bringing new varieties of mangoes into the US by either import or selective breeding.
Reviews of older varieties of mangoes were based upon the competition available at the time. Most of the varieties of mangoes available in grocery stores in the United States can trace their lineage to the Haden mango tree, a tree planted by Jack Haden in 1902 in Coral Gables, Florida (Haden itself can be traced back to Malgova which is misspelled Malgoba in US and has its origin in Tamil Nadu, India). The following are among the more widely grown mango cultivars, listed by the country in which they were selected or are most extensively cultivated:
Media related to Mangifera (cultivars) at Wikimedia Commons
Anwar Ratol

Anwar Ratol (sometimes spelt Anwar Rataul) is a small, yellow variety of mango known for its sweetness and fiberlessness. It is sometimes called the 'mini powerhouse'. It is cultivated in the Punjab and Sindh regions of Pakistan, and near the village of Rataul in Uttar Pradesh, India. It is very sweet in taste with less fiber.
Anwar Ratol was first cultivated near Rataul, a village in Uttar Pradesh. Sheikh Mohd Afaq Faridi, a Muslim farmer returned to the village after completing his inter college in 1905, he noticed a young mango tree near one of the farms. He asked a gardener to graft the plant, and in a year's time, four mango trees sprouted. Years later, Afaq Faridi resigned from his job and devoted his life to this ‘sweet mission’. After his marriage, he set up a mango nursery that he called Shohra-e-afaq in 1928 and got it registered in 1935. He named this mango variety Anwar Rataul, now popularly known simply as the Rataul mango. In 1947, someone took sample plants to Pakistan and planted this mango breed in the Multan region. The variety became famous, and symbol of pride for Pakistan.
There are two variations of this mango:
The early season variety is fragile and prone to the climate elements. Much of the crop is destroyed by strong wind and heavy rain, but it is also the most popular and sweeter of the two varieties. Its growing season is very short - just a few weeks in May and June.
The late season variety is more stable, with a thicker skin and is less sweet. It grows in July and August.
Since 1981, Pakistan has been sending Anwar Ratol mangoes to heads of state and diplomats as part of its "mango diplomacy" to promote their mangoes around the world and create better relations with other countries like Australia and India.
International Mango Festival

The International Mango Festival, held annually in Delhi, India during early summer, is a two-day festival showcasing mangoes. It has been held since 1987.
It is organised by the Delhi Tourism and Transportation Development Corporation (DTTDC) in collaboration with the Agricultural and Processed Food Products Export Development Authority, the National Horticultural Board and the New Delhi Municipal Council. As in recent past years, the festival was held in the Talkatora Indoor Stadium.
A tourism official explained:
More than 550 varieties and cultivars of mango are featured in the festival for visitors to view and taste. Among these are alphonso, mallika, amrapali, himsagar, malda, balia, chorasya, dhaman, dhoon, fazia, gelchia, nigarin kheria, ruchika and shamasi. Notable chefs from five star hotels like the Maurya Sheraton, Taj Mahal Palace & Tower, Inter-Continental Hotel, Marriott India, Qutub Hotel and Claridges around India demonstrate the preparation of assorted recipes made with mango.
The festival is also an opportunity for agro-industries and food industries processing mangoes into jams, pickles, fruit juice and canned fruit to display their products.
Activities in the festival include cultural programmes and recreational events like a mango eating competition for women, mango slogan writing, a demonstration of mango carving, a magic show, and a quiz about mangoes. For the mango judging competition, there are various categories and a minimum of seven ripe mangoes are required for competing in each. There is also a prize given for biggest mango.
In describing International Mango Festival, a reporter for the BBC said:
Mango festivals are also held elsewhere in the world such as one hosted by Fairchild Tropical Gardens in Miami, Florida, United States, another in Cebu, Philippines and a third in Negril, Jamaica.
Mallika (mango)

The 'Mallika' mango is the result of the hybridization of the Indian mango varieties Neelum and Dasheri. The variety was introduced by Dr. Ramnath Singh. When grafted, the tree will remain a manageable size and is appropriate for dooryard growing. Fruit is normally ready to harvest from June to July.
Mallika produces high quality, fiberless Mango fruit. The fruit has prominent citrus, melon and honey notes and is exceptionally sweet. The cultivar met a positive reception at the Fairchild Botanic Gardens International Mango Festival. Mallika are usually grown in tropical to subtropical climates. However, if grown in colder temperatures, the Malika has a higher chance of showing signs of a disease called malformation. Malformation is most prevalent in species of mango that are grown between a range of temperatures of 10-15 degrees Celsius. However, the sign of the disease is not as prevalent in temperatures that are higher than 15 degrees Celsius. The reason for the malformation in the Mallika species is due to the cold temperature causing the mango to produce higher than normal levels of ethylene, which is a chemical produced when the mango exhibits either abiotic or biotic stresses.
After the initial day of harvest, the Mallika changes in physical attributes and chemical structure. Three days after harvesting the Mallika mangos, the color of the skin becomes a reddish yellowish hue. This is due to an increase in the number of carotenoids present within the skin while the chlorophylls start to degrade. The mango is also the most acidic and has the firmest texture on the third day after harvest, but the level of acidity and firmness decreases drastically afterwards. The mango becomes the heaviest on the fifth day after harvest but the size of the mango becomes the smallest by the seventh day after harvest.
Aamras

