davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Soleado

Soleado es una canción instrumental, compuesta por Ciro Dammicco bajo el alias "Zacar", basada en su composición anterior Le blu rose de 1972. La primera versión grabada fue la versión de 1974 de Daniel Sentacruz Ensemble,​ de la que Ciro fue miembro con Mara Cubeddu como voz femenina principal.
Se ha cantado en diferentes idiomas por varios artistas, la primera versión con letra fue Tränen lügen nicht (Las lágrimas no mienten), en alemán, por Michael Holm, en 1974, un número uno en Alemania y 10 en Austria y Suiza. Más tarde, artistas tales como Mireille Mathieu On ne vit pas sans se dire adieu, (No se vive sin decir adiós, en español, (1975), Johnny Mathis (When a Child Is Born, 1976, número 1 en el Reino Unido), Bayer Full y otros grabaron la canción. Percy Faith, Paul Mauriat y otros grabaron versiones instrumentales; una de ellas, grabada por el músico Juan José García Caffi, fue usada como tema central en la película de Leonardo Favio Nazareno Cruz y el lobo de 1975.​ En tanto, el español Manolo Otero usó su melodía como fondo para su poema recitado Todo el tiempo del mundo.​
La banda italiana Elio e le Storie Tese ha realizado una versión con las palabras Buon anno nuovo (Feliz año nuevo) como única letra. El cantante checo Karel Gott ha cantado una versión llamada Mel jsem rad un mám (Me encantó y lo sigo haciendo) -letra de Zdeněk Borovec-, mientras que Mari Trini ha basado su canción Te amaré, te amo y te querré en la composición de Zacar. En Hungría, en el año 1978, Cserháti Zsuzsa realizó una versión en ese idioma que lleva por título Édes kisfiam (Mi dulce niño), que sigue siendo muy popular hoy en día en ese país. El Dj Alemán Mark 'Oh lanzó Tears don't lie en el año 1994 utilizando la melodía como base.
Teru teru bōzu

Un teru teru bōzu (てるてる坊主 / 照る照る坊主, lit. Monje brillante) es un pequeño muñeco tradicional japonés hecho con papel blanco o tela, que se cuelga en las ventanas en los días de lluvia. Es, según la tradición, un amuleto que sirve para prevenir los climas lluviosos y llamar el buen tiempo. Si este hace buen tiempo, se vierte sobre él una libación de sake sagrado y se lava en un río. Al colgarlos de forma invertida, significa el deseo de atraer a la lluvia.
El nombre proviene de teru, un verbo que significa «brillo», y bōzu, que es «monje» (compárese con la palabra bonze); en el argot moderno quiere decir «calvo», refiriéndose a los monjes budistas que tienen la cabeza rapada (como la del muñeco), mientras que teru teru es una broma en relación con el reflejo de la luz en la cabeza rapada de esos monjes. Aunque bōzu también se utiliza como término cariñoso para dirigirse a los niños pequeños.​
El nombre del amuleto también varía de acuerdo a la región de Japón, como «teru teru hoshi» (lit. 'Estrella brillante') y «hiyori bōzu» (lit. 'Monje del buen tiempo'); otros nombres son: «fure fure bōzu», «ame ame bōzu» o «rutte-bōzu». Cuando el muñeco está de cabeza, se le llama «sakasa bōzu», que viene de sakasa 'invertido'.
El teru teru bōzu se hizo popular en el período Edo (1603-1868), donde los niños construían estos amuletos para tener un buen tiempo el próximo día, recitando las palabras: «curandero del buen clima, por favor deja que el clima sea bueno mañana».​ Según el Ureshu Koran era costumbre que se dibujara el rostro del muñeco, como un pedido directo a que cesara la lluvia. Se conoce gracias al Nihon Kokugo Daijiten («Diccionario de la Lengua Japonesa»), que en la literatura de la era Shogunato, se le denotaba de diversas maneras al amuleto: «Teribina», «Teriboshi», «Teriteri-boshi», «Teruteru», «Teruteru-boshi» y «Tereteru-boshi».
En la actualidad los niños construyen estos amuletos con papel tisú o tela blanca, y los cuelgan en la ventana con el deseo de tener un día soleado al día siguiente, frecuentemente en días anteriores a una excursión escolar o a un pícnic.
Existe también una famosa canción o warabe uta asociada con el teru teru bōzu, escrita por Kyoson Asahara y compuesta por Shinpei Nakayama, que se estrenó en 1921:
Como muchas otras canciones, esa música tiene un origen más oscuro de lo que parece. Generalmente está asociada a la historia de un monje que prometió a los agricultores detener la lluvia y traer el buen tiempo en un momento en que la lluvia estaba arruinando las cosechas de arroz. Cuando el monje no consiguió traer el día soleado, fue ejecutado. La tercera estrofa de la letra: «... si sigues llorando cuando se nubla, te cortaré la cabeza», fue controversial, ya que aunque la letra estaba incluida al principio tanto en el álbum Shojo no tomo como en libros de texto, era censurada debido a su crudeza. Varios historiadores japoneses no están de acuerdo con la versión de la historia que se narra en la canción.
Sueño de una Tarde Dominical en la Alameda Central

