davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Spathodea

Spathodea is a genus in the plant family Bignoniaceae. The single species it contains, Spathodea campanulata, is commonly known as the African tulip tree. The tree grows between 7–25 m (23–82 ft) tall and is native to tropical dry forests of Africa. It has been nominated as among 100 of the "World's Worst" invaders.
This tree is planted extensively as an ornamental tree throughout the tropics and is much appreciated for its very showy reddish-orange or crimson (rarely yellow), campanulate flowers. The generic name comes from the Ancient Greek words σπαθη (spathe) and οιδα (oida), referring to the spathe-like calyx. It was identified by Europeans in 1787 on the Gold Coast of Africa.
The flower bud is ampule-shaped and contains water. People sometimes play with these buds because of their ability to squirt water. The sap sometimes stains yellow on fingers and clothes. The open flowers are cup-shaped and hold rain and dew, making them attractive to many species of birds.
The African tulip tree flower produces large flamboyant reddish-orange flowers that have approximately five petals and are 8–15 cm long. The flowers are bisexual and zygomorphic. These are displayed in a terminal corymb-like raceme inflorescence. Its pedicel is approximately 6 cm long. This flower also has a yellow margin and throat. The pistil can be found at center of four stamens that is inserted on the corolla tube. This flower has a slender ovary that is superior and is two celled. The seeds of this tree are flat, thin, and broadly winged.
In Neotropical gardens and parks, their nectar is popular with many hummingbirds, such as the black-throated mango (Anthracothorax nigricollis), the black jacobin (Florisuga fusca), or the gilded hummingbird (Hylocharis chrysura). The wood of the tree is soft and is used for nesting by many hole-building birds such as barbets. Unfortunately the flowers have a natural defence killing bees, and it is thought various other species who harvest its pollen.
It has become an invasive species in many tropical areas, such as Hawaii, Queensland (Australia), Fiji, Papua New Guinea, South Africa and the wet and intermediate zones of Sri Lanka.
Spathodea campanulata is a declared class 3 pest species in Queensland, Australia, under the Land Protection (Pest and Stock Route Management) Act 2002. It is known to be toxic to Australian native stingless bees, such as Lipotriches (Austronomia) flavoviridis.
In Uganda, two lepidopteran species, two termite species, and one bark beetle attack S. campanulata. In Puerto Rico nine insect species in the orders Hemiptera, Hymenoptera, Lepidoptera, and Thysanoptera have been reported as feeding on various parts of S. campanulata. The species is quite susceptible to butt and heart rot; wood of the tree rots quickly when in contact with the ground.
Its wood is too weak for construction use but ideal enough for boxes and toothpicks. Fijian children sometimes use its flower buds as water pistols.
Nandi: Septet (singular),Septonok (plural)
Roshani Chokshi

Roshani Chokshi (born February 14, 1991) is an American children's book author and a New York Times bestselling author.
Chokshi's mother is Filipino and her father is Gujarati, from India, both immigrants to the United States. She grew up speaking English, rather than her parents' native languages, Tagalog and Gujarati. Chokshi was raised as a Hindu, which she often draws on in her novels. Her first novel sold while she attended law school at the University of Georgia, and she ultimately dropped out to pursue writing. She cites Neil Gaiman as one of her influences to pursue a writing career.
Chokshi lives in Georgia.
Chokshi's first young adult novel, novel The Star-Touched Queen, was published by St. Martin's Press in 2016. Her second young adult novel, A Crown of Wishes, is set in the same world and was published in 2017.
All of Chokshi's first novels in her series debuted on the New York Times bestseller list.
Her middle grade debut, Aru Shah and the End of Time, was the first title to launch under author Rick Riordan's Disney-Hyperion imprint, Rick Riordan Presents, in 2018. In April 2018, it was announced that Paramount Pictures won the movie rights, at auction, for Aru Shah and the End of Time. The Aru Shah series was originally intended to be four books long, but later discussions between Chokshi and the imprint led to the series being extended to end with fifth book, that was released in 2022.
The Gilded Wolves was published in 2019, the first novel of a trilogy and the start of Chokshi's second young adult series.
The Spirit Glass published in 2023, is a stand-alone title released by Rick Riordan Presents.
2020 Southern Book Prize (for The Gilded Wolves)
Nominations
2020 Georgia Author of the Year (for Aru Shah and the Song of Death)
2017 Locus Award for Best First Novel (for The Star-Touched Queen)
2017 Andre Norton Award (for The Star-Touched Queen)
Combretum indicum

Combretum indicum, commonly known as the Rangoon creeper or Burma creeper, is a vine with red flower clusters which is native to tropical Asia and grows in thickets, primary and secondary forest, and along river banks in the Indian subcontinent, Malaysia and the Philippines. It has since been cultivated and naturalized in tropical areas such as Burma, Vietnam, and Thailand.
This plant is grown as an ornament.
The Rangoon creeper is a ligneous vine that can reach from 2.5 meters to up to 8 meters. The leaves are elliptical with an acuminate tip and a rounded base. They grow from 7 to 15 centimeters and their arrangement is opposite.
The flowers are tubular, consisting of oblong petals 6–8 mm long. They are fragrant and have long receptacles to adapt for pollinators with long tongues.
They change in colour with age and it is thought that this is a strategy to gather more pollinators. The flower is initially white and opens at dusk to attract hawkmoths. On the second day it turns pink, and on the third it turns red attracting day flying bees and birds. The flower also changes from a horizontal orientation to a drooping pose.
The 30 to 35 mm long fruit is dark brown, ellipsoidal and has five stiff and prominent wings. The seed tastes like almond or coconut when mature.
The plant blooms all year long in warm regions (Combretum indicum is a vigorous climber, and can be found flowering throughout the year if the temperature remains high enough and enough water is available.)
The seeds of this and related species, Quisqualis fructus and Q. chinensis, contain the chemical quisqualic acid, which is an agonist for the AMPA receptor, a kind of glutamate receptor in the brain. The chemical is linked to excitotoxicity (cell death). The seeds have been used for treating roundworm and pinworm infections. It is toxic to the parasite and kills it in the digestive tract.
Dr John Ivor Murray sent a sample of the "nuts" to the Museum of Economic Botany in Edinburgh in 1861, with a note that they were "used by the Chinese for worms" and a description of the means of preparation and dosage.
Coconut flower nectar

Coconut flower nectar or coconut flower juice is the clear liquid extracted from the sap of coconut flower stems. It can be drunk raw or processed into a spirit.
The harvesting of coconut flower nectar (Khmer: ទឹកឈើដូង) is a longstanding Khmer agricultural practice, including by Khmer people in Trà Vinh province, Vietnam. In Vietnam, the process had largely followed out of practice with agricultural advancements. Members of the Khmer community in Tra Vinh are reviving the practice, as saltwater intrusion into the Mekong Delta has forced farmers to turn away from harvesting the coconuts themselves.
In Thailand, coconut flower nectar (Thai: น้ำหวานดอกมะพร้าว, RTGS: nam wan dok maphrao) is primarily harvested from palm sugar trees in the country's central plains region, including Samut Songkhram province. The nectar can be drank raw and fermented and distilled into an alcohol known as "drunken sugar" (Thai: น้ำตาลเมา, RTGS: nam tan mao).
Onson (Thai: ออนชอน), founded by Tammawit "Tiger" Limlertcharoenwanich, is a distillery based in Sakon Nakhon province in Isaan, which produces a spirit from the nectar. In 2022, then Move Forward Party leader Pita Limjaroenrat listed Onson as one of his favorite Thai spirits.
Trogonoptera brookiana