Aamras (also known as amras) is a Gujrati sweet dish in the India made from the pulp of the mango fruit. The pulp of a ripe mango is extracted, usually by hand, and is eaten together with pooris or chapatis, Indian breads. Sometimes ghee and milk are added to the pulp to enhance its flavour. Sugar may be added for sweetness. It is often eaten at celebrations and weddings with cardamon and chopped fruits.
A regional version of aamras is a popular dessert in Marathi and Rajasthani cuisines as well as Marwari and Gujarati homes, especially during festivities.
Originally a traditional dish from Maharashtra, it is very popular in other parts of India.
Since the fruit is seasonal, being harvested at the end of summer, the need to preserve the fruit in the form of pulp has given rise to a moderately large mango-processing industry.
The word "aamras" is derived from the Sanskrit words āmra (Sanskrit: आम्र; lit. 'mango') and rasa (Sanskrit: रस; lit. 'juice'), so the literal meaning is "mango juice".
Panhe is a traditional summertime drink in Maharashtra, a sweet drink made with the pulp of boiled raw mangoes mixed with half the amount of sugar and diluted with water. The drink helps in tolerating the heat.
Aamras is also a traditional Gujarati dish (called કેરીનો રસ (kerī-no ras)). It consists of sugared mango pulp, which is passed through muslin to remove fibrous strands of the fruit. It is commonly eaten with rotil or pooris.
Several sweetmeats produced from the processed pulp are very popular among the Maharastrian community.
Amchoor

Amchoor or aamchur or amchur, also referred to as mango powder, is a fruity spice powder made from dried unripe green mangoes. A citrusy seasoning, it is mostly produced in India. In addition to its use as a seasoning it adds the nutritional benefits of mangoes when the fresh fruit is out of season.
To make amchoor, early-season mangoes are harvested while still green and unripe. Once harvested, the green mangoes are peeled, thinly sliced, and sun-dried. The dried slices, which are light brown and resemble strips of woody bark, can be purchased whole and ground by the individual at home, but the majority of the slices processed in this way are ground into fine powder and sold as ready-made amchoor.
It has a honey-like fragrance and a sour fruity flavour and is a tart pale-beige-to-brownish powder. It is used in dishes where acidity is required, in stir fried vegetable dishes, soups, curries, and to tenderize meat and poultry. It is used to add a fruit flavour without adding moisture, or as a souring agent, and lends an acidic taste to the foods.
Amchoor is a predominant flavouring agent used in Indian dishes where it is used to add a sour tangy fruity flavour without moisture. It is used to flavour samosa and pakora fillings, stews and soups, fruit salads and pastries, curries, chutneys, pickles and dals and to tenderize meats, poultry, and fish. It is added to marinades for meat and poultry as an enzymatic tenderizer and lends its sourness to chutneys and pickles. Amchoor is also a primary component of chaat masala, an Indian spice mix.
Kaleem Ullah Khan

Haji Kalimullah Khan, popularly known as Mango man, is an Indian horticulturist and fruit breeder, known for his accomplishments in breeding mangoes and other fruits. He is known to have grown over 300 different varieties of mangoes on a single tree, using grafting techniques. Born in Malihabad, near Lucknow in the Indian state of Uttar Pradesh, Khan dropped out of school at 7th standard and took to the family business of farming. Using the asexual propagation technique of grafting, he has developed several new varieties of mangoes, some of which has been named after celebrities and political leader such as Sachin Tendulkar, Aishwarya Rai, Akhilesh Yadav, Sonia Gandhi, Narendra Modi, Amit Shah etc. Anarkali, a variety of mango developed by him is reported to have two different skins and two different layers of pulp, each having a different taste. The Government of India awarded him the fourth highest civilian honour of the Padma Shri, in 2008, for his contributions to horticulture.
Magnolia acuminata