Sueño de una tarde dominical en la Alameda Central or Dream of a Sunday Afternoon at Alameda Central Park is a 15.6 meter wide mural created by Diego Rivera. It was painted between the years 1946 and 1947, and is the principal work of the Museo Mural Diego Rivera adjacent to the Alameda in the historic center of Mexico City.
The mural was originally created at the request of architect Carlos Obregón Santacilia for the Versailles Restaurant of the Hotel Del Prado, which was located across the street. When the hotel was rendered uninhabitable in the 1985 Mexico City earthquake and condemned for demolition, the mural was restored and moved to the museum.
The mural depicts famous people and events in the history of Mexico, passing through the Alameda Central park in Mexico City. Some notable figures include Frida Kahlo, José Guadalupe Posada, Francisco I. Madero, Benito Juárez, Sor Juana Inés de la Cruz, Porfirio Díaz, Agustín de Iturbide, Ignacio Manuel Altamirano, Maximilian I of Mexico, Juan de Zumárraga, Antonio López de Santa Anna, Winfield Scott, Victoriano Huerta, José Martí, Manuel Gutiérrez Nájera, Hernán Cortés, Nicolás Zúñiga y Miranda, and La Malinche.
The central focus of the mural is on a display of bourgeois complacency and values shortly before the Mexican Revolution of 1910. Elegantly dressed upper-class figures promenade under the figure of the long ruling dictator Porfirio Díaz. An indigenous family is forced back by police batons and to the right flames and violence loom. To the far left, victims of the Inquisition, wearing the penitential sanbenito robes and the conical coroza hat, are consigned to the flames at an auto-da-fé. The center of the mural is dominated by the elegantly dressed skeleton La Calavera Catrina holding arms with the Mexican graphic artist who first conceived and drew her, José Guadalupe Posada in a black suit and cane. La Catrina wears a Feathered Serpent boa around her shoulders. On La Catrina's right she is holding hands with a child version of Diego Rivera in short pants. Rivera's wife Frida Kahlo is standing just behind and between him and La Catrina; Kahlo has her hand on Rivera's shoulder and she is holding a yin-yang device. La Malinche and Posada are staring directly into each other's eyes.
Rivera originally painted the mural with Ignacio Ramírez holding a sign reading, "Dios no existe" ("God does not exist"). Rivera refused to remove the inscription, so the mural was not shown. Nine years later, Rivera agreed to remove the offending words, stating, 'To affirm "God does not exist", I do not have to hide behind Don Ignacio Ramírez; I am an atheist and I consider religions to be a form of collective neurosis. I am not an enemy of the Catholics, as I am not an enemy of the tuberculars, the myopic or the paralytics; you cannot be an enemy of the sick, only their good friend to help them cure themselves.'
Central Alameda, Los Angeles

Central Alameda is a 2.18 square miles (5.65 km) square mile area in South Los Angeles served by the Central Alameda Neighborhood Council.
Central Adameda was certified by the City of Los Angeles as a neighborhood Council on September 30, 2003.
According to the Central Alameda Neighborhood Council map, the street boundaries are: 41st Street on the north; Slauson Avenue on the south; Central Avenue on the west, and Alameda Street on the east.
The Central Alameda area encompasses the neighborhood of Nevin.
According to the 2000 U.S. census, the neighborhood's population was 40,947, which amounted to 18,760 people per square mile, among the highest densities for the city of Los Angeles and among the highest densities for the county. In 2008 the L.A. Department of City Planning estimated the population at 43,638. The average household size was 4.3 people, considered high for both the city and the county. Renters occupied 70.2% of the housing units and owners inhabited the rest, 29.8%.
There were 1,980 families headed by single parents, 26.3% of the total, considered high for both the city and the county. The median age was 22, "young for the city and young for the county." The percentages of residents aged 10 through 34 were among the county's highest. The percentages of never married men and women were among the county's highest. Just 444 people, 1.8% of the neighborhood population, were veterans, low for both the city and the county.
The Los Angeles Times classified the neighborhood as "not especially diverse." Today Latinos make up 84.6% of the population (high for the county), blacks 13.3% (also high for the county), whites 1% and Asians 0.7%.
The median household income of $31,559 (in 2008 dollars) was low for both the city and the county.
Just 2.8% of the residents 25 and older had a four-year degree, considered low when compared to the city and the county as a whole. Seventy-five percent of residents in that age range had failed to complete high school, the highest percentage of any Los Angeles City neighborhood.
The following public schools are within the council area:
Jefferson High School - 41st and Hooper streets.
There is one fire station within the council area:
City recreation facilities include:
The president of the Central Alameda Neighborhood Council discusses neighborhood board conflicts.
List of cultural venues in Swansea

This is a list of cultural venues in the City and County of Swansea, Wales.
List of stadiums with seating capacity:
List of performing arts venues and their seating capacities:
This is a list of historic and architectural places and their use as a cultural venue:
These are a few of the places of worship in Swansea, many of them in the city centre:
Dharmavajra Buddhist Centre, Uplands (Buddhist)
A38 (venue)

A38 is an entertainment and cultural venue on the Danube river in Budapest, Hungary, opened on 30 April 2003. Its structure repurposes a decommissioned stone-carrier ship that operated in Ukraine and is now anchored permanently to the bottom of Petőfi Bridge. The venue variously encompasses a ruin bar, restaurant, exhibition hall, dancefloor, and concert hall.
The A38 is a member of the Trans Europe Halles organization.
The travel guide publisher Lonely Planet has voted A38 the "Best Bar in the World" in an online poll. Travel writer Craig Turp ranks it number one on his list of the top-10 clubs in Budapest, writing in Top 10 Budapest (2010): "Budapest's top dance venue is located on a ship moored on the Danube. There are three floors to choose from – the upper deck terrace for listening to the latest mellow sounds, the lower deck-level restaurant and the concert and dance hall below. A38 is also popular for classical and rock concerts, held in the hold."
According to the guide website Ruin Bars Budapest, the venue is "one of the best places for non-mainstream music lovers in Budapest with its rich concert programmes ... it outperforms itself by offering cool original and tribute concerts ... it is a community place ... a cultural venue offering a wide range of jazz, punk, world, electronic, contemporary, rock music along with various cultural events (film clubs, gastronomy events etc)".
47°28′35.23″N 19°3′46.70″E﻿ / ﻿47.4764528°N 19.0629722°E﻿ / 47.4764528; 19.0629722
De School