Trogonoptera brookiana, Rajah Brooke's birdwing, is a birdwing butterfly from the rainforests of the Thai-Malay Peninsula, Borneo, Natuna, Sumatra, and various small islands west of Sumatra (Banyak, Simeulue, Batu and Mentawai). The butterfly was named by the naturalist Alfred Russel Wallace in 1855, after James Brooke, the Rajah of Sarawak. The larval host plants are Aristolochia acuminata and A. foveolata. Adults sip flower nectar from plants such as Bauhinia. Rajah Brooke's birdwing is a protected species, listed under Appendix II of CITES, meaning that international export is restricted to those who have been granted a permit. It is the national butterfly of Malaysia.
Both sexes resemble the more restricted relative, the Palawan birdwing, but males of Rajah Brooke's birdwing have more green to the hindwings. The wingspan of Rajah Brooke's birdwing is 15–17 cm (5.9–6.7 in). The wings of males are mainly black. Each forewing has seven tooth-shaped electric-green markings, while there is a relatively large electric-green patch on the hindwings. The head is bright red and the body is black with red markings. The wings of females are browner with prominent white flashes at the tips of the forewings and at the base of the hindwings.
Genus: Trogonoptera Rippon, 1890
Muzeul Conacul „Bellu”

Muzeul Conacul „Bellu” este un muzeu județean din Urlați, amplasat în Str. Orzoaia de Sus nr. 2. Conacul Bellu este monument de arhitectură, construit în stil arhitectonic vechi românesc, la jumătatea secolului al XIX-lea. A fost casa familiei baron Alexandru Bellu. În 1926 familia Bellu a donat Academiei Române întreg complexul de clădiri aflat la Urlați.
În 1953 complexul a intrat în patrimoniul muzeal. Din 1954 a funcționat ca muzeu regional, până când a intrat în componența Complexului Muzeal Prahova. Din 1990 este în componența Muzeului Județean de Istorie și Arheologie Prahova.
Muzeul adăpostește un patrimoniu mixt de artă plastică și decorativă, etnografie (ceramică, țesături, unelte, covoare românești din secolul al XIX-lea), cărți rare în ediții de lux, picturi din secolul al XIX-lea, faianță, mobilier stil din diverse epoci, artă orientală și extrem-orientală (vase și stampe japoneze, vase de aramă, mobilier), icoane și arme din secolele al XVIII-lea și al XIX-lea. Mobilierul expus a aparținut aproape în totalitate familiei Bellu. Tot din colecția Bellu sunt tablourile: Portret de bărbat de Pavel Dincovici, Țărancă de Eugen Maximovici (1857-1926), Bătrân cerșetor de Theodor Aman, icoane, candelabre, sfeșnice, stampe japoneze și vasele orientale, statuetă de bronz Venus din Milo - copie, un cap de copil din lut, un cap de satir din plumb, o casetă de farmacie, precum și valoroase litografii realizate de Carol Popp de Szathmáry la jumătatea secolului al XIX-lea. Remarcabile sunt unele elemente arhitecturale precum: coloane și capiteluri, chenare de uși și ferestre sculptate în piatră din veacurile al XVII-lea și al XVIII-lea.
Conacul Bellu este monument de arhitectură (codul PH-II-a-A-16805), construit în stil arhitectonic vechi românesc, la jumătatea secolului al XIX-lea. A fost casa familiei baronului Alexandru Bellu. Celelalte clădiri ale complexului nu au rezistat și rând pe rând au dispărut.
Monument de arhitectură (inventariat sub nr. 2410, în Lista monumentelor de arhitectură din 1956) compus din construcția ce adăpostește astăzi muzeul (parter supraînălțat cu nouă încăperi spațioase – odinioară dependințe – și pivniță), care are numeroase elemente arhitectonice împrumutate de la casa țărănească din zona Cricovului Sărat, foișorul-culă de intrare (construit după modelul turlei-clopotniță a Vărbilei), fundațiile conacului propriu-zis, distrus la cutremurul din 1977 (24 de încăperi dispuse pe două nivele, operă a meșterului zidar Barbu Bezdedeanu de pe la mijlocul sec. al XIX-lea), ruinele acareturilor (magazii, grajduri și atenanse pentru argați, grăjdari, rândași și unde au fost tolerați să-și încheie zilele ultimul vlăstar al familiei Bellu și soția sa, o franțuzoaică modestă) și un parc monumental de cca. 5 ha, în care se afla și o pitorească poartă de lemn lucrată în stil popular (maramureșan). Prin 1927, toate acestea au fost donate de Barbu B. Bellu Academiei Române.
Comitatul Maramureș

Comitatul Maramureș, cunoscut și ca Varmeghia Maramureșului (în maghiară Máramaros vármegye, în germană Komitat Maramuresch, în latină Comitatus Maramarosiensis), a fost o unitate administrativă a Regatului Ungariei, care a funcționat în perioada 1876–1920. Capitala comitatului a fost orașul Sighet (în maghiară Máramarossziget, în germană Maramureschsigeth), azi Sighetu Marmației.
Comitatul Maramureș se învecina la nord-vest cu Comitatul Bereg, la vest cu comitatele Ugocea (Ugocsa) și Sătmar (Szatmár) și la sud cu comitatele Solnoc-Dăbâca (Szolnok-Doboka) și Bistrița-Năsăud (Beszterce-Naszód). În părțile de nord-est și de est, acest comitat forma granița între Regatul Ungariei și Regatul Galiției și Lodomeriei (ținut aparținând în acea vreme coroanei Austriei, în prezent împărțit între Polonia și Ucraina), iar în partea de sud-est forma granița între Regatul Ungariei și Ducatul Bucovinei (ținut care aparținea tot de coroana Austriei, în prezent împărțit între România și Ucraina).
Comitatul Maramureș era situat în Munții Carpați și pe ambele maluri ale râului Tisa (Tisza). Suprafața comitatului în 1910 era de 9.716 km², incluzând suprafețele de apă.
Comitatul Maramureș a fost înființat în anul 1876, când structura administrativă a Regatului Ungariei a fost schimbată. În 1920, prin Tratatul de la Trianon, teritoriul comitatului Maramureș a fost împărțit între România și Cehoslovacia. Partea de nord a teritoriului său a intrat în componența noului stat Cehoslovacia, iar partea de sud (incluzând Sighetul) a revenit României.
În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, partea cehoslovacă a fost ocupată de Ungaria prin Primul arbitraj de la Viena (1938). Comitatul Maramureș a fost reînființat cu capitala la Hust. În perioada 1940-1944, partea românească a fostului comitat a fost ocupată și ea de Ungaria, în urma Dictatului de la Viena. Astfel, întregul teritoriu al vechiului comitat a ajuns din nou sub stăpânire ungurească.
După război, fosta parte cehoslovacă a comitatului a fost inclusă în Regiunea Transcarpatia a RSS Ucrainene (din cadrul URSS-ului). După destrămarea Uniunii Sovietice în 1991, acest teritoriu a devenit parte componentă a Ucrainei.
Partea de sud a comitatului este, în prezent, parte a județului Maramureș al României.
În 1910, populația comitatului era de 357.535 locuitori, dintre care:
La începutul secolului al XX-lea, subdiviziunile comitatului Maramureș erau următoarele:
Localitățile Rahău (Rahiv), Teresva, Teceu Mare (Tiaciv), Hust, Dolha (Dovhe) și Boureni (Mijhirea) sunt în prezent pe teritoriul Ucrainei; Sighet, Ocna Șugatag, Dragomirești și Vișeu de Sus se află în România.
Eparhia de Maramureș