Magnolia acuminata, commonly called the cucumber tree (often spelled as a single word "cucumbertree"), cucumber magnolia or blue magnolia, is one of the largest magnolias, and one of the cold-hardiest. It is a large forest tree of the Eastern United States and Southern Ontario in Canada. It is a tree that tends to occur singly as scattered specimens, rather than in groves.
The cucumber tree is native primarily within the Appalachian belt, including the Allegheny Plateau and Cumberland Plateau, up to western Pennsylvania and New York. There are also numerous disconnected outlying populations through much of the southeastern U.S., and a few small populations in Southern Ontario. In Canada, the cucumber tree is listed as an endangered species and is protected under the Canadian Species at Risk Act. In 1993 The North American Native Plant Society purchased Shining Tree Woods to preserve a stand of Magnolia acuminata, which is also known as "The Shining Tree".
The leaves are deciduous, simple and alternate, oval to oblong, 12–25 centimetres (4.7–9.8 in) long and 6–12 centimetres (2.4–4.7 in) wide, with smooth margins and downy on the underside. They come in two forms, acuminate at both ends, or moderately cordate at the base (these are usually only formed high in the tree).
Unlike most magnolias, the flowers are not showy. They are typically small, yellow-green, and borne high in the tree in April through June. The leaves of Magnolia acuminata are pointed at the tip and provide it with its name - 'acuminate' means tapering to a fine point. The name "cucumber tree" refers to the unripe fruit, which is green and often shaped like a small cucumber; the fruit matures to a dark red color and is 6–8 centimetres (2.4–3.1 in) long and 4 centimetres (1.6 in) broad, with the individual carpels splitting open to release the bright red seeds, 10–60 per fruit. The ripe fruit is a striking reddish orange color.
Cucumber trees are excellent shade trees for parks and gardens, though they are not recommended for use as street trees. In cultivation, they typically only grow 15–20 m (49–66 ft) tall, although they reach over 30 m (98 ft) in ideal forest situations. They can become quite massive: the United States national (and presumed world) champion in Stark County, Ohio measures eight feet (2.4 m) in diameter and 96 ft (29 m) tall. They grow best in deep, moist, well-drained soils that are slightly acidic although they are tolerant of alkaline soils.
They are tricky to transplant due to their coarse, fleshy root system and should be planted shallow and moved in early spring with a good soil ball.
In the timber trade, the wood of this tree is interchangeable with that of the related tuliptree (Liriodendron tulipifera).
Magnolia acuminata has been used in hybridizing new varieties that share its yellow flower color and cold hardiness.
It additionally has been marked as a pollinator plant, supporting and attracting bees and butterflies. It is a host plant for butterflies, providing food during their larval stage.
Andrei Mureșan

Andrei Iosif Mureșan (n. 1 august 1985, Turda, Cluj, România) este un fotbalist român retras din activitate, care a jucat pe post de fundaș central la echipe ca U Cluj, CFR Cluj și Gloria Bistrița. Și-a început cariera de fotbalist în orașul Cluj la Universitatea. Apoi acesta a făcut saltul la echipa de seniori a clubului. A evoluat 5 sezoane urmând în ultimul an să fie împrumutat la Gloria Bistrița. În 2008 a ajuns definitiv la Gloria, echipă de la care în 2009 a fost împrumutat în Rusia, la Kuban Krasnodar. În iunie 2012 a semnat cu echipa Astra Ploiești.
Dragoș Militaru

Dragoș Militaru (n. 2 martie 1990, Târgu Jiu, Gorj, România) este un fotbalist român retras din activitate, care a jucat pe post de mijlocaș la echipe ca Pandurii, FC Daugava Riga și Unirea Alba Iulia. După încheierea carierei, a devenit antrenor, și antrenează în prezent pe FC Unirea Dej.
Ca jucător de fotbal, Dragoș Militaru a evoluat la Pandurii II Târgu Jiu (Liga 3), Minerul Lupeni (Liga 2), Silvania Șimleu Silvaniei (Liga 2), Unirea Alba Iulia (Liga 2), Damila Măciuca (Liga 2), FC Daugava Daugavpils (Liga 1 letonă) și Pandurii Târgu Jiu (Liga 1, unde însă nu a debutat, fiind doar rezervă în câteva meciuri).
La numai 27 de ani, a decis să renunțe la cariera de fotbalist și și-a început cariera de antrenor în februarie 2017, ca secund al lui Adrian Iencsi la Unirea Jucu.
Dragoș Militaru a debutat ca antrenor principal în vara anului 2019, în Liga 3, la Luceafărul Oradea, moment în care a devenit cel mai tânăr antrenor principal din primele trei divizii ale fotbalului din România.
După șase luni, a plecat la Unirea Dej, unde a antrenat până în 2023. În sezonul 2020-2021 a reușit să promoveze cu Unirea Dej în Liga 2, iar în sezonul 2022-2023 a reușit să o ducă pe Unirea Dej în play-off-ul din Liga 2.
În iunie 2023, Militaru a devenit antrenorul echipei Chindia Târgoviște.
Revine ca antrenor la Unirea Dej in noiembrie 2023 pana in vara anului 2024.
In septembrie 2024 semneaza primul contract in afara tarii ca antrenor asistent in SUPERLIGA - Danemarca la clubul Vejle Boldklub.
Așezarea romană de la Turda - „Lișca”

Villa rustica este situată la circa 3 km sud-vest de cartierul Poiana, pe teritoriul localității Turda din județul Cluj, lângă fântâna și izvorul pârâului "Lișca" (în maghiară Liskakut), pe un loc arabil mai ridicat (unde a existat satul dispărut Élecsfalva). Izvorul este obârșia pârâului Lișca (numit și Füzespatak, Valea Fizeș, Valea Trăsnită), actualmente Valea Odăii Beteag.
În anul 2009 s-a descoperit la Turda o a doua "villa rustica" din perioada romană. Coordonatele geografice ale acestei așezări romane din extravilanul de nord-est al municipiului (lângă Valea Sărată - Pârâul Sf. Ion): 46.589246, 23.819039
Cod LMI: Așezarea romană Lișca din Poiana-Turda este înscrisă pe lista monumentelor istorice din județul Cluj, elaborată de Ministerul Culturii si Patrimoniului Național din România în anul 2010 (cod: CJ-I-s-A-07211).
Cod RAN: 55268.08
Băile Sărate din Turda

