davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Pertubuhan Kesihatan Sedunia

Pertubuhan Kesihatan Sedunia (Inggeris: World Health Organization, WHO) merupakan agensi Pertubuhan Bangsa-Bangsa Bersatu yang bertugas menjalankan penyelidikan dan mengambil tindakan-tindakan tertentu bagi menjamin kesihatan penduduk sedunia. Agensi ini ditubuhkan pada 7 April 1948.
WHO bertanggungjawab untuk Laporan Kesihatan Sedunia, Kajian Kesihatan Sedunia, dan Hari Kesihatan Sedunia. Ketua Pengarah WHO, Tedros Adhanom, juga pernah berkhidmat sebagai Menteri Kesihatan Habsyah dari tahun 2005 hingga 2012 dan sebagai Menteri Luar Habsyah dari 2012 hingga 2016. Adhanom memulakan tempoh lima tahunnya pada 1 Julai 2017.
Negara-negara ahli WHO melantik wakil kepada Majlis Perhimpunan Kesihatan Sedunia. Badan ini merupakan badan menetapkan dasar kesihatan sedunia yang tertinggi. Pertubuhan ini berhimpun setiap tahun dan melantik seorang Ketua Pengarah WHO. Ketua Pengarah WHO berperanan memimpin WHO, di samping menyelia dasar kewangan WHO. 34 Ahli Perhimpunan juga dipilih menyertai Lembaga Eksekutif yang bertugas melaksanakan segala keputusan Majlis Perhimpunan.
Pertubuhan ini disertai oleh semua negara ahli PBB kecuali Liechtenstein dan dua negara bukan PBB, iaitu Niue dan Kepulauan Cook. Pertubuhan Pembebasan Palestin serta Takhta Suci (Kota Vatican) merupakan negara pemerhati. Terdapat juga ahli sekutu seperti Puerto Rico dan Tokelau. Pada 24 Januari 2025, Presiden Amerika Syarikat, Donald Trump mengumumkan bahawa Amerika Syarikat akan keluar dari Pertubuhan ini berkuatkuasa 22 Januari 2026. ia Susulan, Trump mendakwa pertubuhan terbabit gagal menguruskan pandemik dan Krisis kesihatan antarabangsa lain dengan baik.
Di samping mengkoordinasikan usaha-usaha antarabangsa mengawal wabak penyakit epidemik seperti SARS, malaria dan AIDS, WHO juga mngadakan program-program mencegah dan merawati penyakit-penyakit tersebut. WHO memberi sokongan kepada pembuatan dan pembahagian vaksin dan ubat farmasi. Ia sudah hampir menyiapkan penghasilan vaksin malaria, schistosomiasis dan ingin menghapuskan wabak polio dalam tahun-tahun yang akan datang.
WHO juga menaja kempen menggalakkan pemakanan buah-buahan dan sayur-sayuran, serta kempen antirokok.
WHO menjalankan penyelidikan sama ada medan elektromagnetik di sekeliling telefon bimbit membahayakan kesihatan. Kadang-kala, laporan WHO menimbulkan kontroversi. Pada April 2003, ia mengesyorkan supaya gula yang dimakan patut kurang daripada 10% daripada makanan keseluruhan. Hal ini menimbulkan kemarahan industri gula.
WHO menyusun sistem Pengelasan Penyakit Antarabangsa (ICD) yang diikut oleh industri perubatan di seluruh dunia.
Ia juga boleh dikatakan bertindak sebagai pemerhati kepada dasar-dasar ubat atau dadah (drugs) yang digubal oleh Suruhanjaya Ubat Narkotik.
WHO ditabung oleh dermaan daripada negara ahli dan peribadi. WHO juga mempunyai kerjasama dengan pertubuhan bukan kerajaan, industri farmaseutik dan yayasan-yayasan.
Pusat kesihatan komuniti

Pusat kesihatan komuniti atau secara ringkasnya pusat kesihatan merupakan satu daripada rangkaian klinik yang dikendalikan oleh pengamal perubatan umum dan jururawat yang menyediakan perkhidmatan penjagaan kesihatan kepada penduduk dalam kawasan tertentu. Perkhidmatan yang selalunya diberikan merangkumi perubatan keluarga dan pergigian, tetapi sesetengah pusat kesihatan telah dikembangkan fungsinya dan boleh termasuk perubatan dalaman, pediatrik, penjagaan wanita, perancangan keluarga, farmasi, optometri, ujian makmal, dan banyak lagi. Dalam negara-negara yang mempunyai penjagaan kesihatan sejagat, kebanyakan penduduk menggunakan pusat-pusat kesihatan, manakala dalam negara tanpa yang sedemikian, pelanggan-pelanggan termasuk yang tidak mempunyai atau kekurangan perlindungan insurans, berpendapatan rendah atau yang tinggal di kawasan di mana akses kepada penjagaan kesihatan utama adalah terhad.
Jaya Grocer

Jaya Grocer is a Malaysian upscale supermarket chain. As of 2024, it operates 50 stores in Peninsular Malaysia, with most of its locations in the Klang Valley.
The chain was founded in 2007 by the Teng family, aiming to establish a premium supermarket brand. The family previously founded the Teng Minimarket Centre in Bangsar and the Giant supermarket chain before selling both retailers to Hong Kong–based DFI Retail Group. AIGF Advisors, a private equity investor, acquired a 45% stake in Jaya Grocer in 2016 after investing RM300 million in the chain in 2016. Teng Yew Huat owned the remaining 55% of the company. The Teng family bought back AIGF's stake in 2021.
Jaya Grocer became a subsidiary of Grab, a Singaporean technology company, following its acquisition of the supermarket chain from the Teng family seventeen days after the family's buyback of AIGF's stake. Grab CEO and co-founder Anthony Tan said that the acquisition would allow the company to deliver on-demand groceries to customers faster. Victor Chua, managing partner of Kuala Lumpur–based venture capital firm Vynn Capital, described the Grab acquisition as a "strategic move" by allowing Grab to strengthen its supply chain and expand its business to encompass offline operations.
Q-commerce