De School was a leading club and cultural venue located in the western part of Amsterdam. The club was situated on the Dr. Jan van Breemenstraat in the building of a former technical high school.
From the opening in 2016 until the definite closing in January 2024, De School was a leading club and cultural venue in The Netherlands. Its reputation was renowned internationally.
The club and cultural venue was founded in 2016 by Post CS BV, the company also responsible for the since-closed nightclub Trouw. The complex consisted of a nightclub, concert venue, restaurant, cafe, gallery space, artist residency and gym. The nightclub of De School, located in the former school's bicycle storage basement, had a capacity of 700 and a 24-hour license. The complex additionally served as the headquarters of Subbacultcha, a local art magazine and music platform. The program of Subbacultcha took place in the venue’s s105 room.
The club was temporarily closed in 2020 amidst the COVID-19 pandemic and opened again in September 2022. In January 2024, the club closed its doors indefinitely, due to expiring municipal permits and building plans on site. The final party, running from January 12th through 15th, was a marathon event called Het Einde.
In The Netherlands, De School was considered to be the premiere club and art venue of its time. The club also earned a renowned reputation in the international electronic music scene. Part of this reputation was the infamously selective entrance policy, world class sound system in the night club's basement and loyal community.
In 2020, DJ Magazine announced De School to be the 39th club on the list of top 100 clubs worldwide. In that same year, writer and performer Olivier Herter was artist in residence at the venue. The club has hosted artists such as DJ Sprinkles, Theo Parrish, Cinnaman, Wata Igarashi, and I-F.
Museo Nacional de Bellas Artes de La Habana

The National Museum of Fine Arts of Havana (Museo Nacional de Bellas Artes de La Habana) in Havana, Cuba is a museum of fine arts that exhibits Cuban art collections from the colonial times up to contemporary generations.
It was founded on February 23, 1913, due to the efforts of its first director, Emilio Heredia, a well-known architect. After frequent moves it was finally placed on the block once occupied by the old Colon Market. In 1954, a new Palacio de Bellas Artes was opened, designed by the architect Rodriguez Pichardo.
There are now two buildings belonging to the museum, one dedicated to Cuban art in the Palacio de Bellas Artes and one dedicated to the universal art, in the Palacio del Centro Asturiano.
The Palacio de Bellas Artes (Palace of Fine Arts) is dedicated exclusively to housing Cuban art collections. Spanning the 17th and 19th centuries, it has rooms devoted to landscape, religious subjects and the Costumbrismo narrative scenes of Cuban life. A gallery devoted to the 1970s is marked by a preponderance of Hyperrealism and the latest generation of Cuban artists whose works all reflect the strong symbolic imagery that has been prevalent in recent decades. The most notable works are those of René Portocarrero and Wifredo Lam. A modernist sculpture by the noted Cuban artist Rita Lonja stands outside the main entrance.
Other Cuban artists on display include Leopoldo Romañach, Víctor Manuel, Federico Beltrán Masses, Rafael Lillo, Jose A. Bencomo Mena, Manuel Vega, Domingo Ramos, Guillermo Collazo, Mariano Rodriguez, Carlos Enríquez Gómez and Jorge Arche.
The Palacio del Centro Asturiano, built in 1927 by the architect Manuel Bustos, houses European paintings and sculptures, along with a collection of ancient art. Originally, it was a club for natives of the Spanish province of Asturias and, after the 1959 Revolution, it housed the Supreme Court of Justice.
23°8′24.8″N 82°21′25.9″W﻿ / ﻿23.140222°N 82.357194°W﻿ / 23.140222; -82.357194
Касиел Ноа Ашер

Касиел Ноа Ашер е българска и израелска актриса.
Десислава Красимирова Спасова (Деса Красова) е родена е на 29 октомври 1971 г. в София. Спасова е от еврейски произход. Майка ѝ е актрисата Рут Рафаилова, а баща ѝ е режисьорът Красимир Спасов. През 1998 г. приема израелско гражданство, променя името си на Касиел Ноа Ашер и ражда сина си Зуи Хашмонай в Израел.
През 1993 г. завършва актьорско майсторство за драматичен театър във ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов“ при проф. Крикор Азарян и доц. Тодор Колев.
Касиел Ноа Ашер има редица номинации и награди в киното и театъра. През 2013 г. спечелва с първия си киносценарий „Рокля Луна“ програма Медия (за развитие). Известна е и с текстовете си за списанията „Ева“, „Биограф“, „Либерален преглед“, „Гласове“, „Еуропео“ и др.
През 2012 г. става ментор в първото ТВ реалити за актьори Star Machine, след което сформира с двама от финалистите групата „Ангелите на Касиел“, която включва Силвия Станоева – актриса, джаз певица, Иво Желев – актьор, певец, Васил Пармаков – джаз пианист, Блаже Димитров – актьор, музикант. Заедно те осъществяват над 100 концерта.
Става известна още като студентка в НАТФИЗ с дебюта си като Йовковата Албена и с ролята си в „Дон Жуан в ада“ в театър „София“ през 1997 г. След завръщането си от Израел, Касиел се насочва предимно към реализиране на собствени театрални и филмови проекти.
Даниела Тодорова (художник)