Eparhia de Maramureș, alternativ Episcopia greco-catolică de Maramureș (în latină Dioecesis Maramuresensis), este una din cele șase episcopii greco-catolice din România, cu sediul în Baia Mare. A fost înființată conform prevederilor Concordatului din 1927, încheiat între Sfântul Scaun și România, și ratificat pe 10 iunie 1929.
Catedrala episcopală de jure este Catedrala Adormirea Maicii Domnului din Baia Mare, edificiu construit între 1905-1911, situat pe str. Vasile Lucaciu (lângă reședința episcopală greco-catolică), și ocupat în prezent de o parohie ortodoxă. Catedrala de facto, unde slujește episcopul, este biserica Sfânta Maria.
În sesiunea din iunie 2011 sinodul episcopilor de la Blaj l-a ales pe Vasile Bizău în scaunul eparhial al Maramureșului. Instalarea în funcție a avut loc în data de 23 iulie 2011.
Episcopia de Maramureș are în componența sa și Vicariatul Greco-Catolic Ucrainean din România, pentru credincioșii ucraineni și ruteni. În afară de parohiile de limba română, Episcopia de Maramureș are în componența ei și câteva parohii de limba maghiară (la Satu Mare, Livada, Peleș, Porumbești etc.).
Galeriile de Artă Populară

Galeriile de artă populară reprezintă departamentul de comercializare a artei țărănești contemporane din cadrul Complexului Național Muzeal ”ASTRA” din Sibiu.
Cele două magazine, expoziții cu vânzare, unul aflat la sediul muzeului, în Piața Mică nr. 21, parterul Casei Artelor și celălalt la intrarea în Muzeul în aer liber din Dumbrava Sibiului, vin să completeze atât completeze imaginea vivantă a Muzeului „ASTRA”, cât și oferta de servicii culturale, intermediind prin artefactele artistice tradiționale și moderne, legătura directă între creatorul popular și publicul vizitator.
Galeriile sunt complementare proiectelor de recuperare, consolidare și valorificare a tradițiilor meșteșugurilor artistice, ajutând la supraviețuirea acestora și a celor care le practică. Promovarea culturii tradiționale a satului românesc, orientarea gustului publicului spre noile opțiuni, de început de mileniu, combaterea Kitsch-ului și aspectul comercial al activității din magazin sunt alte preocupări, foarte importante, ale activității noastre.
Abundența și varietatea produselor prezentate reconstituie universul mirific al locuinței tradiționale din satele României și prilejuiesc bucuria achiziționării de suveniruri, obiecte autentice de artă populară, românească, săsească și maghiară. Se pot cumpăra icoane pictate pe sticlă, piese de port popular, din toate zonele etnografice ale țării, ștergare, marame, piese textile, obiecte sculptate în lemn și os, instrumente muzicale, piese ceramice și jucării ecologice, măști, împletituri din fibre vegetale, ouă încondeiate, carpete și covoare cu motive tradiționale, țesute în război, podoabe de mărgele, pălării, pictură naivă dar și publicații de specialitate, cărți postale, felicitări de sezon.
Bogăția și varietatea obiectelor au menirea de a prezenta vizitatorilor valoarea, vigoarea și rafinamentul artei populare românești. Periodic vor fi prezentați „in vitro” meșteri, artiști artizani, care își vor demonstra măiestria în confecționarea diverselor obiecte de artă tradițională. Vor lucra în fața publicului țesătoare, cioplitori în lemn și os, olari, pictori de icoane, încondeietori de ouă, împletitori în fibre vegetale, constructori de instrumente muzicale oferind vizitatorilor de pretutindeni șansa cunoașterii celor mai valoroase tradiții, păstrate vii, până astăzi, stimulând recuperarea, revitalizarea și consolidarea meșteșugurilor artistice contemporane. Produsele etalate spre vânzare aparțin celor mai renumite centre specializate din țară, din cele mai cunoscute zone etnografice.
Drepturile de autor au fost notificate prin declarația trimisa la Wikipedia si înregistrată cu numărul OTRS 2009021210056291 Co-autori: prof.dr. Corneliu Bucur, Mirela Cretu
Cătină de garduri

Cătina de garduri (Lycium barbarum, Lycium chinense) este numele comun a două specii foarte apropiate din genul Lycium. Mai este cunoscută și sub numele de goji. Această plantă perenă lemnoasă face parte din familia Solanaceae.
Există două varietăți de Goji:
Și două varietăți Românești acreditate și aclimatizate:
Înățimea acestui arbust poate atinge 2–4 m. Ramurile sale, deseori spinoase, atârnă arcuite și poartă frunze lungi, lanceolate sau ovale, de culoare verde-gri. Ele au o lungime de 3–6 cm și sunt fie singulare, dispuse alternativ opus, fie grupate în fascicule de până la trei.
Cătina de garduri înflorește din iunie până în august. Inflorescența este compusă dintr-una sau mai multe flori, liliachii sau violete, grupate pe un pedicel de 1–2cm. Florile, a căror corolă de aproximativ de 8–10mm prezintă cinci petale, au formă de pâlnie și sunt hermafrodite.
Fructul cărnos, roșu sau portocaliu este o bacă, lunguiață sau ovoidă, de 1–2 cm. Perioada de maturație este din august până în noiembrie, în funcție de climat. Fructele conțin 4-20 semințe sferice, maronii, care sunt răspândite de păsări.
Nu se cunoaște cu precizie originea cătinei de garduri, habitatul său natural se găsește între Europa de sud-est și Asia de sud-vest. Una din zonele specifice de răspândire este Ningxia din China, de unde Lycium s-a răspândit ca plantă de cultură în întreaga Asie, în Europa, America de nord, Africa de nord și Australia respectiv Noua Zeelandă.
În prezent planta este cultivată în multe regiuni ale lumii, precum și în România, la Codlea, Brașov unde se cultivă goji organic pe o suprafață de 3.5 hectare, și unde se află și o pepinieră de soiuri de goji Românesc.
Medicina tradițională chinezească utilizează fructul de peste 2000 de ani. Proprietățile sale terapeutice erau cunoscute probabil și mai devreme, după cum indică asocierea plantei în folclorul chinezesc cu primul împărat al Chinei, Shen Nung, părinte al agriculturii și cunoscător al plantelor medicinale, care a trăit în jur de 2800 î.e.n.
De la începutul secolului 21 fructul cătinii de gard, sub numele comercial de goji, a cunoscut o apreciere și cerere crescândă atât în S.U.A. cât și în multe alte state dezvoltate. De curând, a apărut și o gamă foarte largă de produse de consum pe bază de goji, care să alimenteze această cerere.
Cercetătorul Emilio Martínez de Victoria de la Universitatea din Granada a studiat în 2010 fructul și a ajuns la concluzia că în timp ce este sănătos, nu este cu nimic superior fructelor și legumelor obișnuite. Însă studii mai recente arată că fructul de goji ajută chiar și la echilibrarea nivelului insulinei și glucozei din corp, astfel dovedindu-i beneficiile reale.
Materiale media legate de Cătină de garduri la Wikimedia Commons
Sarasău, Maramureș