Q-commerce, also referred to as quick commerce, is a type of e-commerce where emphasis is on quick deliveries, typically in less than an hour. Q-commerce originally started with food delivery and it still represents the largest chunk of the business. It has quickly expanded to other categories particularly for grocery delivery, medicines, gifts, and apparel.
In early 2020, the restrictions imposed due to COVID-19 pandemic began to give a major boost to q-commerce as it allowed retailers to remain operational via quick home deliveries. At the time, it was speculated that prolonged restrictions would result in a long-term consumer behavior shift towards quick deliveries, establishing q-commerce as "the third generation of commerce". However, as pandemic restrictions began to lift and a burgeoning cost of living crisis made paying higher prices for rapid delivery less sustainable, demand for q-commerce in many parts of the world waned, causing businesses to downsize or fold altogether.
Companies in q-commerce include Meituan, Gojek, Grab, Delivery Hero, Glovo, BigBasket, Blinkit, Swiggy, Rappi, GoPuff, Instacart, Zepto, Postmates and Chaldal.
Rapid delivery of online purchases as a concept dates back to the late 1990s and early 2000s, with several dot-com companies springing up to promise rapid delivery in under one hour, although they tended to struggle with finding a sustainable business model.
One notable example was Kozmo.com, a venture capital-funded company promising free one-hour delivery of a range of items including videos, games, food, and other "basics", founded in 1998. The company went out of business in 2001. Other early examples include Urbanfetch, which delivered products by bike messenger in under an hour in parts of Manhattan and London, and Webvan, which delivered products to customers in the United States in a 30-minute window of their choosing.
In 2013, Grofers started 90-minute delivery of groceries.
Deliveries of necessities are intended to be provided as quickly as possible; they can occasionally arrive in a matter of minutes. Initially, delivery time hovered around 60 minutes but by 2019 several companies started local warehouses (cloud stores or dark stores) to drive delivery times down below 20 minutes.
The rapidly growing category offers a large selection of products at any time of day and in particular targets single-person households. It is currently estimated that the q-commerce market is $300 million and is expected to grow 10 to 15 times over the next five years to touch $5 billion.
In India, quick commerce saw increased adoption in 2023. Quick commerce orders made up about 40% to 50% of the country's online grocery expenditures in 2024. With delivery times of less than ten minutes, q-commerce purchases in India also expanded to high-end goods, including the newly launched iPhone 16.
Grab It!

Grab It! is the debut album by the American hip hop duo L'Trimm, released in 1988. It was originally released by Time-X Records before being licensed to Atlantic Records.
The album peaked at No. 132 on the Billboard 200. "Cars with the Boom" (also known as "Cars That Go Boom") peaked at No. 54 on the Billboard Hot 100. Grab It! sold almost a million copies or 969,000 copies by 1989, reaching certified Gold by the RIAA.
The album was produced by Larry Davis, for Paul Klein's Hot Productions. The tracks were constructed around synthesizers and 808 drums, per the Miami bass sound.
"Grab It" was written as a cheeky answer record to Salt-N-Pepa's "Push It".
The Los Angeles Times wrote of "Cars With The Boom": "One of the dumber rap songs to come down the pike lately, this ode to noise pollution is also the most irresistible." The Morning Call listed the album among the ten worst of 1988, writing that the duo "may single-handedly erase all the musical respect more serious rappers have earned."
AllMusic called the album "silly, goofy, escapist fun," writing that the "very pop-minded, club-oriented songs are infectious and entertaining despite the group's obvious limitations." Praising "Cars With The Boom", Miami New Times wrote that "the fact stands, there's something almost benign and cute about this affair ... [L'Trimm's] delivery, and it's all based on their delivery, is fun and childish." The Rolling Stone Album Guide thought that "the giggly good nature of the duo's delivery keeps these raps from sounding like mere sexploitation." Writing of "Cars With The Boom"'s 2020 reemergence via TikTok, The Washington Post declared that "the song stands out in the landscape of hip-hop for being so unapologetically light." Calling L'Trimm "the female equivalent of the mighty Tone Loc," the Chicago Sun-Times also chose "Cars with the Boom" as the duo's "finest" song.
Minister for Health and Aged Care

The Minister for Health and Aged Care is the position in the Australian cabinet responsible for national health and wellbeing and medical research. The incumbent Minister is Labor MP Mark Butler.
In the Government of Australia, the minister is responsible for national health and medical research policy, providing direction and oversight of the Department of Health and Aged Care.
Under Section 55(ix) of the Australian Constitution, the Commonwealth Parliament had the power to "make laws for the peace, order and good government of the Commonwealth with respect to Quarantine." This was the only area of public health in which the Commonwealth had authority at the time of Federation. The federal parliament did not use this power until the proclamation of the Quarantine Act 1908, on 30 March 1908. The control of the administration of quarantine was under the administration of the Minister for Trade and Customs from 1908 until 1921. This Minister's responsibilities in health matters increased as the Australian Government took a greater role in the provision of public health services during the early 20th century, in particular after the First World War.
A separate Department of Health was established on 10 March 1921, and the position of Minister for Health was then formally created in the fifth Hughes Ministry. The role of the Department of Health has continued to expand and further federal responsibility for health was authorised by the passage, at referendum, of a constitutional amendment in 1946. From 1987 until the establishment of the current department in 2013, the department controlled by the minister had various different names – Department of Community Services and Health (1987–1991), Department of Health, Housing and Community Services (1991–1993), Department of Health, Housing, Local Government and Community Services (1993), Department of Human Services and Health (1993–1996), Department of Health and Family Services (1996–1998), Department of Health and Aged Care (1998–2001), and Department of Health and Ageing (2001–2013).
Section 51 (xxiiiA) of the Constitution now states the Commonwealth (federal) Parliament has the power to
As a result of this amendment the federal government now has a key role in financing and providing medical services through entities such as Medicare and the Pharmaceutical Benefits Scheme.
From 1972 to 1975 under Doug Everingham, the minister was named the "Minister for Helth [sic]" in some informal contexts due to Everingham's support of Spelling Reform.
The following individuals have been appointed as Minister for Health, or any of its precedent titles:
Notes
The following individual has been appointed as Assistant Ministers of Health and Aged Care, or any of its precedent titles:
The following individuals have been appointed as Assistant Minister for Indigenous Health, or any of its precedent titles:
The following individuals have been appointed as Assistant Minister for Rural and Regional Health, or any of its precedent titles:
The following individuals have been appointed as Assistant Minister for Mental Health and Suicide Prevention, or any of its precedent titles:
Greta Titelman