Primele exploatări romane la Turda au fost cele de la Băile Sărate („Turda-Băi”), apoi cele de la Durgău-Valea Sărată.
Băile Sărate se află intr-o zonă depresionară, inconjurată de păduri, la o altitudine medie de 360 m, constituind cel de al doilea areal al rezervației naturale "Sărăturile Ocna Veche".
Harta Iosefină din anii 1769-1773 arată că la Băile Sărate existau atunci 16 lacuri.
Zona Băilor Sărate este folosită ca microstațiune balneară încă din anul 1834. Inițiativa amenajării zonei se datorează dr. József Hanko și farmacistului Lajos Velits (un reputat farmacist din secolul al XIX-lea) care au înțeles rolul profund curativ pe care îl au apele sărate ale zonei.
Alte amenajări au urmat în perioada interbelică (în lemn), apoi în anii 50 ai secolului al XX-lea, precum și în ultimii anii (după privatizarea complexului). Capacitatea ștrandului este de aprox. 8.000 de persoane. „Lacul Roman” (ștrandul), cu o adâncime de 14,2 m și o concentrație a sării de aproximativ 46-48 la mie, are calități curative deosebite, ajutând la tratarea afecțiunilor reumatice, ginecologice, afecțiunilor aparatului nervos periferic etc. Nămolurile de la Băile Sărate sunt terapeutice, au un potențial enzimologic și microbiologic și se utilizează de vizitatori în balneoterapie.
În colțul sud-vestic al bazinului izvorăște dintr-o fântână de slatină Pârâul Aluniș (Pârâul Moghioruș, Pârâul Mic Sărat), afluent de stânga al râului Arieș.
În anul 1936 s-a construit la Băile Sărate un hotel (lângă movila din centrul bazinului), prăbușit după scurt timp, din cauza amplasării sale pe un teren alunecos, instabil (pe hartă este însemnat „temelie“). A urmat un proces de despăgubiri, dar dosarul a fost închis definitiv în timpul războiului.
Intre 1967-1970 ISEM-Bucuresti (Intreprinderea de Stat pentru Explorări Miniere) a executat la Băile Sărate Turda un foraj de cercetare de mare adȃncime. Forajul a interceptat masivul de sare la o adȃncime de 3,80 m și a rămas în sare pȃnă la adȃncimea de 2870 m. Diapirul de sare are în acest loc deci o grosime de peste 2850 m.
Aici au fost identificate 16 lacuri antroposaline (inclusiv actualul ștrand, căruia i se spune și „Lacul Roman”). Toate aceste lacuri au fost vechi exploatări romane sau medievale de sare, umplute cu apă în cursul timpului. Romanii lucrau numai la suprafață, în gropi patrulatere, până la o adâncime de 12-15 m, de unde sarea se putea scoate ușor pe punți alunecoase și cu aparate simple de ridicat, după care o părăseau și începeau alta. Așa au extras romanii sarea peste tot în Ardeal, iar excavațiile părăsite au devenit lacuri.
Cele mai importante lacuri sunt:
Materiale media legate de Băile Sărate din Turda la Wikimedia Commons
Lapidariul din Turda

Lapidariul din Turda s-a aflat inițial într-un mic parc din centrul orașului Turda (Piața Muzeului), mărginit de Biserica Reformată-Calvină din Turda-Veche, Liceul Teoretic Jósika Miklós (fosta Școală Teodor Murășanu), Muzeul de Istorie și de fostul Palat al Finanțelor. În prezent se află în incinta păzită a Muzeului de Istorie, la suprafață sau în subteran.
Conține o colecție impresionantă de vestigii din perioada romană, găsite în perimetrul Turzii, mai ales în castrul roman Potaissa (sarcofage, lei funerari, statui, coloane, capiteluri etc). În anul 2011 lapidariul a fost reamenajat, fără a putea asigura însă protecția pieselor romane contra vandalismelor. Majoritatea pieselor romane din lapidariu au fost mutate în anul 2013 în incinta Muzeului de Istorie învecinat, spre a fi ocrotite de distrugeri și vandalisme. Piesele se găsesc fie în interiorul muzeului, fie în lapidariul din curtea acestuia. Acolo au fost restaurate de specialiști și etichetate, corespunzător normelor muzeale.
Busturile de bronz ale lui Traian și Decebal (Ettore Ferrari, 1928), păstrate în lapidariul din Turda între anii 1940-1995, au fost restituite în anul 1995 Muzeului de Istorie din Cluj-Napoca. Au fost aduse de la Cluj la Turda la Cedarea Ardealului în anul 1940, spre a fi ferite de distrugere din partea extremiștilor maghiari.
Piese romane găsite în castrul Potaissa se păstrează și în diferite alte locuri: - în colecțiile unor muzee (Viena, Budapesta, Cluj, Turda). - într-un depozit special amenajat, la castrul roman Potaissa de pe „Dealul Cetății“. - în curtea casei parohiale reformat-calvine din strada Dr.Ioan Rațiu nr.44, Turda.
Piesele romane incastrate în anul 1840 în zidul porții de intrare în curtea casei din str. Avram Iancu nr.3 (părți din baza unui monument funerar) au fost mutate la data de 30 iulie 2014 la Muzeul de Istorie din Turda.
Materiale media legate de Lapidariul din Turda la Wikimedia Commons
Need for Speed: Underground 2

