davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Lichun

The traditional Chinese calendar divides a year into 24 solar terms. The first one is known as lichun in Chinese, risshun in Japanese, ipchun in Korean, and lập xuân in Vietnamese. It begins when the Sun reaches the celestial longitude of 315° and ends when it reaches the longitude of 330°. It more often refers in particular to the day when the Sun is exactly at the celestial longitude of 315°. In the Gregorian calendar, it usually begins around February 4 and ends around February 18 (February 19 East Asia time). It is also the beginning of a sexagenary cycle.
Lichun signifies the beginning of spring in East Asian cultures.
Each solar term can be divided into 3 pentads (候). They are: first pentad (初候), second pentad (次候) and last pentad (末候). Pentads in Lichun include:
Lichun traditionally signifies the beginning of spring. Chinese New Year is celebrated around this time. Farmers often celebrate the beginning of Lichun with special village events, worship and offerings to the Taoist and Buddhist gods and ceremonies for a blissful and prosperous new year. People eat chūnbǐng (春餅) on this day, especially in northern China.
According to some schools of Feng Shui, if you are born after Chinese New Years but before or even on the first day of Lichun you are considered the zodiac animal of the previous Chinese lunar year.
In the lunisolar calendar, New Year's Day might be before or after Lichun. A year without Lichun is called 無春年 (no spring year). 無春年 is also known as 寡婦年 (widow year) in northern China or 盲年 (blind year) in southern China. Marriage is believed to be unlucky in a year without Lichun.
In the Republic of China, Lichun has been Farmer's Day since 1941.
In Singapore, there is a practice of depositing money into bank accounts on Lichun which many believe will bring them good fortune.
Ipchun is the first season of the new year, so there are many farming-related events.
In Ipchun, families, regardless of the city or countryside, put their writings on walls or thresholds as a blessing event.
These writings are also called Ipchunchuk, Chunchuk, Ipchunseo, Ipchunbang, and Chunbang.
Those who know the letters write themselves, and those who do not know how to write, ask others to write them.
It is said that it is good to attach it at the time of Ipchun, but it is not written in the house where the funeral is held.
Lichun is mentioned in literature, including in Du Fu's (杜甫) shi (詩), simply titled Lìchūn (立春):
This poem tells us about the traditional custom of eating chūnbǐng (春餅) on this day.
Версия „Пеликан“

„Версия Пеликан“ (на английски: The Pelican Brief) е американски трилър от 1993 г., базиран на едноименния роман, написан от Джон Гришам през 1992 г. Режисиран е от Алън Дж. Пакула, във филма участват Джулия Робъртс в ролята на младата адвокатка Дарби Шоу и Дензъл Уошингтън като репортера от „Уошингтън Хералд“, Грей Грентъм. Филмът, в който музиката е композирана от Джеймс Хорнър, е последният филм, в който Пакула е сценарист и режисьор преди смъртта си.
„Версия Пеликан“ е пуснат на VHS от 15 юни 1994 г., на Blu-ray на 10 февруари 2009 г., и на 7 септември 2010 г. от Уорнър Хоум Видео.
В България филмът е издаден на VHS от Александра Видео на 18 септември 1995 г.
През 2006 г. е издаден на DVD от Съни Филмс.
На 18 септември 2011 г. е излъчен по bTV с български войсоувър дублаж. Екипът се състои от:
Австралийски пеликан

Австралийският пеликан (Pelecanus conspicillatus) е вид птица от семейство Пеликанови (Pelecanidae). Той живее в Нова Зеландия, Тасмания и Австралия. Човката му е дълга 49 cm и той я използва като склад за почти 11 l вода. С помощта на човката си пеликанът хваща риба, която предварително е зашеметил с удар с крилете си в плитката вода. След това преглъща храната си посредством движение с глава напред.
Австралийският пеликан е със среден размер по пеликановите стандарти. Има размах на крилата от 2,3 до 2,6 метра. Теглото му варира от 4 до 13 kg, макар повечето пеликани да тежат между 4,5 и 7,7 kg. Това е сред най-тежките австралийски летящи птици. Бледорозовият клюн е огромен, дори и по пеликанови стандарти – това е птицата с най-дълъг клюн въобще. Най-дългият измерен клюн на австралийски пеликан е 50 cm.
Като цяло, австралийският пеликан е преимуществено бял на цвят. По време на ухажване, някои части от главата му стават оранжеви, а джобът под клюна му става тъмносин, розов и червен.
Къдроглав пеликан

Къдроглавият пеликан (Pelecanus crispus) е птица от семейство Пеликанови (Pelecanidae). Среща се и в България – в биосферен резерват Сребърна, защитена местност Калимок-Бръшлен и в Персински блата.
Птиците с най-голям клюн са пеликаните. Те са и едни от най-едрите летящи птици на Земята. Костите на огромния клюн, както и на целия скелет, имат множество кухинки, пълни с въздух. Това ги прави леки, без да намалява здравината им. Под долната си челюст пеликаните имат огромна кожна торба, в която поместват уловената риба.
Освен в Сребърна, пеликани в Европа гнездят още само на 3 места – по Волга, делтата на Дунав и в Гърция.
Пеликаните обитават крайбрежията на големи водни басейни, богати на риба, като повечето се срещат край реки и езера.
Хранят се с риба – каракуда, шаран, бабушка, червеноперка.
Женската снася 2 – 3 бледосини яйца, които се мътят 2 седмици. Перата на малките поникват за 10 дни.
Гнездото на къдроглавите пеликани е построено от тръстикови стъбла и листа. Отвътре е застлано с меки пера и листа. Родителите хранят малките си с полусмляна риба. През размножителния период торбичките им стават ярко червени, което ги прави още по-красиви.
Къдроглавите пеликани гнездят из биосферния резерват „Сребърна“. Там може да се види на живо как пеликаните ловят риба. През 2008 година колонията пеликани губи своите малки, защото диви прасета им унищожават яйцата и е трябвало да мътят нови, затова пеликанчетата се излюпили по-късно.
Към 2023 година в България има няколко колонии на къдроглави пеликани – Сребърна, блато Песчина, Мъртво блато и ЗМ Калимок-Бръшлен.
Водни косове