Даниела Тодорова е български художник, член на Съюза на Българските художници от 1987 г. Нейното творчество е в сферата на монументалното изкуство – стъклопис, графика, живопис, инсталации и хартиено изкуство.
Даниела Тодорова е родена на 20 септември 1963 г. в град София. Завършва Националното училище за изящни изкуства „Илия Петров“ в София, а през 1987 г. Национална художествена академия, специалност „Реклама и дизайн“.
Първоначално работи със стъкло и витражи. След пътуване до Финландия през 2006 започва да работи с хартия. Тя е автор, наложила се в сферата на хартиеното изкуство, със свой отличителен стил и изящество в произведенията. Член е на Международна асоциация на артистите по хартиено изкуство (на английски: International Association of Hand Papermakers and Paper Artists, (IAPMA)), куратор на проекти в сферата на изящните изкуства.
Автор е на десетки самостоятелни международни изложби, главен инициатор на събитията в областта на ново направление – хартиено изкуство. Тодорова активно полага усилия за популяризирането му в страната като организатор и куратор, като сред проектите е изложбата за хартиено изкуство „София Хартиен Арт Фест“, провеждан ежегодно от 2011 г.
Заедно със съпруга си Тодор Тодоров създават фондация АМАТЕРАС през 2010 г.
В три последователни години 1985 – 1987 г. печели международни конкурси за дизайн на стъкло, през 1995 г. е победител за резиденция към музея за съвременно изкуство в Рейкявик, Исландия, през 1997 г. награда – Кобе, Япония, през 1998 е избрана от община Хамилтън на международен конкурс да проектира и изпълни стъклописите към оформлението на градския площад. Нейни творби има в частни колекции Исландия, Англия, Финландия, Южна Африка, Германия, Америка, Холандия, Белгия, Франция, Австрия, Италия, Швеция, Япония, Бразилия, Грузия, Литва и музеите „Kjarvalstadir“ – Рейкиявик и „Nelimarkka Museum“ – Alajarvi.
Сред по-значимите ѝ награди са:
Мария Грубешлиева

Мария Иванова Грубешлиева е българска поетеса и писателка, народна деятелка на културата (1969).
Родена е на 13 юни 1900 година в град Кюстендил, България, като Мария Иванова Жибарова. Баща ѝ Иван Жибаров, офицер от Българската армия, умира, когато Мария е още малка. Според самата Мария Грубешлиева майка ѝ е имала мания по аристократизма, високи очаквания от дъщеря си и се отнасяла с презрение към феминистките. Мария е привлечена към музиката, театъра и пътуванията, но по желание на майка ѝ се жени веднага след като завършва гимназия за офицера Божил Грубешлиев. Грубешлиев има юридическа работа в Атина, където Мария започва да се занимава с писане. В 1925 година публикува стихотворения във „Вестник на жената“.
Първата ѝ стихосбирка „Хляб и вино“ излиза в 1930 година. Самата Мария Грубешлиева я описва като дневник на самотната неразбрана жена. Критиката отбелязва тромавостта на изказа и неяснотата на лирическата идентичност. В 1931 година Грубешлиева става членка на Клуба на българските писателки. За втората си книга в 1931 година получава награда от Министерството на просвещението.
В същата 1931 година напуска мъжа си, за да започне връзка с левия журналист и писател Людмил Стоянов, като оставя детето си Леонид Грубешлиев на майка си.
Сътрудничи на периодичните издания „Хиперион“, „Вестник на жената“, „Студентска борба“, „Детски свят“, „Щит“, „Литературен преглед“, „Кормило“ и др. Член-учредител на Съюза на трудово-борческите писатели (1931). Издава стихосбирките „Стрели“ (1935), „Мост“ (1937) и „Улица“ (1942).
Приобщава се към антифашисткия културен фронт. Пише разкази и повести, в които отразява борбата срещу фашизма. Участва в работата на Международния конгрес на писателите за защита на мира и културата в Мадрид и Валенсия в 1937 година по време на Гражданската война в страната. Плод на преживяното в република Испания е репортажната ѝ книга „Какво видях в Испания“.
След пътуването си в Испания, Грубешлиева изоставя сантименталното вторачване в аза и започва за описва градската беднота, дехуманизиращия модерен бит и социалната несправедливост. Това положително развитие е признато от Съюза на българските писатели, който я кани за своя членка.
В годините на Втората световна война е интернирана с Людмил Стоянов в Пазарджик и Сомовит.
След Деветосептемврийския преврат от 1944 година, от септември 1956 година до 1970 година завежда отдел „Белетристика“ в списание „Пламък“. Пише стихове за строителството на социализма, за СССР, борбата за мир и стихове за деца. Превежда на български език творби от Джордж Байрон, Лев Толстой и други.
Умира на 31 януари 1970 година в София.
Пандели Кисимов