Greta Titelman is an American comedian, actress and writer. She has starred in shows including Search Party, Los Espookys, and the 2023 film Problemista. In 2019, she was selected for Comedy Central’s “Up Next” Showcase at Clusterfest 2019.
Titelman grew up in Washington, D.C., and attended boarding school in Connecticut but graduated from Georgetown Day School. She attended the University of Arizona for one year and studied photography.
Titelman began her comedy career in New York City in 2012, following the death of her mother. She studied at the Upright Citizens Brigade, Queen Secret Improv Theater and the Peoples Improv Theater.
In 2019, Titelman was selected for Comedy Central’s “Up Next” Showcase at Clusterfest 2019. She has hosted multiple podcasts, including The Worst, Senior Superlatives, Lady Lovin', and Clown Parade along with Will Ferrell, Bowen Yang, and Matt Rogers. From 2019–2022, Titelman starred as Ambassador Melanie Gibbons on the series Los Espookys. She has also had starring roles on series including Search Party, Shrill, and Awkwafina is Nora from Queens.
In 2023, she made her debut at the Edinburgh Festival Fringe with her show, Exquisite Lies. The show played at The Pleasance theatre.
Titelman is married to Abe Schwartz and currently resides in Los Angeles, California.
Canadian Senior Curling Championships

The Canadian Senior Curling Championships are an annual bonspiel held to determine the national champions in senior curling for Canada. Seniors are defined as being people over the age of 50. The championship teams play at the World Senior Curling Championships the following year.
The event's first committee was established in October 1964. Frank Sargent was an original member of the senior championship committee, and believed the event would attract former Brier competitors and give seniors a place to compete which had not existed. The inaugural Canadian Seniors Curling Championship was hosted in Port Arthur in March 1965. It used a minimum age of 55 for competitors, and had the Seagram Company as its title sponsor.
A playoff was added in 1988
A playoff was added in 1988
Розова долина

Розовата долина е област в България, намираща се южно от Стара планина и северно от Сърнена Средна гора, получила названието си в средата на 19 век от традициите в отглеждането на маслодайна роза.
В Долината на розите всяка година в първите дни на юни се отбелязва Празникът на розата.
В град Казанлък, считан за столица на Розовата долина, е изграден историко-етнографският комплекс „Кулата“, където туристите могат да наблюдават примитивно розоварене и да опитат от продуктите с маслодайната роза. Там е разположен и специализираният Музей на розата.
Състои се от 2 речни долини – долината на Стряма (на запад) и долината на Тунджа (на изток), съответно Карловската и Казанлъшката котловина.
Според обновената през 2015 г. Туристическа карта на България районът „Розова долина“ се състои от 19 общини: Антон, Гурково, Златица, Казанлък, Карлово, Копривщица, Мирково, Мъглиж, Николаево, Павел баня, Панагюрище, Пирдоп, Сливен, Сопот, Стрелча, Твърдица, Хисаря, Чавдар и Челопеч.
Още преди Освобождение на България в България е имало около 10 000 дка насаждения и количеството произве­дено розово масло е достигнало до 1000 кг годишно. Най-големи площи са засадени и отглеждани около Пър­вата световна война – около 90 000 дка. В следвоенните години розови­те полета намаляват с две трети. След голямата криза през 30-те го­дини на миналия век розовите насаж­дения са почти унищожени. С края на Втората световна война обаче пра­вителството приема държавна поли­тика за възстановяване и развитие на розовите градини в Розовата до­лина. През 1800 г. е документирано на­чалото на производството на розо­во масло в гр. Клисура. Най-голяма популярност на производител на розово масло България получава в края на XIX и началото на XX век, когато парфюмерията, козметиката и фармацевтиката го откриват като незаменима съставка на продуктите, които произвеждат. Долината на розите обхваща трите големи розопроизводителни центъра – Карлово, Казанлък и Калофер, а няколко големи фамилии – Шипкови, Кидови и Бончеви са главни розопроизводители и търговци на розово масло. След налагането на комунистическия режим тези фирми престават да функционират.
Долината е известна с отглеждането на рози с промишлена цел и е сред символите на България. От векове се култивира сортът Rosa damascena. От него, чрез дестилация и други процеси, се получава розово масло, намиращо широко приложение във фармацията, парфюмерията и др.
На Розовата долина е наречена улица в квартал „Лозенец“ в София (Карта).
Розова вода