Водните косове (Cinclus) са род птици от разред Врабчоподобни (Passeriformes), единствен в семейство Cinclidae.
Разпространени са край бързи планински реки в Америка, Евразия и Атласките планини. Размерите им варират в диапазона 14 – 22 сантиметра дължина и 40 – 90 грама маса. Хранят се предимно с водни безгръбначни, главно с ларви на насекоми, които улавят от брега или ходейки по речното дъно.
Патица

Патиците са несистемна група птици, включваща всички представители на семейство Патицови (Anatidae) с изключение на гъските и лебедите. Те са предимно водни птици, като цяло по-дребни от гъските и лебедите и със значително по-къс врат от тях, и обитават както сладководни, така и соленоводни басейни.
Гмуркачоподобни

Гмуркачоподобните (Gaviiformes) са разред средноголеми животни от клас Птици (Aves).
Той включва едно съвременно (с 5 съвременни вида в един род) и няколко изчезнали семейства. Гмуркачоподобните са водни птици, разпространени в северните части на Америка и Евразия.
Министерство на околната среда и водите на България

Министерството на околната среда и водите (МОСВ) е българска правителствена служба с ранг на министерство, отговаряща за опазването на околната среда в България. Ролята на Министерството на околната среда е да определя национални политики, да разработва стратегии, да подготвя стандарти и да определя приоритетите за опазване на околната среда.
Органи: Дирекция „Национален парк Рила“ (централен офис: Благоевград), Дирекция „Национален парк Пирин“ (централен офис: Банско) и Дирекция „Национален парк Централен Балкан“ (централен офис: Габрово).
Централната администрация на министерството се намира в сграда на булевард „Мария Луиза“ № 22 в София.
Министерство на околната среда и водите (МОСВ) води началото си от Комитета за опазване на природната среда, обособен на 19 юни 1976 г. при разделянето на Министерството на горите и опазването на природната среда (с Указ на „Държавния съвет“ № 873). Комитетът няма ранг на министерство, но през 1981 – 1984 година неговият председател е член на Министерския съвет. С Разпореждане на МС № 126 се определят задачите и се утвърждава числеността и структурата на КОПС при МС. На КОПС са определени следните основни задачи:
С Постановление № 89 от 29 октомври 1976 г. Министерският съвет приема Правилник за функциите и задачите на КОПС. На 16 февруари 1990 г. комитета е преобразуван в Министерство на околната среда (МОСВ) – с Решение на Народното събрание № 173, през май 1997 г. получава сегашното си име (преобразувано на основание чл. 84, т. 7 от Конституцията на Република България от 12 юли 1991 г.).
Градоустройство

Градоустройството изразява устройството на градовете и планирането на градска среда (дейността по наблюдение, анализ, проектиране на природната и материалната среда, в която се осъществява организираното човешко съществуване).
В по-общ смисъл градското планиране е част от институционализираното планиране и управление на физическата среда на дадено общество. Докато градоустройството изразява статичното, моментното състояние, то градското планиране обхваща процеса на развитие в непрекъснатостта на дейността „планиране“.
Ландшафтното планиране е повече концентрирано върху култивираната природна среда. Регионалното планиране има за предмет региони – по-крупни части от територията, но с по-малка детайлност, както и с повече застъпени икономически и социални аспекти.
В България за координацията и регионалното планиране отговаря Министерството на регионалното развитие и благоустройството.
Опазване на околната среда

Опазването на околната среда е човешка дейност за поддържане на устойчиво равновесие в биосферата. Това означава съхраняване на биологичното разнообразие, като не се допуска да се влошават параметрите на абиотичните фактори и не се съкращава числеността на видовете в природата.
Първоначално понятието се свързва само с консервацията на природната среда и създаването на защитени територии. В съвременността се приема и рационалното използване на природните ресурси, съхраняване на биологичното разнообразие, провеждане на мониторингови изследвания, провеждане на дейности за намаляване замърсяването на околната среда, намаляване риска за здравето на хората, запазване на културно-историческите паметници.
Опазването на околната среда е първостепенен проблем за здравето на човека и икономическото развитие.
Палеонтологията показва, че видовете възникват и изчезват, през цялата биологична история на Земята. С появата на човека, обаче, възникват много нови причини за измиране. Те са свързани с непосредственото антропогенно въздействие върху околната среда. Научните изследвания показват, че днес птиците и бозайниците измират от 10 до 100 пъти по-бързо, отколкото преди промишлената и аграрната революция. я,с,д,лслее,ллдлдл ВИКИВИКИ
За опазването на околната среда се провеждат различни мероприятия, с цел постигане и запазване на оптимално състояние на околната среда при пълноценното използване на потенциала на ландшафтите.
Опазването на околната среда се постига чрез:
Макар че на пръв поглед двата термина изглеждат идентични, вторият е много по-всеобхватен и многоаспектен. Опазването на околната среда се отнася само до обитаваната от човека среда. Защитата на природата в широк смисъл включва дори и опазването на космическото околоземно (и по-далечно) пространство, повърхността на Луната, Марс и пр., както и опазването на подземната среда, океанските дълбини и всички други местообитания, които практически човечеството не населява.
Природозащитата в България има дълга история. Историята на българската природозащита може да се раздели на четири периода: 1) от древни времена до края на османското владичество (1878); 2) до края на Третата българска държава (1944); 3) до края на народно-„демократичното“ управление на държавата (1989) и 4) пост-социалистически период (след 1990). Първият горски разсадник в България е създаден през 1891 г. Българското природоизпитателно дружество е основано през 1896 г. Първата българска публикация за опазване на природата се появява през 1919 г., а първото дружество за защита на природата е учредено в 1928 г. Първият природен резерват е създаден през 1933 г., а първият природен парк – през 1934 г. Първата научна институция по опазване на природата, Комисията за защита на природата е създадена при Българската академия на науките през 1956 г. Първото издание на националната ни Червена книга (в 2 т.) се появява през 1984 – 1985. Общият дял на защитените територии през последните 30 години се увеличи от 1,41 на повече от 5 %. Емблемата на българската природозащита представлямва профилен силует на брадат лешояд (Gypaetus barbatus) и се използва от 1949 г.
Блатна сова