Пандели (Пантелей) Кисимов (1832 г. Търново — 1905 г. София) е български просветен деец.
Пандели Кисимов е брат на известната търновска общественичка Евгения Кисимова.
Учи в родния си град Търново. Отива със семейството си на хаджилък в Йерусалим (1844-1845), помага в търговията на баща си, който се занимава с абаджийство.
Пандели Кисимов е автор на неособено сполучливи стихотворения на патриотически или етически теми. С „Епизод от хайдушките наречени чети...“ Кисимов прави опит и в белетристиката, в повестта се долавя влияние от „Горски пътник“ на Георги Сава Раковски.
Превежда от гръцки повестта „Кавказките пленници“ (1851) от популярния в България в началото на 50-те години савойски автор, живеещ в Русия Ксавие дьо Местър (1763 - 1852). Вероятно също от гръцки превежда и „Повести сравнения“ (1853), която представлява преработка на диалог от Лукиан от Самосата (II век). През 70-те години превежда от румънски „Варвара Убрих, калугерица в Краков“, повест от полския писател Ладислав Кулчицки. Популярен навремето е бил преводът му на „Откриването на Америка“ от Йоаким Кампе (1744 - 1811). В спомените си говори за своето участие в издаването на „Генрих Айсенфелдский“, по негов ръкопис преводът е довършен от Ради Колесов.
Доброволен разпространител (кореспондент-настоятел), както и дописник на „България“, „Цариградски вестник“, списание „Български книжици“, „Мироздание“ и изданията на Раковски. От 1858 до 1861 г. прави опити да отвори печатница в Търново. По-късно обикаля страната, сътрудничейки на вестниците „Македония“, „Турция“, „Право“, „България“. 2 години редактира вестник „Отечество“. Член е на редакционния комитет на вестник „Народност“ (1867-1868), сътрудничи на „Българска пчела“ и „Дунавска зора“.
По време на Хаджиставревата буна в 1862 г. емигрира и живее в Букурещ, Болград и др. След амнистия се връща в Търново през 1872 г., където се занимава с рударство. Пандели Кисимов е един от основателите на Таен централен български комитет (ТЦБК).
Един от критиците на Любен Каравелов, през 1869 г. се свързва с Добродетелната дружина. Кисимов се изявява като добър журналист и полемист, критикува политиката на Митхад паша, стои на русофилски позиции. Спомените му „Исторически работи“, на места твърде обстоятелствени, са богати на сведения за културния и политическия живот и разкриват идеите и пристрастията на автора си. Той е автор на „Мемоара (Припомнювание) към Н. И. В. Султана“, убеден привърженик на политическия дуализъм, т.е. за двойна българо-турска империя по примера на Австро-Унгария.
Руско-турската война го заварва в Букурещ. През 1878 печата статии за границите на България и за освободителната мисия на Русия в списание "Славянско братство" и вестник „Българин“.
След Освобождението е съдебен служител в Търново, София, Русе и Варна. Сътрудничи на различни периодични издания, редактира вестник „Отечество“, откъдето отправя нападки срещу Любен Каравелов и Петко Каравелов. По време на управлението на Стефан Стамболов е арестуван и екстерниран от България, 4 години живее в Букурещ.
България Мол

Bulgaria Mall е търговски център в София, България, официално открит на 1 декември 2012 г.
Разположен е край кръстовището на булевардите „България“ и „Тодор Каблешков“ в южната част на столицата (на 10 минути път с кола от центъра на града), до Околовръстния път (2 минути с кола), сред най-новите жилищни квартали на София.
Търговският център включва 4 подземни (паркинг и хипермаркет) и 4 надземни нива. Паркингът е с 1100 места. Офисната част, която се състои от висока кула и ниска сграда, надвишава 25 000 m² отдаваема площ.
До България Мол минават автобуси 73 и 204, както и трамвайни линии 7 и 27.
Любомир Димитров (инженер)

Любомир Василев Димитров е български електроинженер, доцент, преподавател в Технически университет – Варна.
Любомир Василев Димитров е роден на 24 октомври 1944 г. в гр. Варна. Завършил е Технически университет – Варна , специалност „Електрически машини и апарати“ през 1969 г. До 1972 г. е работил като главен енергетик в Завода за обков ЗО „Метал“ – Варна. След успешно издържан конкурс през 1972 г.. е приет като редовен аспирант в Катедра „Електрически машини и апарати “ („ЕМА“.) а от 1 януари 1973 г. е назначен за асистент към същата катедра. Защищава научна степен „.кандидат на техническите науки“., по-настоящем доктор в Технически Университет – София през 1978 г. През 1983 г. е хабилитиран като доцент по Електрически машини към Технически Университет във Варна.От 1992 до 1995 г. е ръководител на катедра „ЕМА“. От 1995 г. до 1999 г. е декан на Електротехническия Факултет на Технически Университет – Варна. От 2003 г. до 2011 г. е Председател на Контролния Съвет на Технически Университет – Варна.
Доцент Любомир Димитров чете лекции и провежда упражнения по дисциплините: „Проектиране на електрически машини“, „Електрозадвижване“, „Диагностика и ремонт на електротехнически изделия“, „Системи за мониторинг и диагностика на електрически машини и трансформатори“, „Електромеханични устройства“. Ръководил е над 90 дипломанти, разработили дипломни работи по проектиране, изследване, мониторинг и диагностика на електрически машини и изследване на системи с електрозадвижване.
Доцент Любомир Димитров има научни статии в областта на проектирането, изследването и експлоатацията на електрическите машини и трансформаторите. Голяма част от публикациите му са посветени на диагностика на повредите в електрозадвижванията и възможностите за прогнозиране на евентуални повреди в електрическите двигатели. Доцент Любомир Димитров е един от организаторите на Първата в България Национална конференция по електрически машини (ЕЛМА), която е проведена през 1975 г. във Варна. Традицията е запазена и на всеки три години във Варна и в София се провеждат конференциите ЕЛМА – вече почти половин век. Във всички конференции до 2017 г. включително е участвал в Организационните комитети като модератор и автор.
В това число:
Зисидова къща

Зисидова къща (на гръцки: Οικία Ζησίδη) е забележителна неокласическа жилищна сграда в македонското село Радолиово, Гърция. Днес в сградата е седалището на дем Амфиполи.
Сградата е построена за търговеца на тютюн Константинос Зисидис около 1920 - 1925 г., преди кризата от 1930 година, когато икономиката на района е във възход. Архитект на сградата е австриецът Конрад фон Вилас, автор на много сгради в Драма и околностите. В 1930 година сградата е иззета от Националната банка на Гърция. По-късно в 1950 година общината в Радолиово я купува от банката. В същия парцел е построена и сградата на местния съд. В 2005 година сградата е реставрирана.
Сграда има два пълни етажа, мазе и обширно таванско помещение. В архитектурно отношение смесва различни стилове.
Синагога на битолчаните