Sarasău este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Maramureș, Transilvania, România.
Etimologia numelui localității: din n. top. Sarasău < magh. szárazaszó „valea seacă” < magh. száraz „sec, uscat” + magh. aszó „albie (seacă)”.
Se presupune că Sarasău a fost centrul Cnezatului Câmpulungului, care a existat în secolul al XIII-lea și cuprindea vreo 16-18 sate de pe valea superioară a Tisei și de pe valea Tarasului.
Prima atestare documentară: 1345 (Kenezyatus de Zorwazou, Zarwazow).
MM Acest articol despre o localitate din județul Maramureș este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Biserica de lemn din Săcălășeni

Biserica de lemn din Săcălășeni, comuna Săcălășeni, județul Maramureș datează din secolul XVII . Lăcașul are hramul „Adormirea Maicii Domnului” și figurează pe lista monumentelor istorice, cod LMI MM-II-m-A-04630.
Biserica de lemn „Adormirea Maicii Domnului”, datează potrivit tradiției din anul 1442 și a fost reconstruită în secolul XVII. De proporții monumentale, este impresionantă și prin grosimea excepțională a bârnelor din care este construită. De plan dreptunghiular, cu absida poligonală decroșată, are deasupra pronaosului un turn-clopotniță foarte înalt, cu foișor. Accesul se face pe latura de sud, ușa având un ancadrament în formă de acoladă și o bogată ornamentație sculptată.
În interior se păstrează picturi murale din 1865, după cum specifică inscripția din naos: „Această sfântă biserică sau ziditu după vremea tătărimii în anul 1442. Sau zugrăvitu din nou în anul 1865 fiind mitropolitu Ex-sa Alexandru Suluțiu episcop Vancea ilustratea sa în DRE Gherlei protopopu Atanasiu Cotuțiu, preot Gheorghe Trif R. Curator Leudice Nuțiu, fătu Tarța Vasilica, pictoritu pictoru Paulu Weissu din cetatea Baia Mare”. Din inscripție rezultă că actuala pictură înlocuiește una mai veche și că biserica ar fi fost ridicată în anul 1442, dată discutabilă având în vedere viața relativ scurtă a construcțiilor de lemn.
Biserica de lemn din Cornești, Maramureș

Biserica de lemn din Cornești, comuna Călinești, județul Maramureș este una dintre cele mai vechi și mai remarcabile biserici din Maramureșul istoric și din Transilvania. Structura bisericii datează din 1615 iar cea a altarului este cu un secol mai veche. Spațiul interior păstrează caracterul unei biserici obișnuite în timp ce la exterior sunt două poale de acoperiș, o trăsătură atât de caracteristică bisericilor de lemn din Maramureș. Lăcașul are hramul „Sfântul Nicolae” și figurează pe lista monumentelor istorice, cod MM-II-m-A-04551.
Biserica de lemn cu hramul „Sf. Nicolae” a fost ridicată, conform rezultatelor cercetărilor dendrocronologice, în anul 1615, lemnul fiind doborât în iarna dintre anii 1614-1615. Conform acelorași cercetări, altarul este cu un secol mai vechi, ridicat în al doilea deceniu al secolului 16, fiind una dintre cele mai vechi structuri de lemn ferm datate și păstrate în Carpații românești. Elemente constructive păstrate la peretele despărțitor dintre naos și altar indică faptul că altarul, deși mai vechi decât restul bisericii, este un adaus ulterior. Acest fapt este întărit și de tradiție, care indică aducerea altarului de la o altă biserică, de pe valea Izei. Chiar și lemnele din pereți sunt numerotate la exterior, indicând o demontare și reconstituire. Momentul aducerii altarului pe acest loc este necunoscut, însă înfăptuit înainte de executarea picturii, la începutul secolului 19.
Datele dendrocronologice evidențiază o importantă reparație la boltă în anii 1670. Pictura murală interioară este semnată de zugravul Toader Hodor din Vișeu de Mijloc, după cum se poate citi fragmentar la fereastra stranei: „... în luna lui iulie în 27 de zile și în ... și a ... zugrăvit zm[eritul] zugrav Hodor Toader din Vișeul de Mijloc Dumnezeu să-l pomenească.” Momentul execuției picturii lipsește dar poate fi aproximat la începutul secolului 19. O pictare de asemenea amploare presupune și importante lucrări de reparații. Din timp în timp acoperișul a necesitat refacerea învelitorii. La o asemenea acțiune, între anii 1894-1911, se referă probabil și Tit Bud, care notează că Iosif Fucec Rakoczi era „un preot zelos, care a adus în ordine bisericile.”
De dimensiuni mai reduse nava prezintă o formă dreptunghiulară iar absida este poligonală, decroșată. Acoperișul de șindrilă are poală dublă. Pictura murală este executată pe pânză lipită pe peretele de lemn. Printre picturi se remarcă în naos Sfânta Treime încadrată de îngeri și două imagini ale Sfintei Maria: prima, „când s-a rugat Maria pe Muntele Măslinilor” iar a doua când a vindecat mâinile tăiate ale unor femei. În altar este de reținut imaginea lui Iisus spălând picioarele Sf. Petru, „Cina cea de Taină”, „Sf. Gheorghe omorând balaurul cu sulița”, „carul de foc al Sfântului Ilie”.
Deși pictura interioară este destul de degradată, scenele și personajele care mai pot fi observate impresionează puternic dovedind cu prisosință realul talent al pictorului.
Biserica de lemn din Fântânele, Maramureș

Biserica de lemn din Fântânele, aflată azi în raza orașului Târgu Lăpuș, județul Maramureș, este un vechi lăcaș de cult greco-catolic ce datează din secolul XVIII. Are hramul „Sfânta Maria”. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: MM-II-m-B-04573. .
Biserica de lemn din Fântânele, cu hramul „Sfânta Maria”, modificat ulterior în „Sfântul Nicolae”, a fost construită la începutul secolului XVIII din bârne de lemn suprapuse, pe o temelie de piatră. Planimetria bisericii este cea frecventă, respectiv, pridvor, pronaos, naos și altar decroșat, poligonal, cu cinci laturi. Acoperișul este unitar, în patru ape, învelit cu tablă zincată. Deasupra pronaosului se înalță turnul-clopotniță cu foișor înfundat, coif cu baza pătrată, învelit cu tablă, terminat cu un bulb de care este prinsă o cruce simplă. Interiorul este tencuit și zugrăvit la nivelul pereților cu modele geometrice și florale. Iconostasul este împărțit în trei registre: în partea inferioară este reprezentat Iisus Arhiereu între apostoli, în registrul din mijloc, în medalioane, apar chipurile proorocilor, iar în registrul superior Iisus Răstignit vegheat de Maica Domnului și evanghelistul Ioan. Ușile împărătești au în partea centrală reprezentarea Bunei Vestiri. În anul 2018 a fost refăcută tencuiala exterioară.
Instrument optic