Розовата вода се получава чрез дестилация на цветовете на маслодайни рози, предимно от роза Дамасцена, и е популярна със своя аромат, антисептични и антибактериални свойства.
Отглеждането на рози за получаване на розова вода и розово масло е започнало още в древни Индия и Египет. През X век Авицена първи използва розова вода добита чрез парна дестилация.
Древните римляни ѝ намерили приложение като освежител на въздуха, а през средните векове се превръща в популярно средство за гонене на депресия, използвано при къпане.
Персите я използвали в кулинарията и най-вече в сладкарството. е измислят и едно от най-известните сладкарски произведения – марципана, който се приготвя от земни бадеми, захар и с традиционния аромат на розовата вода.
Розовата вода е вторичен продукт от процеса на парна дестилация, при който маслото от розовите листа на вида дамасцена се отделя на повърхността. От 1 kg розов цвят се получава 1 kg розова вода. В розовата вода съдържа между 0,2 и 1,1 етерично масло. Най-старите съдове за пренасяне на розовата вода са били кожени мехове, след което започнали да я съхраняват в бъчви и да я дестилират в стъклени шишета.
Днес, водещи производители на розова вода са България, Франция, Италия, Испания, Турция, Иран и Арабския свят.
В зависимост от произхода и метода на производство розовата вода се получава от чашелистчетата и венчелистчетата на Rosa × damascena чрез парна дестилация. С помощта на газова хроматография могат да бъдат идентифицирани следните монотерпеноидни и алканови компоненти: най-вече цитронелол, нонадекан, гераниол и фенил етилов алкохол, а също и хеникозан, 9-нонадекан, ейкозан, линалоол, цитронелил ацетат, метилеугенол, хептадекан, пентадекан, докозан, нерол, дисилоксан, октадекан и пентакозан. Обикновено фенилетиловият алкохол е отговорен за типичната миризма на розовата вода, но не винаги присъства в продуктите с розова вода.
Розовата вода намира приложение в козметиката, медицината и парфюмерията още от древността. Тя е важна овкусяваща съставка в азиатската и близкоизточната кухня. Използва се за някои сладки от региона, включително за турския локум и за индийските „расгулас“ (направени от сиропирани тесто и сирене) и „гулаб джамунс“ (още „вафлени топки“). Локумът е лепкав, подобен на желе, но твърд сладкиш, приготвен от нишесте и захар. По традиция се овкусява с розова вода и щедро се поръсва с пудра захар, но вече съществуват всякакви овкусители, освен популярните лимон и мента. Локумът е пренесен на Запад през XIX век.
В средновековна Европа розовата вода се е използвала за измиване на ръцете по време на празници. Розовата вода е обичайна съставка на парфюми. Мехлемът с розова вода понякога се използва като омекотяващо средство, а розовата вода понякога се използва в козметични продукти като кремове против изстиване, тонери и продукти за измиване на лицето.
Маслодайна роза

Маслодайните рози (Gallicanae) са растения от род Роза (Rosa), известни с етеричното си масло, което се ползва в парфюмерията и козметиката. Известни са и като „роза Ото“ (rose otto) – рози с розово масло.
Маслодайната роза се отнася към сем. Розоцветни (Rosaceae), род Rosa L., подрод Cynorodon, секция Gallicanae.
Като маслодайни в света се отглеждат 4 вида:
При преработването на розовия цвят се получават на първо място розово масло и розова вода, а след това други продукти, сред които са розово абсолю и розов конкрет.
От етеричните масла, съдържащи се в цветовете, се произвеждат парфюми.
От цветните листенца се приготвят конфитюри, желета, сладка и ликьори. Продуктите, получени от преработването на цветовете, се влагат в кулинарията като ароматизатори, овкусители, оцветители, например розовият мед.
Освен масло, при преработката на розовия цвят се получава и розова вода, която намира употреба в парфюмерийната и хранителната промишленост.
Насажденията с рози изпълняват и противоерозионни функции в района, в който се отглеждат.
Счита се, че отглеждането на рози за получаване на розова вода и по-късно на розово масло е започнало в Индия и Египет. С придвижването на турците и арабите през 9 век то е пренесено в Персия и Тунис. Търговията с розово масло в Европа е започнала през 16 век, а първите данни за розови насаждения по нашите земи са от 17 век – около Одрин, а в пределите на днешна България първите документални сведения са от 1712 г. за землището на с. Войнягово, Карловско. Със сигурност се знае, че в средата на 19 век се е формирала съответно наречената Розова долина, в района между Казанлък, Карлово и Стрелча.
Преди Освобождението в България е имало около 10 хил. декара насаждения и производството на розово масло е достигнало 1000 kg. Най-големи площи са създадени и отглеждани около Първата световна война – около 90 хил. декара, след което площта намалява до 30 хил. декара.
Маслодайни рози се отглеждат в районите на Крим, Краснодар, известни площи в Молдова и Грузия, в Турция, Франция, Мароко, Индия, Афганистан и други страни.
От потомството на Rosa damascena е излъчен вида Казанлъшката роза (R. damascena var. trigintipetala). Казанлъшката роза заема почти 100 % от площта на маслодайната роза в България.
Бялата маслодайна роза в началото на 20 век е заемала около 40 % от площта на маслодайната роза в България.
Морфологична характеристика:
Стамболска роза (Rosa gallica) – в началото е заемала около 10 % от насажденията в България.
Морфологична характеристика:
Устойчива е на болести, което се използва най-вече в селекцията на нови клонове.
Столистна роза (Rosa centifolia) – в България се отглежда като декоративна по градините и дворовете, а във Франция и Мароко се отглежда като маслодайна. Цветовете ѝ са едри и тежки, но съдържат нисък процент етерични масла с ниско качество.
Миризливата скала