Need for Speed: Underground 2 este un joc video de curse cu mașini lansat în 2004 pentru Microsoft Windows, PlayStation 2, Xbox, Game Boy Advance, Nintendo GameCube și Nintendo DS, dezvoltat de EA Games și publicat de Electronic Arts. Este al nouălea joc din seria Need for Speed și succesorul direct al Need for Speed: Underground. Constă în curse cu mașini sport, printre care se află modele exotice și modele japoneze. S-au vândut 9 milioane de copii, Echivalentul pentru varianta de PlayStation Portable este Need for Speed: Underground Rivals.
Povestea se desfășoară în orașul Bayview. După ce jucătorul devine cunoscut în The Olimpic City (Orașul Olimpic), primește un apel de la Caleb (un șofer violent cu tatuajul Morții pe mână). Jucătorul se întalnește cu Caleb, care îi distruge mașina. Samantha atunci îl sfătuiește pe jucător să se ducă în Bayview. Ajuns, jucătorul livrează un Nissan 350Z unei șoferite pe nume Rachel, care controlează tot ce se întâmplă în Bayview. Și după jucătorul este instruit să se ducă la garaj deșii jucătorul poate intra in numai 3 curse cu masina lui Ranchel.
În Underground 2 mașina se poate cosmetiza cu mult mai multe accesorii, cum ar fi sistemul audio din portbagaj, schimbarea culorii luminilor din față sau modificarea kilometrajului. Apar și curse noi, precum Street X, Underground Racing League (URL), dar și Dyno Test. Dyno Test este o verificare specială a motorului, a suspensiilor, a Turbo-ului, a Nitro-ului, a efectelor aerodinamice. La începutul modului carieră, Rachel îi oferă câteva mașini ca să poată să își facă un nume. Orasul Bayview este împărțit în 5 părți, care pot fi deblocate odată cu avansarea în carieră. Noi piese auto și mașini sunt deblocate după curse. Fiecare parte a orașului aduce și alte dificultăți, fapt pentru care mașina trebuie modificată în așa fel încât să fie măcar la același nivel ca a adversarilor din punctul de vedere al performanței. Adversarii pot fi găsiți și în afara curselor și provocați la un Outrun. Fiecare Outrun câștigat aduce și componente unice: Body components, Performance components, etc.. În unele părți ale orașelor, Outrun-urile trebuie repetate de atâtea ori până o parte dorită este deblocată și aplicată pe mașină. Pe lângă curse, sunt și câteva oferte din partea unor anumite firme, pentru reviste sau DVD-uri. Șoferul este lăsat să își pozeze mașina cum vrea, pentru ca poza să fie pusă pe coperta revistei respective. Aproape de finalul jocului, șoferul nostru se întâlnește cu Caleb și este provocat la o cursă. Caleb are un fel de gașcă, toți din aceasta încercând să îl învingă pe personajul nostru, care reușește să îi întreacă pe toți, chiar și pe Caleb, și ajunge cel mai bun pilot de curse de stradă din oraș.
Mina Boulby

Mina Boulby are o suprafață de 200 de hectare și este localizată la sud-est de satul Boulby, pe coasta nord-estică a parcului national North York Moors din regiunea Redcar and Cleveland, Anglia. Mina este deținută de Cleveland Potash Limited, care este o subsidiară a companiei Israel Chemicals Ltd.
Exploatarea minieră produce jumătate din necesarul de potasă al Marea Britanie. Minereul extras conține 35-45% silvină și 45-55% Sare gemă. Rocile de sare sunt extrase ca produs suplimentar și sunt folosite pe drumurile din regiune ca material antiderapant, când se circulă în condiții de iarnă.
Mina are 1001 angajați și poate produce până la un milion de tone de potasă pe an. Având adâncimea de 1400 metri, este a doua cea mai adâncă mină din Europa și are o rețea de galerii subterane care se întind sub Marea Nordului, cu o lungime totală de 1000 km .
Cleveland Potash Limited a raportat o cifră de afaceri de 194 de milioane de lire sterline în 2013, mai mult față de cele 162 de milioane raportate în anul anterior. În ciuda cifrei de afaceri mărite, compania a suferit pierderi de 194 de milioane de lire, datorită scăderii prețurilor la potasă.
În 1939, potasa a fost descoperită în zona satului Aislaby când s-au făcut prospecțiuni pentru petrol. Rezervele au fost investigate în anii '50, dar s-a considerat că exploatarea nu este viabilă economic datorită adâncimii. Soluția mineritului a fost luată în considerare în 1962, dar nu s-a aplicat.
Imperial Chemical Industries (ICI) a început construcția minei în 1969, și a început producția de potasă în 1973. Mina reprezenta sursa întregii potase produse în Regatul Unit - circa 55% din piața din Marea Britanie. Potasa se află la adâncimi între 1,2 km și 1,5 km, iar filonul de potasă are o grosime de 7 metri. Doar după 1984 mina a început să fie profitabilă.
În aprilie 2011, mina a început prima producție comercială la nivel mondial, a polihalit, un mineral rar care a fost găsit în cantități mari într-un filon de sub mare, cu resurse estimate la un miliard de tone, aflate la mai mult de 1,5 kilometri în largul mării. Mineralul are potențial comercial ca îngrășământ anorganic.
Planurile includ extinderea minei către est și îmbunătățirea facilităților pentru creșterea capacității de producție. Grupurile de ecologiști consideră că dezvoltarea minei poate avea efecte negative asupra zonei respective.
Cea mai mare parte din producția minei este transportată pe calea ferată, locația aflându-se la sud de Loftus, pe ruta fostei căi ferate WRMU (Whitby Redcar and Middlesbrough Union Railway), care s-a închis pe 5 mai 1958. Astăzi, linia este deschisă de la Saltburn până la Boulby pentru traficul de mărfuri. Teesport se ocupă de transportul minereurilor de la mină, existând terminale speciale pentru potasă și pentru sare.
Datorită adâncimii, Mina Boulby găzduiește detectorul de materie neagră ZEPLIN-III, în Laboratorul Subteran Boulby, la o adâncime de 1100 metri.
Centrul Britanic pentru Astrobiologie realizează cercetări în laboratorul subteran, unde se studiază organisme extremofile care pot supraviețui unui mediu foarte sărat. Locația este folosită și pentru testarea roverelor marțiene ale NASA.
Deathcore