Блатната сова (Asio flammeus ) е птица от семейство Совови. Среща се и в България.
Блатната сова е с дължина на тялото 36-40 cm, колкото е и добре познатата Горска ушата сова. Главната разлика са малките уши от пера на блатната сова. Този вид пера не извършва никакви функции.
Цветът на очите на блатната сова е с тъмен цвят, като ирисът е жълт.
Оперението на блатната сова е тъмно кафяво на гърба, а на обратната страна по-светло и понякога щриховано. Перушината на женските сови тенденциално е по-тъмна от тази на партньорите им.
Мъжките тежат около 350 грама, а женските са с тегло приблизително 420 грама.
Блатната сова е птица, обичаща по-влажните климатични области. Среща се в Русия, Скандинавия, Великобритания, Исландия и от части в Холандия. В Средна Европа може да се види сравнително рядко. През 2005 година в Германия броят на блатните сови нараства от 70 на 170. Най-голяма популация совата има в азиатската част на Русия. На американския континент може да се наблюдава в Канада, северната част на САЩ и Хавай. Също така в Андите и на островите Галапагос.
Главната храна на блатната сова са полевките. По избор ядат и други малки гризачи и птици. Блатната сова ловува по здрач, но е забелязвана и денем. По време на полет совата държи крилата си косо в посока нагоре. Ако бъде нападната и „притисната до стената“ тя разперва криле за да изглежда по-голяма.
Блатната сова снася 4-10 бели яйца, малките започват да летят след 5 седмици. Половата зрялост настъпва приблизително на 1 година. Периода на гнездене обикновено е от март до юни. Мътенето на яйцата е в период от 26-30 дни. За първи път през размножителния сезон в България видът е съобщен от орнитолога Николай Боев в 1950 г. край с. Горна Баня (Софийско), 1951 г. край с. Иваняне (Софийско) и 1960 г. от Самоковско.
Средната продължителност на живота на блатната сова е 13 години.
Блатна овесарка

Блатна овесарка (Melospiza georgiana) е вид птица от семейство Овесаркови (Emberizidae).
Видът е разпространен в Бахамските острови, Канада, Мексико, Сен Пиер и Микелон, САЩ и Търкс и Кайкос.
Голям воден бик

Големият воден бик (Botaurus stellaris) е птица от семейство Чаплови. Среща се и в България.
Окраската на тялото на големия воден бик е охренокафява с по-тъмни петна и черти. Коремът е по-светъл. Горната страна на главата и перата между очите и клюна са чернокафяви. Няма полов диморфизъм. Младите екземпляри имат по-светло оперение, изпъстрено с бели петна и черти.
Големият воден бик е прелетна птица. Долита през март и отлита през септември – октомври. Зимува в Средиземноморието. Отделни екземпляри остават в България (Драгоманско блато, Алдомировското блато). Среща се в равнините. Обитава блата с бавно течаща или застояла вода, гъсто обрасли с блатна растителност и крайбрежни храсти, брегове и разливи на реки, езера и други водни площи.
Големият воден бик е нощна птица. През деня се крие в гъстата блатна растителност и излиза да търси храната си след залез. При наближаване на неприятел застава неподвижно сред тръстиката, повдига високо тялото си нагоре и опъва дългата си шия. Тогава се слива с цвета на тръстиката и трудно се забелязва. Големият воден бик търси храната си във водата. Храни се с риба, жаби, попови лъжички, охлюви и ракообрзни. Понякога използва за храна мишки, особено малки на водни плъхове, които лови по бреговете. Напада и малки недобре летящи блатни птици.
Размножителният период започва през април. Тогава мъжкият издава звуци, наподобяващи мучене на бик. Гнездото си прави върху изсъхнала тръстика или шавар сред водата. Отвътре го застила с листа. Снася 5 – 6 зеленикавокафяви яйца, които женската мъти 21 – 23 дни. При изхранването на малките взема участие и мъжкият. След отглеждане на малките семейството се разпада.
Резерват

Резерватът е защитена територия, където различни видове от флората и фауната могат да бъдат защитени и предпазени от изчезване. В резерватите се отглеждат много животни и растения, които са записани в червената книга. Посещението на резерватите става със специално разрешение извън маркираните пътеки. В тях се извършват научни изследвания, на чиято основа се предприемат ефективни мерки за защита на биосферата от антропогенното влияние.
Биосферните резервати се създават в световен обхват под егидата на ЮНЕСКО и според първоначалната концепция са строго охранявани територии. Биосферните резервати са центрове за разпространяване на знания за биосферата и за нейното опазване, а според съвременните разбирания следва да се превърнат в пример за хармонично съжителство между човека и природата, демонстрирайки добри практики и политики, както в областта на опазването на биологичното разнообразие и естествените екосистеми, така и в областта на устойчивото развитие на местните общности.
Резерватът също може да бъде място, където дадена група хора живеят насилствено или доброволно, като например индианските резервати в САЩ. Над 160 биосферни резервата имат статут от ЮНЕСКО на биосферни еталони. Към тях се включват и 17 резервата в България. Законът за защита на природата (1967 г.) регламентира неприкосновеността на тези територии, като забранява провеждането на всякакви действия, нарушаващи самобитният им характер. В резерватите не се разрешава никаква стопанска дейност.
По българското законодателство за резервати (отговарят на категория Ia на IUCN) се обявяват образци от естествени екосистеми, включващи характерни и/или забележителни диви растителни и животински видове и местообитанията им. Резерватите се управляват с цел запазване на естествения им характер, научна и образователна дейност и/или екологичен мониторинг, опазване на генетичните ресурси, запазване на естествени местообитания и на популациите на защитени редки, ендемитни и реликтни видове, развитие на мрежа от представителни за България и Европа екосистеми и застрашени местообитания. В резерватите са забранени всякакви човешки дейности освен тяхната охрана, посещения с научна цел, преминаването на хора извън маркирани пътеки, потушаване на пожари и санитарни мероприятия в горите, увредени вследствие на природни бедствия и каламитети.
Освен строгите резервати в България се обявяват и поддържат резервати (отговарят на категория IV на IUCN). Те са екосистеми, включващи редки и/или застрашени диви растителни и животински видове и местообитанията им. Поддържаните резервати се управляват с цел поддържане на природния им характер, научни и образователни цели и/или екологичен мониторинг, възстановяване на популации на растителни и животински видове и/или условия на местообитанията им и опазване на генетичните ресурси. В поддържаните резервати се забраняват всякакви дейности, с изключение на тяхната охрана, посещения с научна цел, преминаването на хора по маркирани пътеки, провеждане на поддържащи, направляващи, регулиращи или възстановителни мерки.
Чупрене (резерват)