Instrumentul optic sau aparatul optic este o combinație de oglinzi, lentile, prisme, formând un ansamblu unitar, destinat observării și măsurării unor mărimi optice.
Aparatele optice se clasifică în:
Aparatele optice sunt caracterizate prin anumite mărimi care permit să se facă comparația între două aparate de același tip și să se poată alege care dintre ele îndeplinește anumite cerințe.
Mărirea liniară se definește ca fiind raportul dintre o anumită dimensiune liniară a imaginii (y2) și dimensiunea corespunzătoare a obiectului (y1). Deoarece numai imaginile reale pot să aibă dimensiuni liniare măsurabile direct, rezultă că mărirea liniară se definește doar pentru aparatele optice obiective:
Puterea este dată de:
unde α reprezintă unghiul sub care se vede prin instrument obiectul liniar de mărime y1.
Grosismentul este dat de relația:
unde α2 reprezintă unghiul sub care se vede prin instrument obiectul, iar α1 unghiul sub care se vede cu ochiul liber același obiect, situat la distanța optimă de vedere δ.
Pentru un ochi normal se consideră δ = 25 cm, deci între putere și grosisment se poate stabili relația:
Puterea separatoare reprezintă proprietatea pe care o are un aparat optic de a vedea distinct prin el două puncte apropiate ale obiectului. În cazul microscopului, puterea separatoare este cea mai mică distanță dintre două puncte ale obiectului pentru ca acestea să se vadă distinct prin aparat - putere separatoare liniară. Dacă punctele sunt prea apropiate, atunci acestea se suprapun. În cazul lunetei puterea separatoare este determinată de unghiul minim dintre două raze care vin de la două puncte luminoase (de exemplu de la două stele) pentru care ele să dea imagini separate - în acest caz putem vorbi de putere separatoare unghiulară.
Câmpul unui aparat optic este regiunea din spațiu pe care o poate explora instrumentul. Se poate vorbi de:
Claritatea unui instrument optic reprezintă raportul fluxurilor luminoase trimise ochiului de suprafețe egale din obiect și din imagine. La aparatele cu putere mică pentru îmbunătățirea clarității se caută să se mărească fluxul luminos care pătrunde.
Materiale media legate de Instrument optic la Wikimedia Commons
Șcheii Brașovului

Șcheii Brașovului (Hungarian: Bolgárszeg, German: Belgerei or more recently Obere Vorstadt; traditional Romanian name: Bulgărimea, colloquially Șchei) is the old ethnically Bulgarian and Romanian neighborhood of Brașov, a city in southeastern Transylvania, Romania.
This village-like section of the town is mostly made up of small houses built along narrow roads with gardens and small fields on the slopes of the Tâmpa Mountain.
Until the 17th century, the inhabitants of Șchei were forbidden from owning property inside the city walls. The people living in the Șchei could only enter the town at certain times and had to pay a toll at the Catherine's Gate for the privilege of selling their produce inside the town. Catherine's Gate was the only entrance for the Romanians — they were not allowed to use the other four entrances, such as the Șchei Gate. It was in Șchei that Brașov's first Romanian School was established, next to the Romanian Orthodox church of St. Nicholas.
Researchers maintain the Șchei were ethnic Bulgarians who later adopted the Romanian language and ethnic identity. The neighborhood's name has been recorded through the ages as follows: Bolgarszek (1611), Scheu Brașovului, orașul Schei lângă Cetatea Brașovolui (1700), Bolgarsek, Șchei de lângă Brașov (1701), Șchiiaii Brașovului (1708), Bolgaria Brașovului (1723), Șchei lângă cetate Brașovului unde-i zic Bolgara, Șchiai (1724), obștea din Bolgarseghi (1773), sărăcimea obștii Bolgarsegului (1774), Bolgarsec, Biserica Bolgarseghiului (1813), Bolgarsechi (1816), Bolgarsăchiu (1817), etc.
According to Radu Tempea's Istoria besérecei Șchéilor Brașovului manuscript of 1899, the Bulgarians arrived in Brașov in the late 14th century, more exactly 1392. Their arrival is linked to the reconstruction of the Black Church, which had been destroyed by the Tatars in the 13th century, the reconstruction beginning 1385.
By the beginning of the 19th century, the Bulgarian population of Șcheii Brașovului had been gradually Romanianized. An 1829 statistic on the population of Bolgárszeg, which stated the neighbourhood had a population of 5,829, did include Bulgari ("Bulgarians") in the list along with Valachi ("Romanians"), but noted no people of that ethnicity.
45°38′09″N 25°34′48″E﻿ / ﻿45.6358°N 25.5800°E﻿ / 45.6358; 25.5800
Maramureș Airport

Maramureș International Airport (IATA: BAY, ICAO: LRBM) is a minor international airport in northwest Romania, located in Tăuții-Măgherăuș, 10 km (6.2 mi) west of Baia Mare municipality and in the historic region of Maramureș.
The following airlines operate regular scheduled and charter flights at Maramureș Airport:
Note - From January 2016 until July 2018 the airport was under upgrade works. From March 16 2020 until June 12 2020 the airport was closed for works.
Media related to Baia Mare Airport at Wikimedia Commons
Immovable Cultural Heritage of Exceptional Importance (Serbia)

Immovable Cultural Heritage of Exceptional Importance (Serbian: Непокретна културна добра од изузетног значаја/Nepokretna kulturna dobra od izuzetnog značaja) are those objects of Immovable cultural heritage that enjoy the highest level of state protection in the Republic of Serbia. Immovable Cultural Heritage is classified as being of Exceptional Importance upon decision by the National Assembly of Serbia. They are inscribed in the Central Register of Immovable cultural property maintained by the Institute for the Protection of Cultural Monuments of Serbia [sr]. Objects of Immovable cultural heritage have to fulfill one or more of those criteria defined in the Law on Cultural Heritage of 1994 in order to be categorized as being "of exceptional importance":
According to the Law, there are four classes of Immovable Cultural Heritage: Cultural Monuments, Archaeological Sites, Historic Landmarks and Spatial Cultural-Historical Units. Objects in each of those classes can be categorized as being "of exceptional importance" by the National Assembly.
As of July 2020, there are currently 2592 objects of immovable cultural heritage inscribed in the Central Register, 200 of which are categorized as being "of exceptional importance" (155 cultural monuments, 18 archaeological sites, 16 historic landmarks and 11 spatial cultural-historical units).
Immovable Cultural Heritage of Great Importance (Serbia)