Миризливата скала е местност в околностите на град Копривщица, наричана от местните жители понякога „Гюла“ (роза на турски език).
Скалата е с размер около два на два метра и се намира на един склон над поточето. Поради това, че е ронливо-пореста се е просмукала с аромат на рози. Местността около скалата и близкия до нея леден извор години наред ухаят така. Някои обясняват феномена с минаващия покрай нея път и предполагат, че минаващи пътуващи търговци на розово масло са разляли от драгоценната течност. Мястото е често посещавано и много туристи си взимат късче от нея за сувенир.Местни хора предполагат, че над нея е имало розоварна за добив на гюлово масло и върху скалата са изсипвани отпадъците от този процес.
Копривщенци, по подобие на жителите на близките градове Клисура, Карлово, а и Панагюрище започнали да произвеждат скъпо плащаното розово масло. През 1860 година захващат да садят рози покрай Бяла река над града. Случили се добри години в климатическо отношение, розите виреели добре и давали повече розово масло, отколкото в Клисура. Броят на розовите градини станал повече от петдесет, добивало се от 7.5 до 10 кг. розово масло, което откупували Казанлъчани. Дошли, обаче, няколко люти зими, и поради ниските температури измръзнали розовите насаждения. Така производството намалявало лека по лека докато към края на осемдесетите години на XIX век съвсем било преустановено.
Маршрута започва по улицата минаваща покрай моста на Първата пушка, срещу течението на Бяла река. Продължава се по черен път през борова гора и се стига до местността Равна поляна. След отклонение в южна посока, през букова гора, се стига до подножието на връх Голям Поп (1438 м.). Това е открита местност с гледка към върховете Богдан и Буная (1572 м,), а има видимост и към Централния Балкан. В западна посока се минава по вододела и през букова гора, където има малък заслон се стига до връх Бич (1449 м.). Оттук може да се иде до хижа „Павел Делирадев“ или до Панагюрски колонии. Връщането става в обратна посока до местността Равна поляна. След една ограда на дясно маршрутът се отклонява през букова гора за местността Каравелова поляна, при която също е построен малък заслон. В източна посока, през борова гора, покрай Миризливата скала, чието изворче е направено на чешма, се ходи през местността Гергьовден и връх Св. Дух и се стига обратно в изходната точка, в Копривщица.
Розово абсолю

Розово абсолю е продукт получен чрез екстракция с етилов алкохол на розов конкрет, който се добива от цветове на маслодайна роза.
Представлява червеникава течност с фин розов мирис.
Абсолю от рози се получава чрез обработка на розов конкрет с алкохолен разтворител за отделяне на восъците и филтриране на студено при дестилация на вакуум.
В състава на абсолюто влизат компонентите на розовото масло, като основен е фенилетиловият алкохол (около 70%), следван от цитронелола, гераниола и нерола.
Ползва се във фината парфюмерията, и по-малко в козметиката и ароматерапията. Абсолюто от рози е една от най-добрите козметични съставки и е подходящ за всички типове кожа поради силният си овлажняващ и хидратиращ ефект.
Хранително-вкусова промишленост

Хранително-вкусовата промишленост (наричана още „хранителна индустрия“) е основен стопански отрасъл, дял от леката промишленост, който се занимава с преработката на първични земеделски продукти и производство на храни, напитки и добавки за хранителни цели (овкусители, оцветители, ароматизатори и консерванти). Основната част от суровините за хранително-вкусовата промишленост се произвеждат от селското стопанство и риболова.
Исторически хранително-вкусовата промишленост възниква и се развива с възникването, и развитието на градовете през Средновековието. В тях се концентрира голям брой население, което се занимава със занаяти, търговия и други дейности, които не са свързани с добив и преработка на земеделски продукти, и храни. Така възниква необходимостта от преработка на земеделски продукти и производство на храни в промишлени количества. В началото в градовете възникват дребни хлебопекарни, млекарници и месарници, с което се поставя началото на хранително-вкусовата промишленост.
Интензификацията на хранително-вкусовата промишленост и нарастването на обемите на нейното производство е пряко свързано с процесите на урбанизация. През XXI век натуралното стопанство в развитите държави практически изчезва. Фермите се специализират в производството на строго определени видове продукция. Тя подлежи на стриктен контрол и отчетност по цялата производствена и търговска верига, която на практика изключва възможността за натурална размяна в значими количества.
Съвременната козметична и тютюнева индустрия са самостоятелни отрасли на леката промишленост, извън хранителната индустрия. Но първите козметични продукти (сапун, парфюми) са се произвеждали от животински мазнини и естествени растителни екстракти (розово масло), а тютюнът е растение, което се добива чрез земеделие. В тази връзка, поради историческата традиция и тясната специализация на отрасъла, специалистите по технология на етеричните масла и тютюна се подготвят в учебните заведения за хранително-вкусова промишленост. Някои обобщени статистически и икономически анализи понякога също включват дейността на козметичната и тютюневата индустрии в хранително-вкусовата промишленост, което в съвременната диверсифицирана икономика е отчасти нерелевантно.
Абсолю

Абсолю, наричано още абсолют (на англ. absolute), е продукт, подобен на етеричните масла, който се извлича от конкрета чрез етанол. Абсолютът е концентрирано, силно ароматно етерично масло, извлечено от растения. Докато етеричните масла се произвеждат чрез дестилация, кипене или пресоване, абсолютите се получават чрез традиционна екстракция или екстракция на разтворителите (течно-течна екстракция – Liquid–liquid extraction).
Абсолютът е бистра или мътна течност. Цветът на розовото абсолю например, е от тъмночервен до кафеникав.
В състава на абсолюто влизат компонентите на етеричното масло, като основен е фенилетиловият алкохол.
Абколюто се използва в парфюмерията, козметиката, производството на сапуни, за ароматизиране на храни и напитки, както и за добавяне на аромати към продукти, например тамян и препарати за почистване в домакинството. Широко приложение намират в ароматерапията и профилактика на различни заболявания.
Някои суровини са или твърде деликатни, или твърде инертни, за да бъдат дестилирани на пара и могат да получат аромата си само чрез екстракция на разтворител. Примери за това са жасминът и пчелният восък. Абсолютите включват роза, жасмин, тубероза, нарцис, иланг-иланг, мимоза, борония, лавандула, лавандин, здравец, градински чай, виолетка, дъбов мъх, боб тонка (Dipteryx odorata).
Розово масло, жасмин абсолютно, абсолю тубероза, масло от корен на ирис, масло от семена на амрета, корен от ангелика и масло от портокалов цвят са ценни и скъпи аромати и ароматизатори.
Остатъчните разтворители могат да останат в абсолютите. Следователно, някои абсолюти се считат за нежелателни за ароматерапията.
Първо, растителният материал се екстрахира с въглеводороден разтворител, като хексан, за да се получи конкрет. След това конкретът се екстрахира с етанол. Етаноловият екстракт се охлажда (например до -15 °С) до втвърдяване на восъците и се филтрира студено, за да се получи течен екстракт. Когато етанолът се изпари, остава маслото – абсолютът.
Традиционно, абсолютът се получава чрез екстракция, при което получената помада се екстрахира с етанол, за да се получи абсолютът.
Розовото абсолю се произвежда по-лесно от маслото, затова и цената му обикновено е по-достъпна. Именно розовото абсолю се използва в парфюмерийната индустрия, тъй като е с по-силен и близък до истинските рози аромат от розовото масло.
Стоян Ст. Тевекелиев (компания)