„Чупрене“ е голям резерват в България, област Видин, община Чупрене.
Обявен е за резерват с обща площ 1451,99 хектара със Заповед №358 на Комитета за опазване на природната среда при Министерския съвет от 9 февруари 1973 година, за да се запазят най-северните иглолистни гори на България. През 1977 година е включен в списъка на биосферните резервати по програма „Човек и биосфера“ на ЮНЕСКО. През 2021 г. резерватът е изключен от тази програма., като причините за това не са ясни.
Той е разположен по билото и североизточните склонове на Чипровската планина, Западна Стара планина. Разположен е в землището на село Чупрене, което се намира край Чупренска река.
Горските насаждения заемат близо 90% от територията на резервата.
Част от горите са смърчово-елови и буково-смърчово-елови. Най-големи са насажденията от смърч, който образува гори с възраст над 1 век. Те имат важно значение за изучаване на смърчовите гори в България. Срещат се шестил, обикновен явор, трепетлика, планинска елша, планински явор и черен бъз.
Има разнообразен животински свят.
От земноводните се срещат дъждовник, гръцка дългокрака жаба, голяма крастава жаба.
От влечугите жълтоуха водна змия, усойница, медянка.
От бозайниците лисица, вълк, белка, златка, норка, дива котка, катерица.
Регистрирани са 68 вида птици. Сред тях са глухар, черен лешояд, бухал, скален орел, кълвач, дрозд, ястреб, керкенез, чучулига, пъдпъдък, орехче и други.
„Чупрене“ е единственият български резерват, постоянно обитаван от вълци.
Институт по биоразнообразие и екосистемни изследвания

Институт по биоразнообразие и екосистемни изследвания при БАН (ИБЕИ) е създаден на 1 юли 2010 година като правоприемник на Института по зоология, Института по ботаника и Централната лаборатория по обща екология с решение на Общото събрание на БАН.
Провежданите в Института научни изследвания са в областта на теоретичните и приложните аспекти на екологията, биоразнообразието, опазването на околната среда и устойчивото ползване на биологичните ресурси. Кадрите на института са специалисти по ботаника, микология, зоология, екология, хидробиология, паразитология, консервационна биология, генетика на околната среда, еволюционна биология и други сродни научни области.
Институтът оказва методична помощ на държавните институции и структурите на гражданското общество и представя страната в европейското изследователско пространство в областите на неговата компетентност. Член е на Консорциума на европейските таксономични институции (CETAF).
ИБЕИ–БАН се състои от четири отдела:
Институтът е оборудван с техника за провеждане на разнообразни флористични, фаунистични и екологични проучвания и химична, фитохимична, генетична, кариологична, биотехнологична, паразитологична лаборатории, лаборатории по светлинна микроскопия и екологична микробиология, център за географски информационни системи.
Към института функционират няколко изследователски полеви станции:
Институтът издава две периодични издания:
Хербариумът на отдел „Растително и гъбно разнообразие и ресурси“ в ИБЕИ-БАН, регистриран в Index Herbariorum като международно признат хербариум с акроним SOM, е най-големият и най-представителен източник на информация за изучаването на флората на България и Балканите. Съдържа над 175 000 образци от всички растителни таксономични групи (без водорасли) – мъхове, хвощови, папратовидни, голосеменни и покритосеменни растения.
Началото на хербарната колекция е поставено през 1919 г. от акад. Иван Буреш под формата на Хербариум на Природонаучния музей на Царските природонаучни институти. Тя е създадена като сбор от хербарните сбирки на именити български и чуждестранни ботаници: Александър Дреновски, Анание Явашов, Андрей Тошев, Божимир Давидов, Борис Ахтаров, Вацлав Стрибърни, Васил Ковачев, Иван Мърквичка, Иван Нейчев, Иван Урумов, Йосиф Веленовски и др.
Екологичен коридор

Екологичният коридор представлява непрекъсната ивица отворено пространство, което свързва природни зони на различни места – включително територии със защитен статус, като гори и природни резервати. Такъв непрекъснат контакт позволява движението на дивите животни и разпространението на дивите растения. Решение за „екологичен коридор“ е необходимо, когато устойчивото развитие заплашва да наруши естествения баланс чрез отрязване в една биосфера на част от нея. Коридорът ще включва най-малко един екологичен преход без който, флората и фауната биха били заклещени в малки участъци площ и ще се увеличи опасността от намаляване на биологичното разнообразие до пълното изчезване на видовете. Площта на коридора позволява съществуването на пълен жизнен цикъл и преминаването на голямо разнообразие от организми от една зона в друга, свеждайки до минимум отрицателните ефекти от намаляването на популацията.
Закон за биологичното разнообразие