Immovable Cultural Heritage of Great Importance (Serbian: Непокретна културна добра од великог значаја / Nepokretna kulturna dobra od velikog značaja) are those objects of Immovable cultural heritage that enjoy the second-highest level of state protection in the Republic of Serbia, behind the Immovable Cultural Heritage of Exceptional Importance. Immovable Cultural Heritage is classified as being of Great Importance upon decision by the National Assembly of Serbia. They are inscribed in the Central Register of Immovable cultural property maintained by the Institute for the Protection of Cultural Monuments of Serbia. Objects of Immovable cultural heritage have to fulfill one or more of those criteria defined in the Law on Cultural Heritage of 1994 in order to be categorized as being "of great importance":
According to the Law, there are four classes of Immovable Cultural Heritage: Cultural Monuments, Archaeological Sites, Historic Landmarks and Spatial Cultural-Historical Units. Objects in each of those classes can be categorized as being "of great importance" by the National Assembly.
There are currently 2657 objects of immovable cultural heritage inscribed in the Central Register, 582 of which are categorized as being "of great importance" (512 cultural monuments, 25 archaeological sites, 17 historic landmarks and 28 spatial cultural-historical units).
Gorthiya Mahadev Temple

Gorthiya Mahadev Temple is a Hindu temple dedicated to Shiva, located in the town of Takaar, about 8 km from Ranasan in Prantij in Gujarat state in India.
The temple has a history spanning several centuries. It is believed to have been constructed during the reign of the Kullu Kings, with local tradition attributing its founding to Raja Jagat Singh in the 17th century.
The temple is built in the pagoda style, with a multi-tiered roof that is adorned with ornate wooden carvings depicting scenes from Hindu mythology. The main sanctum houses a lingam, a symbol of Shiva, which is worshiped by devotees with great reverence.
The temple complex also includes smaller shrines dedicated to other deities, such as Parvati and Ganesha, adding to the spiritual significance of the site. The wooden architecture of the Gorthiya Mahadev Temple is a testament to the skilled craftsmanship of the local artisans, who have meticulously carved intricate designs and motifs on the temple’s pillars, ceilings, and doorways.
The temple authorities, along with local communities and government agencies, are working towards maintaining the structural integrity of the wooden architecture and preserving its intricate carvings. Regular maintenance work is carried out to ensure that the temple remains in good condition for future generations to appreciate and admire.
Celebrations are held every year for Hindu religious holidays and festivals, such as Maha Shivaratri and Guru Purnima, which are attended by thousands of people.
Jaisalmer Fort Jain temples

Jaisalmer Fort Jain temples is a group of seven Śvetāmbara Jain temples inside Jaisalmer Fort in the Indian state of Rajasthan. It is a World Heritage Site of UNESCO as part of Hill Forts of Rajasthan.
Jaisalmer Fort has a complex of seven Jain temples built by yellow sandstone during 12-16th century. Chandraprabha temple was built in 1509 CE. Askaran Chopra of merta built a huge temple dedicated to Sambhavanatha housing more than 600 idols and Gyan Bhandar (grand library) with oldest hand written books scripted on Bhojpatra and Tadputra. There are about 1,000 old manuscripts written on palm leaf with painted wooden covers. These manuscripts dates back to 12th century. The library also contains paintings, astrological charts, and a copy of dronacharya's Oghaniryaktivritti. Chopra Panchaji built Ashtapadh temple inside the fort.
Sambhavanatha temple and Parshvanath temple houses inscription dated 1440 CE and 1416 CE installed during the reign of Rawal Dūdā.
Jaisalmer Fort has a large complex of seven Jain temples. These Jain temples of Jaisalmer are considered architectural wonders. The group of Jain temple consist of Parsvanatha temple, Sambhavanatha temple, Shitalanatha temple, Shantinatha and Kunthunatha temple, Chandraprabha temple and Rishabhanatha temple.
The temple contains frescoes, mirrors and other forms of detailing, the temples boast exquisite designs, with the walls of the temples features intricate carvings of animals and human figures similar to Dilwara temples.
The Parshvanatha temple is the oldest temple in the complex. It houses a black marble idol of Parshvanatha with a hood of a serpent with multiple heads over his head, similar to that of in Lodhurva Jain temple. The temple is rich in craftsmanship and exquisite carvings. The garbhagriha wall bears carvings of animals and human figures. The shikhar of the temple is crowned with amalaka. The temple features an ornate porch and the main shrine is surrounded by 52 small shrines.
Chandraprabha temple plan consists of the mandapa with iconic architecture. Rishabhanatha temple houses an idol of Rishabhanatha safeguarded with glass cabinets. The remaining two temples Shantinath and Kunthunath contain carvings. Ashtapadh temple features images of Vishnu, Kali and Lakshmi along with Jain deities.
남산 (서울)