Синагогата на битолчаните (на гръцки: Συναγωγή Μοναστηριωτών; на ладино: Esnoga Monastir; на иврит: קהל קדוש מונאסטירליס) е юдейски храм в македонския град Солун, Гърция, разположена на улица „Сингрос“ № 35.
Тя заедно с Яд Лезикарон и малката синагога Саул Модиано е една трите запазени синагоги в града, като е най-голямата от тях.
Синагогата е построена с дарения от еврейски семейства, преселени от Битоля в Солун след Балканските войни (1912 - 1913) и Първата световна война (1914 - 1918), като особено важно е дарението на Ида Ароести в памет на съпруга ѝ Исак. Основите на синагогата са положени в 1925 година, като строителните дейности приключват в 1927 година, когато е официално открита от временно изпълняващия длъжността главен равин на Солун Хаим Рафаел Хабиб. Архитект на сградата е Ернст Ели Леви.
По време на нацистката окупация синагогата е в центъра на създаденото солунско гето. След депортирането на солунските евреи в лагерите на смъртта, синагогата е използвана от Червения кръст като склад и поради това не е разрушена от нацистите, а е поддържана в добро състояние. Непосредствено след освобождението на града през ноември 1944 г., в нея намират убежище малкото евреи, спасени от приятелски християнски семейства и взели участие в съпротивата и в храма продължава да се поддържа религиозният живот на общността.
По-късно след връщането на малкото оцелели от лагерите на смъртта, Синагогата на битолчаните става централната синагога на Солун.
През юни 1978 година синагогата е сериозно повредена от Солунското земетресение. Храмът продължава да обслужва религиозните нужди на солунското еврейство.
Димитрис Кицикис

Димитрис Кицикис (на гръцки: Δημήτρης Κιτσίκης) е гръцки тюрколог. Публикува поезия на френски и гръцки.
Роден е в град Атина на 2 юни 1935 г. Той е син на Никос Кицикис – ректор на Националната мецовска политехника и депутат от гръцката левица, и на Беата Петихаки-Кицики – значима личност от гръцката комунистическа групировка ЕЛАС и в гръцкото феминистко движение.
През 1947 г., по време на гражданската война в Гърция, младият Кицикис напуска страната и заминава за Париж. Там става френски гражданин и учи в Сорбоната, където през 1962 г. защитава своята докторска дисертация на тема „Пропаганда и натиски в международната политика“. От 1960 до 1970 г. Кицикис работи като изследовател в най-престижни висши научни институти – Institut des Hautes Études Internationales в Женева, CERI/FNSP в Париж и CNRS във Франция. Бързо се нарежда най-значимите тюрколози в целия свят.
Под влиянието на майка си – която учреждава (1958) прочутия Гръцко-китайски съюз в Атина, също и като привърженик на идеите на китайския лидер Мао, Кицикис взима участие в бунта от май 1968 г., поради което е изгонен от френския университет. След това заминава до Канада, където през 1970 г. става редовен университетски преподавател в Университета в Отава през 1974 г. В този университет за първи път Кицикис въвежда изучаването на Китай. От тогава там преподава китайска история и политически идеологии.
През 1999 г. става редовен член на Канадската академия на науките. В Гърция е изследовател в Националния център за социални изследвания, а в Турция е преподавател в ув Богазичи (Истанбул) и Билкент (Анкара).
Кицикис е съветник на турския президент Тургут Йозал и тесен сътрудник на значимия гръцки политик Константинос Караманлис, когато последният е в „изгнание“ в Париж през 1960-те години.
Гражданин на 3 държави – Гърция, Франция и Канада, той е привърженик на теорията за панелинизма, т.е. за световното превъзходство на елинските и православните идеи. Споделя идеята за „елино-тюркизма“, според която е необходимо – като плод на историческата закономерност – оформянето на гръцко-турската конфедерация за така желаното обединение на двата бряга на Егейското море.
През 1960-те години поставя пред научната общност своята новаторска идея за т.нар. Междинна област – т.е. географското и културно пространство на Евразия, заемащо териториите на Източна Европа, Северна Африка и Близкия изток и различно и от Запада и от Изтока. Издател е на геополитическото списание „Междинна област“.
Автор е на много книги, най-важните от които са: „Сравнителна история на Гърция и Турция през ХХ век“ (1978), „История на гръцко-турското пространство от 1928 до 1973 г.“ (1981), „История на Османската империя“ (1988), „Третата идеология и православието“ (1990), „Византийският модел на управление и краят на парламентаризма“. (2001) и „Сравнителна история на Гърция и Китай от древността до нашите дни“ (2007).
Книгите му са издадени на много езици. На български е издадена книгата му „Османската империя“ (изд. „Кама“, 2000).
Николай Павлов (писател)

Николай Павлов е български писател.
Николай Павлов е роден на 9 август 1925 г. във врачанското село Долна Бешовица в семейство на учители.
Лежал е в затвора преди 9 септември 1944 г. за нелегална дейност, след това бил доброволец на фронта, където го ранили тежко.
Запасен полковник от армията и автор на близо 40 белетристични книги, осем от които преведени на чужди езици.
Майкъл Джаксън (писател)

Майкъл Джаксън на английски: Michael Jackson е британски писател и журналист, автор на няколко известни книги за бира и уиски.
Роден е в Уедърби, Западен Йоркшър. Завършва гимназия в Олмъндбъри и започва работа като журналист в Единбург.
Става известен през 1977 г., когато публикува книгата „The World Guide to Beer“, преведена впоследствие на повече от 10 езика.
Съвременната теория на бирените стилове до голяма степен се основава на книгата на Майкъл Джаксън от 1977 г. Тя оказва голяма влияние върху популяризирането на пивоварната култура в Северна Америка.
Става водещ на популярното предаване Beer Hunter, излъчвано по Channel 4 и Discovery Channel. В продължение на 30-годишната си кариера като журналист пише множество материали за голям брой вестници и списания.
Майкъл Джаксън разглежда бирата като компонент на световната култура и описва и популяризира различни редки и местни бири в техния културен контекст. Той е и утвърден рецензент на уиски. В тази област най-значима е книгата му „Malt Whisky Companion“, издадена през 2004 г.
Умира от сърдечен удар в дома си на 30 август 2007 г. на 65-годишна възраст.
Питър Шварц (писател)