Законът за биологичното разнообразие е български закон, който регламентира опазването на биологичното разнообразие в България, както на видово ниво, така и на ниво местообитания, а също регулира търговията с диви растения и животни съгласно Конвенция за международна търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора. Той отразява в българското законодателство и нормите на Европейския съюз в областта на опазване на биологичното разнообразие.
Обнародван е в Държавен вестник, бр.77 / 09.08.2002 г. (последно изменение и допълнение, ДВ бр. 98 / 27.11.2018 г.).
Към закона има 8 приложения.
Вест ТВ

Вест ТВ (VTV) е първата частна телевизия в България с екологична тематика, акцентираща върху проблемите на околната среда, на Земята като екосистема, на хората, като фактор, променящ средата, в която живеем. Стартира през 2008 г. с мотото „Виж – това е важно“.
Разпространява се сателитно чрез Intelsat 12, позиция 45.0°E на честота 11509 V във формат – DVB-S2, кодиране – MPEG-2 и до декември 2016 г. наземно цифрово чрез регионален мултиплекс MUX BUL12-1 (София-град) на канал 64. Чрез широка гама собствени предавания на екологична тематика, както и политематични, информационни предавания и документални и игрални филми се стреми да развие и обогатява екологичната култура на българското общество.
Застъпена е информационна ниша с икономическите и социалните аспекти на устойчивото развитие на обществото, на климатичните изменения и глобалното затопляне, енергийната ефективност и сигурност, опазването на околната среда и биологичното разнообразие и др.
През 2018 г. телевизията прекратява излъчване по сателит и продължава да се излъчва само в кабелните и IPTV мрежи в страната.
Институт за гората

Институтът за гората е научен институт на Българската академия на науките.
Основната дейност на института включва провеждане на фундаментални и научни изследвания на горските екосистеми, играещи ключова роля в околната среда, както в нейната цялост, така и в условията на антропогенни въздействия. Създава се теоретичната и научна основа за практически решения във връзка с лесовъдските системи за стопанисване, горските генетични ресурси, опазването на горите, защитата от ерозия и наводнения и др. Провежда се обучение на докторанти по 10 специалности. Институтът издава две научни списания: „Наука за гората“ и „Silva balcanica“ (((en))).
Институтът е основан през 1928 г. като специализирана „Служба за горско опитно дело“. Целта ѝ е да изучава стопанисването и използването на българските гори. Започват да се водят фенологични наблюдения върху растежа на местни и чужди дървесни видове. Създават се стационарни опитни площи и метеорологични пунктове в горски екосистеми.
През 1940 г. службата е превърната в Институт за горски изследвания и опити. След края на Втората световна война започват да се провеждат научни проучвания, свързани със създаването на горски култури, отглеждането, използването, таксирането и охраната на горите, борбата с ерозията. През 1954 г. институтът се обособява като самостоятелно звено при БАН.
Институтът е съставен от 4 научни секции:
Изследователската дейност на Института за гората е насочена в следните основни направления:
Специфичните научни дейности на института включват:
Ендемит

Ендемитите са биологични видове, разпространението на които (ареалът) се ограничава върху определен район – географска област, планина, водоем и т.н, а също така и държава или друга административна единица. Най-богати на ендемични видове са океанските острови (Мадагаскар, Галапагоски о-ви, Канарски о-ви, о-в Света Елена и др.). Видове, на които по-голяма част от популацията се среща на дадена територия, но има и малка част извън тази територия се наричат субендемити. Космополитите, от друга страна, са видове разпространени из цялата Земя.
Биологичното понятие за означаване на екологичното състояние на ендемитните видове се нарича ендемизъм.
Съответно за България съществуват:
В хронологичен аспект, ендемитите биват:
Някои основни заплахи за тези специални екосистеми са:
Христова, Даниела и др. Растителните ендемити и реликти – важна част от биоразнообразието на България (pdf) // НАУЧНИ ТРУДОВЕ НА РУСЕНСКИЯ УНИВЕРСИТЕТ 54 (1.2). 2015. Посетен на 21-06-2020.
Институт за български език „Професор Любомир Андрейчин“

Институтът за български език „Проф. Любомир Андрейчин“ е научен институт в Българската академия на науките. От 2004 година носи името на проф. Любомир Андрейчин.
Занимава се с изследване на състоянието, историята и диалектите на българския език, отговаря за неговото описание и определя националната езикова политика.
В института се разработват речници, граматики, помагала, атласи на българските диалекти и други. Той е един от най-старите институти на Българската академия на науките. Основан е на 15 май 1942 година, когато официално се създава Службата за български речник към Президиума на БАН.
Състои се от 11 секции и информационен център с библиотека:
ИБЕ издава 2 научни списания, в които се публикуват изследвания в областта на лингвистиката – „Български език“ и „Балканско езикознание“. Информационният център към института изготвя библиография на публикуваните в българската периодика научни трудове в областта на лингвистиката.
Институтът е разположен в блок 17 в академичното градче в кв. „Гео Милев“, София. В същата сграда се помещават и Институтът за литература и Институтът по история.
Правописен речник на българския език

Правописен речник на българския език е официален справочен речник на правописа и правоговора на българския език, съставян от Института за български език при БАН. Той съдържа лексемите и основните им словоформи и принципите на правописа и пунктуацията. ИБЕ към БАН е оправомощен да следи измененията и проблемите в езика и да внася единство в него.
Последното издание (2012 г.) на речника е озаглавено „Официален правописен речник на българския език“, издателство „Просвета“. Той представлява актуалната кодификация на българския книжовен език, съставена от Института за български език.
От 2022 г. ИБЕ, в сътрудничество с Института по информационни и комуникационни технологии към БАН, разработва платформата БЕРОН (Български езикови ресурси онлайн), чрез която Официалният речник на българския език става достъпен безплатно онлайн. Проектът БЕРОН е завършен през май 2024 г.
Речникът от 2012 г. включва:
Речникът е променял неколкократно името си през годините. Следва обратно хронологичен списък на изданията:
Уикипедия на башкирски език