남산(南山)은 서울특별시 중구와 용산구에 걸쳐 있는 산이다. 높이는 해발 270.85m로서 서울의 중심부에 위치하여 서울의 랜드마크가 되기도 한다. 정상에는 N서울타워가 있으며, 그 부근까지는 케이블카가 설치되어 있고 남산 1·2·3호 터널이 뚫려 있다.
남산은 조선시대 초 태조가 1394년 풍수지리에 의해 도읍지를 개성에서 서울로 옮겨온 뒤에 남쪽에 있는 산이므로 ‘남산’으로 지칭되었으며, 풍수지리상으로 안산(案山)에 해당한다. 또 나라의 평안을 비는 제사를 지내기 위하여 산신령을 모시는 신당을 세웠는데, 이 신당은 목멱대왕 산신을 모시고 있어 '목멱신사'라고 불렸으며, 이때부터 이 산을 목멱산(木覓山)으로 불렀다. 목멱은 앞산의 이두식 표기로 목멱산은 산이 두 번 들어가는 옳지 못한 표현이다.
조선 도읍 초기부터 신성한 영산으로 여겨져 온 남산은 종남산(終南山)·인경산(仁慶山)·열경산(列慶山)·마뫼 등으로도 불렸다. 북악산, 낙산, 인왕산과 더불어 한양의 내륙분지를 형성하던 곳이고, 조선 도읍 초기에는 이들 산군들의 능선을 따라 성곽이 쌓였다. 정상에는 조선 중기까지 봄과 가을에 초제(醮祭)를 지내던 국사당(國祀堂)과, 통신제도의 하나인 봉수제(烽燧制)의 종점인 봉수대(烽燧臺)가 있었다. 또한 성벽 일부가 남아 당시의 흔적을 보여 준다.
1908년 일본제국은 남산 일대를 무상 증여받아 옛 남산식물원에서 남산 3호터널에 이르는 공간에 공원을 조성하였다. 1910년에는 시민공원으로 개장하였으며, 1916년에는 남산 전체를 공원화하는 계획을 수립하였다. 1918년에는 사대문 안 어디서든 보일 수 있도록 남산에 조선신궁을 세웠다. 조선신궁에서는 아마테라스 오미카미와 메이지 천황을 제신으로 삼아 숭배하게 했다. 지금의 힐튼호텔 맞은편 어린이 놀이터에서 안중근의사기념관과 남산식물원 터를 아우르는 43만 제곱미터의 넓은 면적이다.
탑골공원에 이어 남산도 시민공원으로 개발되어 한양공원(영어판)이라 불렀다. 당시 공원 묘지로 세웠던 '漢陽公園(한양공원)'이라는 고종 친필의 석비가 지금도 구 통일원 청사 옆에 보존되어 있다.
높이 270.85m이며 대부분 화강암으로 구성되어 있으며, 북쪽의 북악산(北嶽山), 동쪽의 낙산(駱山), 서쪽의 인왕산(仁旺山)과 함께 서울의 중앙부를 둘러싸고 있다.
1940년 3월 12일 남산 일대가 공원으로 지정되어 1968년 9월 2일에 개원하였으며 1991년부터 8년간 ‘남산제모습가꾸기’ 사업으로 공원 내 부정적 시설 89동을 이전하고 중구 예장동, 회현동, 용산구 한남동 일대를 대대적으로 복원 정비하여 시민의 공원이 되었다. 현재 서울특별시에 소재한 공원 중에서 가장 넓은 규모의 공원이다.
남산공원은 크게 장충지구, 예장지구, 회현지구, 한남지구의 네 개의 지구로 나뉜다. 먼저 장충지구는 장충단이 있는 장충단공원 일대를, 예장지구는 와룡묘가 남아 있는 남산골한옥마을 일대를, 회현지구는 과학교육원과 남산도서관, 안중근의사기념관 일대가 들어선 지역을, 한남지구는 남산 제모습 찾기 운동으로 주택 철거 후 야외식물원을 조성한 지역을 말한다. 이밖에도 분수대 2개소, 야생화공원, 남산전시관, 팔각정, 서울타워, 케이블카, 놀이터, 주차장 등의 시설이 포함된다.
남산공원의 식물로는 85과 552종, 초본 42과 187속 361종, 목본 43과 93속 191종이 있으며 주요 식물로는 신갈나무, 아까시나무, 팥배나무, 산벚나무, 소나무, 잣나무, 단풍나무 등이 있다. 남산공원의 야생동물도 7목26과61종에 달한다.
서울타워 전망대에서는 맑은 날에는 인천 앞바다까지 볼 수 있으며, 각종 시설들은 자연탐구와 운동, 생활의 활력을 되찾을 수 있는 휴식 등 도심 속의 정원으로서의 역할을 담당하고 있다.
철따라 그 자태가 다르게 보이고 새롭게 느껴지며 독특한 대자연의 아름다움을 간직한 90만평의 넓고 쾌적한 남산 위에 우뚝솟아 있는 N서울타워는 그 높이가 해발 480미터에 달해 서울 전경을 한눈에 볼 수 있다.
대한민국에 현존하는 케이블카 시설 중 최초로 지어졌으며, 1962년 5월 12일에 처음 개통해 하루도 쉬지 않고 운행하는 국내 최장수 케이블카로 서울의 명물이다. 낮에는 사계절의 아름다운 경관을 한눈에 감상할 수 있으며 밤에는 대형 빌딩들이 내뿜는 환상적인 야경을 즐길 수 있다.
남산골한옥마을은 1990년 남산제모습찾기 사업의 일환으로 추진되었다. 오랜 세월동안 훼손된 24,180평의 지형을 복원하고 전통정원으로 꾸미면서 서울특별시 민속자료 한옥 5개동을 이전 복원하였다.
1994년 서울정도 600년을 맞이하여 시민생활과 서울의 모습을 대표할 수 있는 문물 600점을 서울 1000년 타임캡슐에 담아 남산 산자락에 묻었다．４백년후 서울 1000년에 용기 속에 든 이 시대의 문화유산을 펼쳐보게 될 것이다. 1994년 11월 29일 매설하였으며 2394년 11월 29일 개봉할 예정이다. 캡슐 안에는 '94 서울의 인간과 도시를 대표할 수 있는 문물 600점 실물 축소 모형 마이크로 필름 Video-CD 형태로 수장하였다.
남산 끝자락과 케이블카를 이어주는 경사형 엘리베이터로, 운영 개시 2달 만에 13만 명이 이용할 정도로 인기를 얻고 있다.
조선 시대부터 있던 남산의 활터이다.
본래 조선시대 한양부터 내려온 수도 서울의 중심은 1896년 종로구 인사동의 순화궁 주변에 고종이 세운 서울의 중심점 표지석을 기준으로 삼는 것으로 알려져 왔다. 그러나 2010년 서울특별시청은 1960~70년대 영동지역 (강남구 일대) 편입 등을 반영하기 위해, 확장된 서울특별시의 경계에 따른 동서남북 극점을 기준으로 하여 동서와 남북을 잇는 직선을 그을 경우 그 교차점은 남산의 정상 부근에 있다는 연구결과를 발표하였다. 이에 서울특별시청은 위와 같은 산정방법을 기준으로 하는 새로운 지리적 중심을 나타내는 상징물을 같은 해에 N서울타워 부근에 세웠다.
또 남산 주변에는 조선시대에 축성된 한양도성이 남아 있다.
본 문서에는 서울특별시에서 지식공유 프로젝트를 통해 퍼블릭 도메인으로 공개한 저작물을 기초로 작성된 내용이 포함되어 있습니다.
랜드마크

랜드마크(영어: landmark)는 랜드(땅, land)와 마크(mark, 이정표)의 합성어로 먼 곳에서도 잘 보이는 땅에 세워진 물체이다. 지역을 대표하거나 다른 지역과 구별되는 독특한 지형이나 시설물을 가리키는 단어로 고대에는 산, 커다란 나무, 바위 등이 이정표로 삼아졌다. 탐험가나 여행자가 여러 지역을 돌아다니다가 특정 장소로 돌아올 수 있도록 표식으로 삼기도 하였다. 기원전부터 사람들이 만들어온 랜드마크에는 피라미드, 중국의 탑, 유럽의 성당 등이 있다. 순화어로는 마루지라는 단어가 사용된다.
오늘날에는 랜드마크가 가리키는 대상의 범위가 넓어져 건물, 조각상, 문화재, 지형 등과 같이 어떤 곳을 상징하는 물체나 개념적이고 역사적인 의미를 갖는 공간<을 랜드마크라고 부른다. 유명한 랜드마크는 그 지역의 브랜드가 되기도 한다. 세계적으로 유명한 거대한 마천루에는 파리의 에펠탑, 런던의 빅벤, 뉴욕의 자유의 여신상, 도쿄의 도쿄타워, 싱가포르의 마리나 베이 샌즈, 두바이의 부르즈 칼리파 등이 있으며, 대한민국은 서울의 N서울타워 (옛 남산타워)가 대표적인 랜드마크이다. 유명한 랜드마크는 매년 수천만명의 관광객을 불러모아 지역경제 활성화에 기여하기도 한다.
고대의 랜드마크는 신성시되고 믿음의 대상이었다면, 현대의 랜드마크나 마천루는 서로 더 높이짓는 경쟁을 하며 보는 사람에게 위압감을 주는 특징이 있다.
별이 빛나는 밤