Deathcore este un subgen al metalului extrem, fiind o combinație între death metal și metalcore.
Deathcoreul este înfluențat puternic de death metalul modern în ceea ce privește viteza și abordarea riffurilor cromatice, puternic palm muted, și disonanța. Deathcore este definit de breakdowns și, uneori, de riffuri melodice similare cu cele din metalcore.
Deși un hibrid timpuriu al genului death metalului și crossover thrash a fost practicat de trupa Repulsion din Michigan, veteranii de death metal din New York Suffocation și Dying Fetus din Maryland au fost printre primele trupe de death metal care au aplicat breakdown-urile în muzica lor. În plus, trupa hardcore punk Earth Crisis a împrumutat mult de la death metal, la fel ca și Converge și Hatebreed. Înainte de înălțarea deathcoreului, trupe precum Abcess și Unseen Terror au folosit termenul pentru a descrie ceea ce au fost considerate a fi hibrizi hardcore punk și death metal. Germany's Blood a lansat, de asemenea, un demo în 1986 intitulat Deathcore, în timp ce o altă trupă germană, formată în 1987 și înrudită cu Germany's Blood, au folosit „Deathcore” ca nume de trupă.
Deathcore pare a fi cel mai cunoscut în sud-vestul Statelor Unite, în special în Arizona și California (mai ales în Coachella Valley), acestea fiind locul de origine al mai multor trupe notabile și al diferitelor festivaluri.
Florin Vidamski

Florin Vidamski (n. 1 iunie 1976, Brașov) este actor, regizor de teatru si profesor de actorie
Teatrul Sala Mică Cluj-Napoca
2013-2014
Teatrul Municipal Baia Mare
2013
Teatrul ATHANOR Passau (Germania)
2011
2009
Teatrul “Andrei Muresanu” Sfantu Gheorghe
2007-2009
2004- 2006
2002- 2003
2001- 2002
Teatrului National Lucian Blaga Cluj Napoca
2000- 2001
Teatrul Național Târgu Mureș
1999- 2000
Universitatea Babeș- Bolyai Cluj Napoca
1995- 1999
2005-2007
2006-2009
1995-2005
Tania Popa

Tania Popa (Tatiana Popa) (n. 19 ianuarie 1973, Căușeni, RSS Moldovenească) este o actriță română de teatru, film, televiziune, radio, și voce. În anul 2004 a primit Ordinul Meritul Cultural Categoria D Arta Spectacolului — Clasa I.
Educație Urmează studiile preuniversitare în localitatea natală. Obține locul 2 la faza națională a olimpiadei de limba rusă. Absolvă cu notă maximă. La recomandarea lui Florin Zamfirescu, obține o bursă pentru frecventarea cursurilor UNATC, 1990—1994, clasa prof. Grigore Gonța. Parcurs profesional Este cea mai tânără actriță angajată la TNB, în 1994. La Bienala UCIN pentru anii 1996/97 primește Premiul pentru interpretare feminină în Aici nu mai locuiește nimeni. Este nominalizată la premiile Gopo 2010, la categoria Cea mai bună actriță în rol secundar în Amintiri din Epoca de Aur. Este nominalizată la premiile UNITER 1992-1993, la categoria Debut pentru rolul Ismene din Antigona. Este nominalizată la premiile UNITER 2013, la categoria Cea mai bună actriță în rol principal în Fata din Curcubeu. Se numără printre actorii implicați în campania UNITER Artiștii pentru Artiști. Realizează costume de scenă din 2016. Este invitată în emisiuni TV. Viață personală Al treilea mariaj este oficializat în 18 mai 2008. Trivia Deține un atelier de creație vestimentară. În 2016 proiectează costume pentru echipajul feminin FlyOne. Participă la evenimente și acțiuni.
Festivaluri — conferințe
Piese
Spectacole
Text 2012
2013
2014
2016
2017
2018
2019
201?
Audio 2012
Video 2016
201?
youTube 2017
2018
2019
Comitatul Turda-Arieș