Уикипедия на башкирски език (на башкирски: Башҡорт Википедияһы) е раздел на башкирски език в Уикипедия. Проектът започва работа на 16 април 2005 г.
Разделът за башкирски език в Уикипедия е създаден на 2 юни 2002 г. Въпреки това, първата статия (Башҡортостан) в основното пространство е написана на 16 април 2005 г. (11:39 UTC) Първият автор е неизвестен, статията е написана от IP адреса 61.248.143.2.
В град Уфа по случай 10–ата годишнина на Уикипедия на башкирски език през 2015 г. се провежда Уики Сабантуй, който се състои на 25 – 26 април.
Редакторът Зуфар Салихов е награден за дейността си в Уикипедия с медал от Световния конгрес на башкирите.
През 2016 г. Уикипедия на башкирски език стартира супермаратона „Башкортостан 100“ за създаване и подобряване на статии за Башкортостан, по случай 100–годишнината на републиката. Състоял се от пет етапа, който продължава до март 2019 г.
Към 7 април 2025 г. Уикипедия на башкирски език съдържа 63 795 статии. Регистрирани са 43 904 потребителя, от тях 73 са извършили каквито и да е действия през последните 30 дни, 4 потребителя имат статут на администратори. Общият брой редакции е 1 281 479.
Уикипедия на ерзянски език

Уикипедия на ерзянски език (на ерзянски: Эрзянь Википедия) е раздел на ерзянски език в Уикипедия. Проектът започва работа на 26 май 2008 г. г.
През 2020 г. за първи път Уикипедия на ерзянски език взима участие в ЦИЕ пролет 2017 – международно събитие, организирано от уикипедианци и уикимедианци от Централна и Източна Европа с цел създаването на статии за участващите държави от региона в Уикипедия на езиците на участващите държави от региона.
Към 7 април 2025 г. Уикипедия на ерзянски език съдържа 7870 статии. Регистрирани са 14 044 потребителя, от тях 16 са извършили каквито и да е действия през последните 30 дни, 4 потребителя имат статут на администратори. Общият брой редакции е 151 853.
Голяма руска енциклопедия

Голямата руска енциклопедия (Больша́я росси́йская энциклопе́дия, съкр. БРЭ) е руска универсална енциклопедия на руски език. Изданието се състои от 35 номерирани тома и том „Русия“, и съдържа над 80 хил. статии. Енциклопедията се издава от 2004 до 2017 г. от научното издателство „Голяма руска енциклопедия“, което е правоприемник на издателството „Голяма съветска енциклопедия“, издавало Голямата съветска енциклопедия от времето на Съветския съюз. Издаването на енциклопедията е съгласно Указ № 1156/14 октомври 2002 г. на президента на Руската федерация Владимир Путин.
Изданието е приветствано от руската общественост, но има и критики, че това е ненужен престижен проект в епоха, когато всички основни енциклопедии излизат в Интернет.
През 2010 г. се появяват съобщения, че Голямата руска енциклопедия ще залегне в основата на предвидения интернет-портал „Знание“.. Порталът обаче така и не е открит, тъй като издателството смята, че електронната версия на енциклопедията ще доведе до неконтролируемо „пиратско“ разпространение на съдържанието ѝ.
На 1 април 2016 г. е пуснат сайтът bigenc.ru, който е официалната електронна версия на „Голяма руска енциклопедия“ и се издава с подкрепата на Министерството на културата на Руската федерация.
През 2016 г. започва работа по създаването на всеобхватен „Общонационален научно-образователен интерактивен енциклопедичен портал“ на базата на Голямата руска енциклопедия, с привличането и на другите руски научни енциклопедии. Плановете са порталът да заработи към края на 2022 г.
Дяволска птица

Дяволската птица от Шри Ланка, известна в страната като Улама, е криптид, обитаващ остров Шри Ланка.
В местния фолклор тази птица е поличба и вещае смърт, болести и бедствия. Някои криптозоолози смятат, че това е реликт, а други учени са на мнение, че става въпрос за Цейлонския козодой или вид бухал, обитаващ цейлонските гори (Spot-bellied Eagle-owl).
Lotus berthelotii

Lotus berthelotii is a flowering plant endemic to the Canary Islands of Spain, in the genus Lotus of the pea family Fabaceae. Among its common names are lotus vine flower, parrot (or parrot's) beak, pelican beak, and coral gem. This plant is widely cultivated but is either extinct in the wild or persists as a few individuals. In 1884 it was already classed as "exceedingly rare" and plant collection probably hastened its decline.
Lotus berthelotii is an evergreen prostrate shrub or subshrub, growing to 20 cm (7.9 in) with a creeping or trailing habit. The leaves are divided into 3-5 slender leaflets, each leaflet 1–2 cm long and 1 mm broad, densely covered with fine silvery hairs. The flowers are orange-red to red, shaped like upward facing beaks on short stalks, but slender, 2–4 cm long and 5–8 mm broad.
The flowers of Lotus berthelotii and some other Canary Island species appear to be adapted for bird pollination. It was once thought that the original pollinators of these plants (and other genera such as Isoplexis and Canarina) were sunbirds which had become extinct on the Canary Islands, explaining why they are rare and considered endangered species (Vogel 1954; Vogel et al. 1984; Valido et al. 2004). However more recent work has shown that these plants are adequately pollinated by non-specialist flower visiting birds, particularly the Canary Islands chiffchaff (Phylloscopus canariensis), and in fact show some specific adaptations to infrequent pollination by these birds, such as extended flower lifespans.
However, the cultivated population studied by Ollerton et al. (2008) set no fruit, despite the plants receiving large amounts of pollen on their stigmas. This may be because the population was a single, self incompatible clonal genotype; whether this is true of all plants in cultivation is unknown, but may have important implications for the conservation of this species if it is extinct in the wild.
Lotus berthelotii is cultivated as an ornamental plant with its needle-like silvery foliage and red flowers for: traditional gardens, container (pots), and drought tolerant water conserving gardens. It has gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit. A golden orange flowering cultivar is also grown. As it is intolerant of freezing temperatures, in cold temperate climates it requires the protection of glass in the winter months. It needs a sheltered spot in full sun.
Pelican hook