„Стоян Ст. Тевекелиев“ АД е фирма за търговия, индустрия, представителство, комисионна, внос и износ на произведенията на хладилната и консервната индустрия в България от 1925 до 1953 г.
Основано през 1925 г. като еднолична фирма „Стоян Ст. Тевекелиев“ за търговия, представителство, комисионна и внос-износ. През 1928 г. е преобразувана в събирателно дружество с име „Стоян Ст. Тевекелиев и Сие“ със седалище в София. Предмет на дейност на дружеството е търговия, внос и износ на български и чуждестранни стоки – земеделски произведения, птици, едър и дребен добитък и кожи, млечни произведения, розово масло, маслодайни семена, зърнени храни и др. На 28 август 1953 г., по силата на ПМС № 472, 1 август 1953 г., е заличено от държавния търговски регистър.
Архивът му се съхранява във фонд 201К в Централен държавен архив. Той се състои от 276 архивни единици от периода 1932 – 1952 г.
Розов конкрет

Розов конкрет е продукт, добит от цветове на маслодайна роза, извлечен по метода на екстракция с етер. Предимно се ползва за получаване на розово абсолю.
От 1906 г. в страната започва производството на розов конкрет чрез екстракция, чрез който метод се получава най-чистата продукция. Получава се чрез екстракция на свеж, незапарен цвят от българска маслодайна роза.
Цветът от рози се поставя в цилиндрични съдове, наречени екстрактори, и се залива последователно три пъти с лек бензин при обикновена температура. Разтворителят прониква в цвета и разтваря ароматичните вещества, восъците и багрилните вещества. Бензинът с разтворените в него вещества се изпомпва в други съдове, наречени евапоратори, от където при сравнително ниска температура се дестилира по-голямата част от разтворителя. Полученият концентриран разтвор се дестилира на вакуум, при което се получава твърд, червено оцветен продукт, наречен розов конкрет.
1 kg розов конкрет се получава от около 400 kg цветове.
Розовия конкрет представлява меко, восъкоподобно вещество с оранжево-червен цвят и характерния за розовия цвят мирис.
Розовият конкрет съдържа всички компоненти на розовото масло, като преобладващ е фенилетиловият алкохол – около 70%. В състава на конкрета влизат над 166 компонента, от които 30 въглеводорода. Освен ароматни съставки, розовият конкрет включва още: растителни восъци, органични киселини, микроелементи, ферменти, дъбилни и багрилни вещества.
Доказано е, че произведеният чрез преработка на цветовете на Българската маслодайна роза конкрет е с най-високо качество.
Конкрета се използва предимно за получаване на абсолю (което варира между 50 и 60%), и по-рядко в козметиката и парфюмерията.
Розовият конкрет е тонизиращ, регенериращ и има ароматно действие. Притежава антисептично и антиалергично действие, успокоява и осигурява антибактериална защита. Действа противовъзпалително, противоалергично, епителизиращо и тонизиращо. Подсилва оздравяването при различни видове възпалителни и други дразнещи кожата процеси; оказва изключително благотворно действие при наличие на младежки пъпки (акне); прави кожата гладка и свежа. Препоръчва се и като предпазно средство при силна слънчева радиация и слънчеви и други топлинни изгаряния.
Кюнефе

Кюнефѐ (с възможни произношения канафа̀, канафѐ, кнафѐ, кюнафѐ, кунафа̀ и др.) е сиропиран десерт от кадаиф и млечен продукт подобен на обезсолен кашкавал или извара. Характерен е за страните от Левантийския регион (източното Средиземноморие): южна Турция, Ливан, Палестина, Йордания, Сирия, Израел и северен Египет, но е познат и в Гърция. Произношението „кюнефе“ е обичайно за Турция, а под това название десертът се среща и в някои краища на България.
В зависимост от местната традиция, сладкишът може да придобие различни форми, но общите съставки за приготвянето му са:
В Турция кюнефе се приготвя, като кадаифът се полага на два пласта — долна и горна основа — и млечният продукт се поставя между тях. В други страни млечният продукт се оформя на фитилче и кадаифът се овалва около него във формата на пуричка.
Обичайно десертът се поднася горещ, от което кашкаваленият пълнеж се разтича и започва да се „точи на конци“.
Музей на розата

Експозицията „Музей на розата“ е подразделение на "Исторически музей Искра, Казанлък" и се намира от 2016 г. нататък в специално построена сграда в парк „Розариум“, в централната част на гр. Казанлък, а преди това е бил в "Института по розата и етеричномаслените култури". Главната цел на музея е да запознае хората, които го посещават, с историята на отглеждане на маслодайна роза (гюл) и на розопроизводството по българските земи. Първата музейна експозиция за казанлъшката маслодайна роза е открита през 1967 г. в сградата на Института, а през 1969 г. тя прераства в отделен музей.
Изложените експонати са разположени в 2 зали. В музея могат да се видят и инструменти за обработка на розови градини, съдове за съхранение и износ на розово масло и розова вода. Забележителен предмет в експозицията на музея е съд за розово масло – конкума (вид бъклица), който е бил използван за последен път през 1947 г., но ароматът на рози се носи от него в продължение на десетилетия. В Музея на розата са направени възстановки на склад за розово масло и на първата лаборатория за изследване на розовото масло, създадена през 1912 г. от учителя по химия в казанлъшкото училище Христо Яръмов.
Музеят на розата съхранява над 15 000 експоната, свързани с розобера и розопроизводството от цяла България. Той разполага с богата колекция от предмети, снимки и документи, разкриващи историята на българското производство на маслодайни рози. В него се пазят типични за живеещите в Розовата долина предмети от бита и свидетелства за тяхната култура. Освен сувенири, свързани с тях, музеят предлага на своите посетители и розово масло и различни други продукти на основата на маслодайната роза, като: козметика, розов ликьор, гюлова ракия.
От 1903 г. в първите събота и неделя на месец юни в Казанлък eжегодно се организира традиционен Празник на розата, който предлага на посетителите незабравими спомени, свързани с красотата, веселието и гостоприемството на жителите на Розовата долина.
Папазоглу