Питър Шварц или Петер Шварц (на английски: Peter Schwartz) е писател и журналист, последовател на философията на Айн Ранд, наречена обективизъм.
Той е главният редактор на The Intellectual Activist и допринася със свои есета за книги, отпечатвайки статии на Айн Ранд и други обективистки писатели, като „Гласът на разума“, „Завръщане към примитивното: Антииндустриалната революция“ (разширена версия на „Новото ляво: Антииндустриалната революция“ на Айн Ранд). Той е също така автор на „Външната политика на личния интерес: Морален идеал на Америка и Битката за laissez-faire капитализъм“.
Известно време Шварц е председател на борда на директорите на института „Айн Ранд“. Той е критик на енвиронментализма, културния релативизъм, либертарианството, мултикултурализма и насърчителните действия.
Кирил Пърличев (писател)

Кирил Григоров Пърличев е български писател и историк.
Роден в София през 1956 година в семейството на Григор Кирилов Пърличев и Генка Горнишка от Кнежа. Внук на революционера Кирил Пърличев и правнук на българския възрожденец, писател и преводач Григор Пърличев. Завършва Висшия икономически институт „Карл Маркс“. Роден в известен български възрожденски род, в който се пази цялата история на ВМРО, Кирил става автор, съставител и редактор на редица книги, свързани с революционната организация.
Кирил Пърличев е женен и има дъщера на име Деспина.
Palace of Culture and Sports

Palace of Culture and Sports (Bulgarian: Дворец на културата и спорта) is an indoor complex for culture and sport located in Varna, Bulgaria. The complex has three sports halls - "Kongresna Hall", "Mladost Hall" and "Hall 20". The Palace of Culture and Sports was completed in 1968.
A complete copy of the "Palace of Culture and Sports" exists in Africa - this is the "National Arts Theatre", Iganmu, in Lagos, Nigeria. The building was designed by the same architect - Stefan Kolchev.
Kongresna Hall is currently home of the Bulgaria national volleyball team and basketball team Cherno More Port. The arena holds 6,000 people. The venue was completely renovated in 2015.
Media related to Palace of Culture and Sport, Varna at Wikimedia Commons
Ivan Vazov National Library

42°8′22″N 24°44′46″E﻿ / ﻿42.13944°N 24.74611°E﻿ / 42.13944; 24.74611
The Ivan Vazov National Library (Bulgarian: Народна библиотека "Иван Вазов", romanized: Narodna biblioteka "Ivan Vasov") is a library situated in Bulgaria's second largest city, Plovdiv. It is named after the famous Bulgarian writer and poet Ivan Vazov.
It is the nation's second largest library containing more than 1,500,000 books. The library is also Bulgaria's second oldest, founded in 1879. In 1974 it was moved to a new edifice to the south of the City Garden. The library boasts 134 employees including 90 high-qualified specialists and research scholars.
Monument to the Tsar Liberator

The Monument to the Tsar Liberator (Bulgarian: Паметник на Цар Освободител, romanized: Pametnik na Tsar Osvoboditel) is an equestrian monument in the centre of Sofia, the capital of Bulgaria. It was created in honour of Russian Emperor Alexander II who liberated the Russian Serfs and won the Russo-Turkish War of 1877–78.
The Neoclassical memorial's author is Italian sculptor Arnoldo Zocchi, who won the project in competition with 31 other artists from 12 countries (and with a total of 90 artists from 15 countries being interested) in the end of the 19th century. Bulgarian architect Nikola Lazarov participated in the monument's architectural design. The foundation stone was laid on 23 April 1901, St George's Day, in the presence of Knyaz Ferdinand I of Bulgaria, and the monument was completed on 15 September 1903.
Ferdinand also attended the monument's inauguration on 30 August 1907 together with his sons Boris and Kiril, Grand Duke Vladimir Alexandrovich of Russia, son of Alexander II, together with his wife and his son, as well as other notable figures.
Erected of black polished granite from Vitosha, the Monument to the Tsar Liberator consists of a pedestal, a middle part with figures and a massive Neo-Renaissance cornice finished with the sculpture of the Russian Tsar on a horse. The bronze wreath at the foot was donated by Romania in memory of the Romanian soldiers that died during the war.
The main bronze bas-relief in the middle part depicts a group of Russian and Bulgarian soldiers led by the goddess of victory (Nike in Greek mythology and Victoria in Roman mythology), who raises her sword high above. Portraits of Grand Duke Nicholas Nicolaievich, Count Ignatiev and the generals Joseph Vladimirovich Gourko and Mikhail Skobelev surround the group. Other bas-reliefs feature scenes from the Battle of Stara Zagora, the signing of the Treaty of San Stefano and the opening ceremony of the Constituent National Assembly in Veliko Tarnovo, as well as portraits of Petko Slaveykov, Stoyan Zaimov, Ivan Vazov, Stefan Stambolov and other prominent figures from the period.
The Monument to the Tsar Liberator is on Tsar Osvoboditel Boulevard, facing the National Assembly of Bulgaria and with the InterContinental hotel behind it.
42°41′38″N 23°19′57″E﻿ / ﻿42.6937805656°N 23.3324916767°E﻿ / 42.6937805656; 23.3324916767
Zahari Baharov