A pelican hook is a piece of nautical rigging hardware
It is composed of a hinged link held closed by a circumferential link capable of being released under load. Small examples are held closed by hand while the retaining link is displaced while larger examples are hit with a hammer or sledge hammer to release.
The asymmetric appearance of the two hinged pieces is similar in appearance to a pelican's beak. It is frequently used to secure ships' anchors and life raft canisters but has many other applications.
Pelican Blood (2019 film)

Pelican Blood (German: Pelikanblut) is a 2019 German-Bulgarian drama horror film directed by Katrin Gebbe and starring Nina Hoss. The film was screened in the Horizons section at the 76th Venice International Film Festival.
It received the Méliès d'Or for Best European Fantastic Film.
“A woman who trains police horses adopts her second child, a severely traumatised 5-year-old girl. When the girl shows violent and anti-social behaviour, her new mother becomes determined to help her.”
The film holds an approval rating of 74% on Rotten Tomatoes, with an average rating of 7/10 based on 19 reviews and has a Letterboxd rating of 3.2/5.
Nal Sarovar Bird Sanctuary

Nal Sarovar Bird Sanctuary, consisting primarily of a 120.82-square-kilometre (46.65 sq mi) lake and ambient marshes, is situated about 64 km to the west of Ahmedabad near Sanand Village, in the Indian state of Gujarat. Mainly inhabited by migratory birds in winter and spring, it is the largest wetland bird sanctuary in Gujarat, and one of the largest in India. It was declared a bird sanctuary in April 1969.
{ 9687766003 contact for Nal Sarovar information }
The lake attracts over 210 species of birds in the winter, and harbors a variety of plants, fish and animals. Besides a few mammalian species including the endangered wild ass and the black buck, its migratory bird population includes rosy pelicans, flamingoes, white storks, brahminy ducks and herons. Thousands of migratory waterfowl flock to this sanctuary just after the Indian monsoon season. The shallow area and ponds on the outer fringes of the lake attract the wading birds that feed in the shallow waters. Millions of birds visit the bird sanctuary in winter and spring. It harbors over 250 species of wetland birds. Winter migrants from the north including purple moorhen, pelicans, lesser flamingos and greater flamingos, white storks, four species of bitterns, crakes, grebes, brahminy ducks(Ruddy shelduck) and herons visit Nal Sarovar. Between November and February, the lake is home to vast flocks of indigenous and migratory birds. Ducks, geese, pelicans and flamingos are best seen early in the morning and in the evening and the sanctuary is best visited as a day excursion by personal vehicle, taxi, as buses are infrequent and there is no convenient accommodation. Vehicles are available from parking to the lake site which is approx 1 km.
Hours for visiting the lake are 6 am to 5:30 pm. There is an entry fee per visitor and camera, however for boating one needs to negotiate with the local boatmen, though prescribed rates are mentioned at the gate. The best time to reach there is just before sunrise as the lake is calm and quiet with flock of birds waiting for their regular food. The water in the lake is about 4 feet deep.
Migrating shepherds populate the islands of the lake and on the banks are the Padhars, who are folk dancers, artisans and boatmen. One can hire country boats on the lake for bird viewing, and picnic at shacks the on the islands.
The interpretation center, Abhiruchi Kendra, was developed at a cost of Rs. 42 lakhs including Rs. 15 lakhs for kiosks. So far 225 types of birds are recorded in Nal Sarovar area. 140 of them are water-birds and 70 of them are migratory. Out of these 70, only 25 to 30 are easily observed by the visitors and tourists. The interpretation center focuses on these 30 species. Some of the species are flamingo, pelican, egret, heron, ducks, cormorant, crane. Migratory birds' travel distance, place of origin, cross-section prototype of Nal Sarovar’s under water life are exhibited in the center. A reverse osmosis plant is also set up to offer pure drinking water to visitors.
It was proposed as a "Ramsar Convention site - Wetland of International importance".
Nalsarovar was declared as a Ramsar site on 24 September 2012.
Haiderpur Wetland

Haiderpur wetland is a UNESCO Ramsar site located near the Bijnor Ganga Barrage within the Hastinapur Wildlife Sanctuary in Uttar Pradesh, India.
Haiderpur wetland is one of the largest human-made wetland that was formed in 1984 after the construction of Madhya Ganga Barrage. The region is fed by the Ganges and its tributary Solani river, constituting an area of 6908 hectare within the Hastinapur Wildlife Sanctuary in Muzaffarnagar and Bijnor districts. The wetland lies in the strategic Central Asian Flyway which is as an important stop over site for the winter migratory birds.
The wetland is home to over 320 species of birds, which includes many globally threatened species. Commonly observed avian species includes, Partridge, Quail, Peafowl, Pigeon, Falcon, Hawk, Spot-billed duck, Crane, Eagle, Owl, White vulture, Cuckoo and Nightingale. Kingfisher, Myna, Red-vented bulbul, Sparrow, Baya weaver among others are also found in abundance in the wetland.
Among the mammals, Leopard, Wildcats, Monkeys, Fox, Wolf, Nilgai, Jackal, Mongoose, Honey badger, Barasingha, Wild boars, Rabbits, Muskrats and Bats inhabit the wetland and surrounding sanctuary region. Reptiles such as, Monitor lizard, Python, Indian cobra, Krait and Viper are found in large numbers. A significant population of IUCN Red List critically endangered Gharial (Gavialis gangeticus) and many vulnerable amphibian species are observed in the wetland and the adjoining Ganga river basin.
Following the conservation efforts of wildlife activists and involvement of local community, Haiderpur is designated as the 47th Ramsar site, a wetland of international importance in April 2021. The World Wide Fund for Nature and the government have initiated several schemes for the conservation and management of Haiderpur wetland.
eBird Hotspot Haiderpur Wetland
Water Birds