Папазоглу (и Папазови) е български чорбаджийски род от гр. Казанлък.
Родът е произлязъл от преселени от Копривщица крупни овцевъди - джелепкешани, през първата половина на 18 век. През 1820 г. Дончо Папазоглу създава първата в града фабрика за розово масло „Дончо Папазоглу и синове“.
Търговията се разраства и през 1840-те години се поема от синовете му Димитро и Ботьо Папазоглу и тяхната търговска къща „Братя Папазоглу“. Братята изнасят розово масло за цял свят, имат кантори в Лондон, Ню Йорк, Виена и Цариград, където работят с Хр. Тъпчилеща.
Освен с производство и търговия с розово масло се занимават с банкерски услуги, овцевъдство и търговия с колониални стоки. Участват активно в църковните и национални борби и Съединението. Правят значителни дарения за църкви, училища и болници в Казанлък.
След Освобождението Димитро Папазоглу е кмет на Казанлък и депутат в Събранието на Източна Румелия от Народната партия.
Юлия Гика

Юлия Гика (на албански: Julia Gjika) е албанска журналистка, поетеса и писателка на произведения в жанра лирика и документалистика. Живее и твори в САЩ, като пише и публикува на албански език.
Юлия Гика е родена на 11 юли 1949 г. в Аргирокастро, Албания. По това време започва диктатурата на комунистическия водач Енвер Ходжа, която налага строги санкции и цензура върху западната литературата, непозволяваща развитие на литературните пазари до 70-те години.
Завършва гимназия „Ajet Xhindole“ в Берат. Следва финанси в катедрата за финанси на Военна академия в Тирана и следва задочно албанска филология в Историко-филологическия факултет на Тиранския университет.
След дипломирането си работи като редактор на списание „10 Korriku“ (10 юли), а след това като главен финансов директор в различни военни части в Корча и Тирана.
От ранна възраст се влюбва в поезията, която заема основното място в нейното творчество, много от която е публикувала в различни издания въпреки ограниченията. Тя е част от групата „военни поетеси“, жени, които служат в албанската армия и пишат стихове.
Първата ѝ книга, стихосбирката „Ditëlindje“ (Рожден ден), е издадена през 1971 г., а през 1978 г. е издадена стихосбирката ѝ „Ku Gjej Poezinë“ (Където намирам поезия). Нейните стихове са похвалени от връстниците ѝ и са включени в няколко антологии.
През 1996 г. емигрира заедно със семейството си в САЩ. Там става сътрудник на изданията на албано-американската диаспора - вестниците „Слънце“ и „Илирия“, както и на албанските издания, в които пише за живота на имигрантите в Америка и на други места, където албанската диаспора се е установила, за нейните културни и социални проблеми.
Омъжена е за учения Танас Гика и има дъщеря.
Юлия Гика живее със семейството си в САЩ.
Буура Гюлсой

Буура Гюлсой е турски актьор.
Основното и средното си образование Буура Гюлсой завършва в Анкара. На 13 години изживява първите си трепети на сцената. През 2004 г. завършва университета „Догу Акдениз“, отдел архитектура.
Кариерата си на артист започва в Кипърския държавен театър, като изиграва различни роли. Режисира късометражните филми „Трио“, „Хетеротопия“, „Триъгълният човек“, „Отгоре-отдолу“, „Рана от нар“, „Това е щастливият край“ и играе роли в тях.
Част от сериалите, в които участва са „Всички за един“, „Видях слънцето“, „Незабравима“, „Пепел от рози“ и „Север Юг“. Най-добрият актьор в сериал през 2012 година. През 2013 година той играе главна роля в сериала „Стара история“ като Мете.
Rose hip seed oil

Rose hip seed oil is a pressed seed oil, extracted from the seeds of the wild rose bush Rosa rubiginosa (Spanish: rosa mosqueta) in the southern Andes. Rosehip seed oil can also be extracted from Rosa canina, a wild rose species native to Europe, northwest Africa, and western Asia. The fruits of the rosehip have been used in folk medicine for a long time. Rosehips have prophylactic and therapeutic actions against the common cold, infectious diseases, gastrointestinal disorders, urinary tract diseases, and inflammatory diseases.
Analysis with GC-MS showed among many others the following major components in oil samples: Vitispiran, α-E-acaridial, dodecanoic acid, hexadecanoic acid, docosane, ionone, 6-methyl-5-hepten-2-one, 2-heptanone, heptanal, myristic acid, linolic acid.
Rose hip seed oil contains significant amounts of the two polyunsaturated essential fatty acids linoleic acid, linolenic acid, as well as of the monounsaturated oleic acid.
It also contains antioxidants including δ- and γ-tocopherol, carotenoids, and phenolic compounds.
The oil does not contain vitamin A directly, however it contains provitamin A (mostly beta-Carotene). It also contains the toxic and teratogenic [citation needed] tretinoin (all-trans retinoic acid).
Researchers have tested the efficacy of topical rose hip seed oil together with an oral fat-soluble vitamins on different inflammatory dermatitis such as eczema, neurodermatitis, and cheilitis, with promising findings of the topical use of rose hip seed oil on these inflammatory dermatose. Due its high composition of UFAs and antioxidants, rose hip oil has relatively high protection against inflammation and oxidative stress.
Research on rose hip oil has shown that it reduces skin pigmentation, reduces discolouration, acne lesions, scars and stretch marks, as well as retaining the moisture of the skin and delaying the appearance of wrinkles. Cosmetologists recommend wild rose seed oil as a natural skin-vitaliser.
A 2014 study on the nutritional composition and phytochemical composition of the rose hip seed and the fatty acid and sterol compositions of the seed oil showed that rose hip seed and seed oil were good sources of phytonutrients. Consumption of foods rich in phytonutrients is recommended to reduce the risk of chronic diseases. The nutritional composition and the presence of bioactive compounds make the rose hip seed a valuable source of phytonutrients. The study showed that rose hip seed is highly rich in carbohydrates and ascorbic acid, and that the rose hip seed oil is highly rich in polyunsaturated fatty acids and phytosterols. The rose hip seed and seed oil proved to have antioxidant activity. The findings of the study indicated that the rose hip seed and seed oil may be proposed as ingredients in functional food formulations and dietary supplements.
List of agriculture ministries