Comitatul Turda-Arieș, cunoscut și ca Varmeghia Turda-Arieș (în maghiară Torda-Aranyos vármegye, în germană Komitat Torda-Aranyos), a fost o unitate administrativă a Regatului Ungariei, care a funcționat în perioada 1876-1920. Capitala comitatului a fost orașul Turda (în maghiară Torda, în germană Thorenburg).
Comitatul Turda-Arieș se învecina la vest cu comitatele Arad (Arad) și Bihor (Bihar), la nord cu Comitatul Cluj (Kolozs), la est cu Comitatul Mureș-Turda (Maros-Torda) și la sud cu comitatele Mureș-Turda (Kis-Küküllő), Alba de Jos (Alsó-Fehér) și Hunedoara (Hunyad). Râurile Mureș (Maros) și Arieș (Aranyos) curgeau pe teritoriul comitatului. Suprafața comitatului în 1910 era de 3.514 km², incluzând suprafețele de apă.
Înaintea reformei administrative din anul 1876, a existat timp îndelungat Comitatul Turda (Torda), care cuprindea și părți din Comitatul Mureș-Turda (Maros-Torda). Comitatul Turda-Arieș a fost înființat în anul 1876, când structura administrativă a Transilvaniei a fost schimbată. Atunci, guvernul ungar de la Budapesta a desființat scaunele secuiești și săsești ca unități administrative autonome. Cu acea ocazie, Scaunul Secuiesc al Arieșului (Aranyosszék) a fost înglobat în Comitatul Turda-Arieș, dând astfel naștere noii unități administrative.
În 1918, urmată fiind de confirmarea Tratatului de la Trianon din 1920, comitatul, alături de întreaga Transilvanie istorică, a devenit parte a României. Comitatul Turda-Arieș a fost desființat la 24 iunie 1925 prin legea pentru unificarea administrativă (promulgată prin Decretul Regal nr.1972 /13 iunie 1925). Legea a pus capăt provizoratului care domina administrația după 1918 și a prevăzut norme unitare de organizare a statului român.
Teritoriul Comitatului Turda-Arieș se regăsește azi în județele Cluj (partea de nord, cu orașul Turda), Alba (părțile de sud și de vest) și Mureș (partea de est).
În 1910, populația comitatului era de 174.375 locuitori, dintre care:
La începutul secolului al XX-lea, subdiviziunile comitatului Turda-Arieș erau următoarele:
Salt mining

Salt mining extracts natural salt deposits from underground. The mined salt is usually in the form of halite (commonly known as rock salt), and extracted from evaporite formations.
Before the advent of the modern internal combustion engine and earth-moving equipment, mining salt was one of the most expensive and dangerous of operations because of rapid dehydration caused by constant contact with the salt (both in the mine passages and scattered in the air as salt dust) and of other problems caused by accidental excessive sodium intake. Salt is now plentiful, but until the Industrial Revolution, it was difficult to come by, and salt was often mined by slaves or prisoners. Life expectancy for the miners was low.
The earliest found salt mine was in Hallstatt, Austria where salt was mined, starting in 5000BC.
As salt is a necessity of life, pre-industrial governments were usually keen to exercise stringent control over its production, often through direct ownership of the mines. Whereas the collection of most taxes generally required at least the grudging cooperation of the upper classes, ownership of salt mines could provide monarchs with a lucrative source of income for which they did not need to rely on the goodwill of other strata of society such as the nobility to remit to the monarch. For example, Polish king Casimir the Great relied on salt mines for over a third of his revenue in the 14th century.
Ancient China was among the earliest civilizations in the world with cultivation and trade in mined salt. They first discovered natural gas when they excavated rock salt. The Chinese writer, poet, and politician Zhang Hua of the Jin dynasty wrote in his book Bowuzhi how people in Zigong, Sichuan, excavated natural gas and used it to boil a rock salt solution. The ancient Chinese gradually mastered and advanced the techniques of producing salt. Salt mining was an arduous task for them, as they faced geographical and technological constraints. Salt was extracted mainly from the sea, and salt works in the coastal areas in late imperial China equated to more than 80 percent of national production. The Chinese made use of natural crystallization of salt lakes and constructed some artificial evaporation basins close to shore. In 1041, during the Song dynasty, a well with a diameter about the size of a bowl and several dozen feet deep was drilled for salt production. In Southwestern China, natural salt deposits were mined with bores that could reach to a depth of more than 1,000 m (3,300 ft), but the yields of salt were relatively low. Salt mining played a pivotal role as one of the most important sources of the Imperial Chinese government's revenue and state development.
Most modern salt mines are privately operated or operated by large multinational companies such as K+S, AkzoNobel, Cargill, and Compass Minerals.
Some notable salt mines include:
In slang, the term salt mines, and especially the phrase back to the salt mines, refers ironically to one's workplace, or a dull or tedious task. This phrase originates from c. 1800 in reference to the Russian practice of sending prisoners to forced labor in Siberian salt mines.
Turda Gorge