Zahari Emilov Baharov (Bulgarian: Захари Емилов Бахаров; born August 12, 1980) is a Bulgarian actor, best known for portraying the roles of Moth in Zift (2008), Ivo Andonov in the BNT series Undercover (2011–2016), and Loboda in the HBO series Game of Thrones (2015).
Baharov was born on 12 August 1980 in Sofia. He was raised in the old part of the Ovcha Kupel district. His mother, Müjgan, is of ethnic Turkish origin; she is a philologist and hosts programmes in Turkish on the Bulgarian National Radio.
Baharov attended 18th Secondary School "William Gladstone". After graduating, he majored in acting at the National Academy for Theatre and Film Arts. He has been acting at the Ivan Vazov National Theatre since 2003; his notable theater performances include King Lear (2006), Don Juan (2007), and The Cherry Orchard (2009).
Baharov's first major film role was in Zift (2008), directed by Javor Gardev. After the release of Zift, he quickly gained popularity and won several awards for his performance. In 2011, he starred in Love.net. The following year, he founded the production company Three Bears Entertainment alongside his colleagues and friends Vladimir Karamazov and Yulian Vergov. The company has produced three theatrical productions: Spinach with potatoes by Zoltan Egresi, Art by Yasmina Reza and Dakota by Jordi Galceran.
From 2011 to 2016, Baharov starred in the BNT 1 series Undercover as Ivo Andonov. His performance was positively received by critics, and his character's development was noted as one of the series' highlights. Between 2012 and 2020, he was the host of the television game show National Lottery on Nova. In 2015, Baharov had a one-episode role in the HBO series Game of Thrones, portraying the role of Loboda, the leader of a cannibal tribe.
Baharov is in a long-term relationship with Bulgarian journalist Diana Alexieva. They have two children: a son, Maxim (born 2010), and a daughter, Kaya (born 2013).
Baharov's younger brother, Yavor, is also an actor.
Baharov is the recipient of several accolades, including two Askeers for Best Supporting Actor in King Lear (2006) and Three Days of Rain (2009), an Icarus for Best Supporting Actor in Don Juan (2007), Best Actor at the 2009 Bulgarian Cinema Awards and Best Actor at the 2009 International Film Festival Chungmuro, among more.
RG-31 Nyala

The RG-31 Nyala is a 4×4 multi-purpose Mine-Resistant Ambush Protected Vehicle manufactured in South Africa by Land Systems OMC (a division of Denel SOC LTD), located in Benoni, South Africa and in Turkey by FNSS Defence Systems. It is based on the Mamba APC of TFM Industries.
The RG-31 has become the multi-purpose vehicle of choice of the UN and other peacekeeping and security forces. It is finding favour with non-governmental organisations requiring a vehicle with a non-aggressive appearance to protect their personnel against land mines.
The RG-31 is based on a UNIMOG chassis. It is built from a V-shaped all-steel welded armor monocoque hull and high suspension, typical of South African mine protected vehicles, providing excellent small-arms and mine blast protection. The vehicle is designed to resist a blast equivalent to two TM-57 anti-tank mines detonating simultaneously. The RG-31 is classified by the United States Department of Defense as a category 1 Mine Resistant Ambush Protected (MRAP) vehicle.
The vehicle accommodates a crew ranging from 5 to 10 depending on mission needs, depending on model. Dismounting is provided via a large air actuated rear door and two front doors, also air actuated.
In July 2016, the Letterkenny Army Depot in Pennsylvania rolled out the latest variant of the RG-31, with improvements including an engine upgrade from 275 to 300 hp, a transmission upgrade, independent suspension, 360-degree spotlights for night visibility, and an armored gunner's hatch. The depot is scheduled to produce 929 improved RG-31s through 2020.
Variants come in either an armoured personnel carrier (APC) or utility vehicle (cargo) configuration.
East African oryx

The East African oryx (Oryx beisa), also known as the beisa, is a species of medium-sized antelope from East Africa. It has two subspecies: the common beisa oryx (Oryx beisa beisa) found in steppe and semidesert throughout the Horn of Africa and north of the Tana River, and the fringe-eared oryx (Oryx beisa callotis) south of the Tana River in southern Kenya and parts of Tanzania. The species is listed as Endangered by the IUCN.
In the past, some taxonomists considered it a subspecies of the gemsbok (Oryx gazella), but they are genetically distinct; the diploid chromosome count is 56 for the beisa and 58 for the gemsbok.
The East African oryx stands just over a metre at the shoulder and weighs around 175 lb (79 kg). It has a grey coat with a white underside, separated from the grey by a stripe of black, with black stripes where the head attaches to the neck, along the nose, and from the eye to the mouth and on the forehead. The mane is small and chestnut-coloured; the ringed horns are thin and straight. They are found on both sexes and typically measure 75–80 cm (30–31 in). Comparably, the gemsbok has an entirely black tail, a black patch at the base of the tail, and more black on the legs (including a patch on the hindlegs) and lower flanks. The smaller Arabian oryx is overall whiter with largely dark legs.
East African oryx live in semidesert and steppes, where they eat grasses, leaves, fruit and buds. They are able to store water by raising their body temperatures (so as to avoid perspiration). They gather in herds of five to 40 animals, often with females moving at the front and a large male guarding from the rear. Some older males are solitary. Radio tracking studies show the solitary males are often accompanied for brief periods by breeding-condition females, so it is probable they are executing a strategy to maximise their chances of reproduction.
Dynastes neptunus

Dynastes neptunus is a beetle in the family Scarabaeidae. D. neptunus is very similar to the Hercules beetle (Dynastes hercules) but differs from it in slightly larger size and more of a slender and curved horns.
D. neptunus is 12 to 15.5 cm (4.7 to 6.1 in) long with a black body. Sexual dimorphism is present in the species; for example, males having large ''horns'' on their heads and are much smoother than females. This species is similar to the hercules beetle but is larger and has slender, curved horns.
This species lives in the northwestern regions of South America in the countries of Colombia, Peru, Ecuador, and Venezuela.
Larvae feed on decaying, rotten wood and adults will eat fruit.