An agriculture ministry (also called an agriculture department, agriculture board, agriculture council, or agriculture agency, or ministry of rural development) is a ministry charged with agriculture. The ministry is often headed by a minister for agriculture.
Specific duties may relate to regulation, promotion, agricultural research, price supports and agricultural subsidies, plant diseases, invasive species and the management of biosecurity. Some countries have multiple agriculture ministries, devoting entire ministries to be more specific; policy areas such as: forestry and fisheries; rural affairs; food and food quality, security, and safety; consumer protection; and matters relating to the Environment.
White Rose oil field

White Rose is an oil field development project 350 kilometres (220 mi) off the coast of Newfoundland. Husky Energy is the operator and 72.5 per cent interest holder in the White Rose oil fields.
Discovered in 1984, the White Rose offshore oil field is located in the Jeanne d'Arc Basin 350 kilometres east of St. John's, Newfoundland and Labrador, Canada. The field consists of both oil and gas pools, including the South White Rose oil pool. The oil pool covers approximately 40 square kilometres (15 sq mi) and contains an estimated 440 million barrels (70,000,000 m) of recoverable oil. White Rose is the second harsh environment development in North America to use a Floating Production Storage and Offloading (FPSO) vessel, SeaRose. Production from the field began on November 12, 2005; the first shipment of oil from the field was delivered to the Irving Oil Refinery on December 6, 2005.
The working interest partners are:
White Rose
West White Rose
Billete de mil sucres

El billete de mil sucres, fue una denominación en papel moneda del cono monetario ecuatoriano. En el anverso aparece la esfinge del general Inca Rumiñahui. En el reverso esta el escudo de armas ecuatoriano. Los billetes de ese valor eran conocido coloquialmente como "luca". El billete fue emitido en 1976 por el Banco Central del Ecuador e impreso por la casa Thomas De La Rue & Company Limited, estuvo en circulación hasta el 9 de enero de 2000, año en que Ecuador cambio de divisa.​
En la década de los 40 salieron los primeros billetes de mil sucres, fue la denominación más alta hasta 1989 cuando debido a la devaluación se imprimió el billete de 5 000 sucres.​ Los primeros billetes de mil sucres con el diseño de Rumiñahui fueron impresos en mayo de 1976, presentó detalles como el óvalo blanco en la parte izquierda del anverso, en el que se imprimió en tinta dorada el “sol de la Tolita” símbolo del Banco Central, visible solamente con luz ultravioleta, aunque el papel moneda es multicolor, el color predominante es el verde.
La técnica con la que se imprimía el billete de mil sucres, correspondía al uso de una lámina de metal fabricada en acero que es grabada en altos y bajo relieves a partir de la cual se gravan las imágenes y detalles en los billetes; posteriormente utilizando distintas tintas especiales para su fijación y la obtención de texturas.
En cuanto al diseño del billete de mil sucres de 1978 se trata de una adaptación al grabado del busto de Rumiñahui que se encuentra en la Plaza Indoamérica a las afueras de la Universidad Central del Ecuador. El billete de mil sucres fue el único en la notafilia ecuatoriana emitida por el Banco Central del Ecuador que lleva como imagen principal a una figura histórica indígena.​
Billete Patterson

El Billete Patterson, fue un billete de tela no oficial que circuló de 1937 al 1938 en las regiones de Portovelo y Zaruma paralelamente al Sucre oficial.​
En 1880 ingresó a la región de Zaruma y Portovelo, en la provincia de El Oro, la compañía minera South American Development Company, la compañía norteamericana minera más grande del mundo, durante los 50 años de permanencia en suelo ecuatoriano. La compañía creó mecanismos de evasión de impuestos y de derechos laborales, entre aquellos métodos crearon un medio de pago paralelo al sucre con el cual pagaban el sueldo a sus trabajadores, el recibo fue conocido con el apellido del superintendente de la compañía “Patterson”.
El billete creado para su uso dentro del campamento minero llegó a utilizarse en localidades cercanas como Piñas, Machala e incluso en la provincia de Loja y la ciudad de Cuenca. Actualmente solo se conoce una única pieza original que se encuentra exhibida en el Museo Numismático del Ecuador.​
Cambio, equivalente a 1 sucre
Material: tela
Año: sin fecha
Emisión: Soneted American Developed Corporation
Lugar: Portovelo-Ecuador
En la cara anterior esta impreso con caracteres mixtos, que expresan el número de serie y el lugar de emisión: "por S/. 100 N° D000000" PORTOVELO, en líneas posteriores se puede leer: “A LA VISTA PÁGUESE AL PORTADOR LA SUMA DE UN SUCRE POR ESTA PRIMERA VEZ DE CAMBIO SEGÚN AVISO DE: VALOR RECIBIDO: ORO AL CAJERO DE LA SO. AM. DEV. CO. PORTOVELO”. En la cara posterior, el nombre de la compañía minera SOUTH AMERICAN DEVELOPMENT con el valor de UN SUCRE.​