Turda Gorge (Romanian: Cheile Turzii, Hungarian: Tordai-hasadék) is a natural reserve (on Hășdate River) situated 6 km west of Turda and about 15 km south-east of Cluj-Napoca, in Transylvania, Romania.
The canyon, formed through the erosion of the Jurassic limestone of the mountain, is 2 900 m long and the walls have heights reaching 300 m. The total surface of the canyon is of 324 ha.
Cheile Turzii contain one of the richest and most scenic karst landscapes in Romania. More than 1000 plant and animal species (some of them rare or endangered, like the wild garlic or some species of eagle) live here.
The site has been inhabited since the Neolithic.
More than 1,000 plant species can be found in the reservation, including Allium obliquum, Dianthus integripetalus, Viola jobi.
67 species of birds, butterflies (Eublema, Heterogynis, Dysauxes, Phybalopterix etc.) fish, amphibians and some mammals (foxes, weasels, martens, wild boars etc.
There are some 60 known caves, almost all of them being of small size (the longest one is 120 m).
Cheile Turzii are just a few km away from two other canyons (Cheile Turului and Cheile Borzești) as well as from Ciucaș waterfall.
Cheile Turzii is one of the main rock climbing sites in Romania.
46°33′50″N 23°40′45″E﻿ / ﻿46.56389°N 23.67917°E﻿ / 46.56389; 23.67917
Detroit salt mine

The Detroit salt mine is a salt mine located 1,100 ft (340 m) below Detroit, Michigan. The mine opened in 1910 and covers 1,500 acres (610 ha) underground. In the beginning, the leather and food industries were the primary customers. Today, road deicing salt is the primary product.
Rock salt was discovered in 1895. The Detroit Salt and Manufacturing Company was formed to extract the salt. The company went bankrupt before finishing the shaft down to the salt. A new company was formed and the shaft was completed in 1910. A second larger shaft was completed in 1925. The first shaft was relegated to hauling workers and materials. By the late 1950s, the company operated through both shafts, which are about 1100 feet deep. The mine was closed from 1983 to 1998, when production was restarted to produce road deicing salt. In October 2010, the Detroit Salt Co., LLC, was acquired by the Kissner Group of Canada for an undisclosed price.
42°17′09″N 83°08′59″W﻿ / ﻿42.2858°N 83.1497°W﻿ / 42.2858; -83.1497
Hallein Salt Mine

The Hallein Salt Mine, also known as Salzbergwerk Dürrnberg, is an underground salt mine located in the Dürrnberg plateau above Hallein, Austria. The mine has been worked for over 2600 years since the time of the Celtic tribes and earlier. It helped ensure nearby Salzburg would become a powerful trading community. Since World War I, it has served as a mining museum, known for its long wooden slides between levels.
There are several named tunnels in the mine, including the Obersteinberg opened in 1450, the Untersteinberg, the Jackobberg, the Rupertsberg, the Wolf Deitrich tunnel and the Dr. Nusko tunnels. They descend all of the way to Hallein.
Early mining was done by hand and extracted salt rock crystals as a solid. To improve efficiency, fresh water would be pumped into a cavern. After several weeks of absorbing salt from the walls, the water was pumped out to a processing plant in Hallein.
In 1829, the Bavarian–Austrian Salt Treaty was created, as the mine actually crosses under the border into Bavaria. The treaty stipulates that up to ninety Bavarian farmers are allowed to work in the mine.
There has been scientific research which used ancient human feces found in the older tunnels to determine how resources were shared between cultures.
There is a 90-minute guided Salzwelten-tour which covers 1 kilometer. Visitors put on white coveralls to protect their clothes inside the mine. There is a 400 metres (1,300 ft) electric train ride into the mine which leads to two sets of 42 metres (138 ft) wooden slides. Visitors straddle two wooden rails and slide quickly down to the lower level of the mine. There is a boat trip across an underground lake before exiting the mine.
In 1969, there were 150,000 visitors to the mine. At that time, the tour covered 2.5 miles (4.0 km) and went down seven wooden slides.
47°40′01″N 13°05′25″E﻿ / ﻿47.667049°N 13.090339°E﻿ / 47.667049; 13.090339﻿ (Hallein Salt Mine)
Turdaș

Turdaș (Hungarian: Tordos, German: Tordesch) is a commune in Hunedoara County, Transylvania, Romania. It is composed of four villages: Pricaz (Perkász), Râpaș (Répás), Spini (Pád), and Turdaș.
Turdaș lies on the left bank of the Mureș River, which surrounds the village to the north and west. The Turdaș River discharges into the Mureș in the village Turdaș. To the east is the Sitiș stream, which separates the Turdaș and Pricaz villages. The commune is located in the central-east part of Hunedoara County, 6 km (3.7 mi) from Orăștie and 20 km (12 mi) from the county seat, Deva.
Turdaș has been attested to in various relics found in museums in Germany and Romania. The first is a tax collector report dated to 1334, where in the Catholic priest paid one silver mark in taxes; the Germans in the region were Catholic until the 16th century. According to the report the village had 56 "smokes" or chimneys, i.e., houses. Turdaș is located in an area of Transylvanian Saxon settlement, and the village traditionally had a strong German population.
This is the location of the Turdaș archaeological site, some 7000 years old. The archaeological site was a large Neolithic/Chalcolithic settlement along the course of the river Mureș. It was first researched by Zsófia Torma. The sub-culture Vinča-Turdaș (a late, regional variation of the Vinča culture) is named after this site. Some archaeological culture layers at this site are contemporary with the site at Tărtăria.