Water Birds is a 1952 American short documentary film directed by Ben Sharpsteen. In 1953, it won an Oscar for Best Short Subject (Two-Reel) at the 25th Academy Awards. The film was produced by Walt Disney as part of the True-Life Adventures series of nature documentaries. It was shot in Technicolor by more than a dozen cameramen and was created in cooperation with the National Audubon Society and the Denver Museum of Natural History.
The film focuses on the different species of water birds and their habitats, showcasing the beauty and variety of these birds.
Pelican Island (Kimberley coast)

Pelican Island is an island off the Kimberley coast of Western Australia.
The island is approximately 8 kilometres (5 mi) off-shore with a total area of about 19.1 hectares (47 acres). It is situated in the Joseph Bonaparte Gulf close to the Northern Territory border.
It is an important habitat for many birds including the Australian darter, common greenshank, eastern reef egret, rufous night heron, brahminy kite, and sacred kingfisher.
14°46′8″S 128°46′32″E﻿ / ﻿14.76889°S 128.77556°E﻿ / -14.76889; 128.77556﻿ (Yawajaba Island)
Biodiversity of Assam

The biodiversity of Assam, a state in North-East India, makes it a biological hotspot with many rare and endemic plant and animal species. The greatest success in recent years has been the conservation of the Indian rhinoceros at the Kaziranga National Park, but a rapid increase in human population in Assam threatens many plants and animals and their habitats.
The rhinoceros, tiger, deer or chital / futukihorina (Axis axis), swamp deer or dolhorina (Cervus duvauceli duvauceli), clouded leopard (Neofelis nebulosa), hoolock gibbon, pygmy hog or nol-gahori (Porcula salvania), hispid hare, golden langur (Trachypithecus geei), golden cat, giant civet, binturong, hog badger, porcupine, and civet are found in Assam. Moreover, there are abundant numbers of Gangetic dolphins, mongooses, giant squirrels and pythons. The largest population of wild water buffalo is in Assam.
The major birds in Assam include the blue-throated barbet or hetuluka (Megalaima asiatica), white-winged wood duck or deuhnah (Asarcornis scultulata), Pallas's fish eagle or kuruwa (Haliaeetus leucoryphus), great pied hornbill or rajdhonesh (Buceros bicornis homrai), Himalayan golden-backed three-toed wood-pecker or barhoituka (Dinopium shorii shorii), and migratory pelican.
Assam is also known for orchids and for valuable plants and forest products.
Ameenpur Lake

Ameenpur Lake is a small lake in Sangareddy District in the Indian state of Telangana and on the edge of the city of Hyderabad. It is the first body of water in India to be recognised as a Biodiversity Heritage Site and is the first biodiversity site to be approved in an urban area.
Ameenpur Lake is on the northwestern fringes of Hyderabad and is a man-made lake that was reportedly constructed more than 300 years ago during the reign of Ibrahim Qutb Shah (1550–1580 AD) by a courtier, Abdul Qadir Amin Khan of Patancheru, to irrigate his gardens. The garden no longer exists, but the lake has survived. The lake is surrounded by undulating terrain with rocky outcrops and rocky formations which lie in the midst of an urban sprawl, surrounded by factories, villages, and modern apartments.
Ameenpur once occupied an area of more than 300 acres (1.2 km) but, due to encroachment, the lake currently covers an area of 93 acres (0.38 km).
Various resident and migratory birds, such as flamingos, egrets, herons, cormorants, kingfishers, and river terns, visit the lake. Ameenpur Lake is a major spot for birdwatchers in Hyderabad.
In 2017, it was reported that the lake was home to 8 species of mammals, 166 birds, 45 herpetofauna (12 amphibians and 34 reptiles), 9 species of fish, and 143 invertebrates (26 aquatic beetles, 41 butterflies, 18 odonates, 25 arachnids, and 33 other invertebrates).
Ameenpur was declared as a Biodiversity Heritage Site in November 2016 by the Ministry of Environment under the Biological Diversity Act 2002 because of the large number of migratory birds that thrive there.
Ameenpur is ranked by TripAdvisor as 143rd of 242 things to do in Hyderabad.
17°31′27″N 78°19′50″E﻿ / ﻿17.52417°N 78.33056°E﻿ / 17.52417; 78.33056
Céndol

Céndol téh mangrupa salah sahiji inuman has ti Sunda, sarupa jeung dawet tapi béda. Biasana céndol dijieun tina tipung hunkwéh jeung diwarnaan maké pawarna dahareun. Céndol geus jadi inuman sopopoé masarakat Sunda, nu dagangna biasana maké gorobag surung. Biasana céndol dipidangkeun maké kinca, cipati jeung peuyeum sampeu. Numutkeun CNN, céndol téh abus ka 50 inuman pangeunahna di dunia. Di gérénté-géréntél, didaharna maké peueut dicipatian.
Pikeun nyieun céndol téh sadiakeun bahan-bahan saperti, tipung hunkwéh, cai kapur seureuh, pawarna pandan, gula beureum, cipati jeung peuyeum sampeu. Mimitina mah, galokeun tipung hunkwé jeung cai, campurkeun pawarna pandan, tuluy golakeun nepi ka jadi bubur kentel. Tuluy geus kitu bubur diasupkeun kana saringan, anteupkeun nepi ka marurag jadi céndol. Mun geus tiis, kari campurkeun jeung peuyeum sampe, cipati tuluy kincaan. Leuwih ngeunah mun dipidangkeun maké és serut.