《별이 빛나는 밤》(영어: The Starry Night)은 네덜란드의 화가 빈센트 반 고흐의 가장 널리 알려진 작품이자 정신병을 앓고 있을 당시 고흐가 그린 그림이다. 1889년 생레미의 정신병원에서 고흐는 정신적 질환으로 인한 고통을 떠올려 그림 속의 소용돌이가 무너졌다.
고흐의 대표작 중 하나로 꼽히는 《별이 빛나는 밤》은 그가 폴 고갱과 다툰 뒤 고흐가 귓볼 끝을 자른 사건 이후, 생레미의 요양원에 있을 때 그린 것이다. 그는 병실 밖으로 내다보이는 밤 풍경을 결합시켜 그렸는데, 이는 자연에 대한 반 고흐의 내적이고 주관적인 표현을 구현하고 있다. 고흐에게 밤하늘은 무한함을 주는 대상이었고, 이보다 먼저 제작된 아를에서의 《밤의 카페 테라스》나 《론강의 별이 빛나는 밤》에서도 별이 반짝이는 밤의 정경을 다루었다. 현재 이 그림은 1972년부터 근대미술관에서 상설 작품으로 전시되고 있다.
비연속적이고 동적인 터치로 그려진 하늘은 굽이치는 두꺼운 붓놀림으로 사이프러스와 연결되고, 그 아래의 마을은 대조적으로 고요하고 평온한 상태를 보여준다. 교회 첨탑은 그의 고향인 네덜란드를 연상시킨다. 그는 병실 밖으로 내다보이는 밤 풍경을 상상과 결합시켜 그렸는데, 이는 자연에 대한 고흐의 내적이고 주관적인 표현을 구현하고 있다. 수직으로 높이 뻗어 땅과 하늘을 연결하는 사이프러스는 전통적으로 무덤이나 애도와 연관된 나무지만, 고흐는 지옥을 불길하게 보지 않았다고 한다.
몇몇 천문학자들은 이 작품의 별들이 실제 밤하늘의 별들이라고 설명한다. 당시 양자리의 별들과 금성, 그리고 달이 그림처럼 위치할 수 있다고 한다. 일반적으로 고흐가 정신병원의 침실의 창을 통해 본 밤하늘에서 영감을 얻었다고 하지만 일부에서는 이 그림에 나타난 11개의 별은 고흐가 성서 창세기 37장에 나오는 ‘열 별’에서 영감을 얻은 것이라고 주장한다고 한다.빈센트 반 고흐의 작품 중 가장 유명한 작품이고 소용돌이 치는 것이 인상적이다.
론강의 별이 빛나는 밤

《론강의 별이 빛나는 밤》(프랑스어: La Nuit étoilée, 영어: Starry Night Over the Rhône)은 빈센트 반 고흐가 아를의 밤을 그린 그림 중 하나이다. 1888년 9월, 고흐는 이 그림을 고흐가 당시 임대하고 있었던 아를의 라마르틴 광장에 위치한 노란 집에서 도보로 불과 1~2분 거리에 있는 론강 강둑에서 그렸다. 현재 이 작품은 파리의 오르세 미술관에 소장되어 있다. 이 작품 외에도 밤하늘과 밤의 빛의 효과는 반 고흐의 다른 대표작에서도 볼 수 있는데, 그중에는 《밤의 카페 테라스》(같은 달 초에 그린 그림)와 1889년 6월 생레미드프로방스에서 그린 《별이 빛나는 밤》이 있다.
이 그림의 스케치는 반 고흐가 1888년 10월 2일에 친구인 외젠 보흐에게 보낸 편지에 적혀져 있다.
《론강의 별이 빛나는 밤》은 1889년 파리의 독립 예술가 협회 연례 전시회에 고흐의 동생 테오가 《아이리스》와 함께 제출하여 처음 전시되었다.
이 작품의 배경은 론강의 동쪽 부두에서 서쪽 강둑을 향해 흐르는 강의 무릎쪽을 바라보는 풍경이다. 작품의 시점은 다음 좌표 지점과 유사하다. 북위 43° 40′ 57″ 동경 4° 37′ 49″﻿ / ﻿북위 43.682367° 동경 4.630287° ﻿ / 43.682367; 4.630287북쪽에서 내려오면서 론강은 이 지점에서 오른쪽으로 꺾여 아를이 자리 잡은 바위를 둘러싸고 있다. 작품을 바라보는 시선으로는 왼쪽에 있는 생 줄리앙과 생트로핌의 탑에서 동쪽 강둑을 따라 오른쪽에 있는 서쪽 강둑의 트랭크타유 교외와 아를을 연결하는 철교까지 올라간다. 이는 라마르틴 광장에서 남서쪽을 바라보는 전망을 의미한다. 그러나 아래에서 언급한 바와 같이 이 별은 큰곰자리의 북두칠성으로 묘사된 별과 일치하지 않는다.
고흐는 자신의 동생 테오 반 고흐에게 보낸 편지에서 이 작품을 다음과 같이 설명했다.
사실, 그림에 묘사된 풍경은 북쪽에 있는 큰곰자리에서 반대쪽을 향하고 있다.
고흐는 밤에 그림을 그리는 것에 흥미를 느꼈다. 별이 빛나는 밤에 그림을 그리면 론강의 반짝이는 푸른 물 위로 아를의 가스등이 반사되는 모습을 포착할 수 있었다.
고흐에게는 색상을 묘사하는 것이 매우 중요했다. 그는 동생 테오에게 보낸 편지에서 종종 색채의 관점에서 그의 그림에 있는 물체들을 묘사했다. 《론강의 별이 빛나는 밤》을 포함한 그의 야간 그림은 당시에 새로운 인공 조명(가스등)과 밤하늘의 반짝이는 색을 포착하는 데 중점을 두었다는 것에 의의를 둔다.
동상이몽 2 - 너는 내 운명

《동상이몽 2 - 너는 내 운명》은 SBS TV에서 2017년 7월 10일부터 방송되는 부부관계 중점형 관찰예능 프로그램이다.
여러가지 유형의 커플들이 살아가는 모습을 남녀 입장에서 바라보는 관찰 예능 프로그램으로 기획·제작되었다. 시즌 1 동상이몽, 괜찮아 괜찮아의 뒤를 이은 것으로, KBS 2TV 예능 프로그램 살림하는 남자들, 갓파더 - 新가족관계증명서, tvN 예능 프로그램 아찔한 사돈연습 등과 흡사한 구성을 갖고 있다. 처음 연출을 맡은 서혜진 PD가 TV조선으로 이적한 이후, 김동욱 PD가 뒤를 이어 연출했으나 김명하 PD 등이 연출을 맡고 있다.
2017년 7월 10일 처음 방송되었으며, 매주 월요일 밤 11시 10분에 독립 편성되어 1부, 2부로 분할 방영했고, 2021년 7월 5일부터 통합 방영 (중간 광고 포함) 중이다.
2023년 5월 22일 이후 매주 월요일 밤 10:10~11:50 방영 중이다.
조명

조명(照明, lighting or illumination)은 각종 광원을 이용하고, 어떠한 목적을 가지고 특정의 장소를 밝게 하는 행위나 기능이다. 야간이나 어두운 곳에서 환경을 밝게 하기 위해 많이 이용된다.
한국에 처음 들어온 서구식 조명은 등유를 사용하는 남포등인데 남포는 ‘lamp’를 의미한다. 한국에 처음 들어온 전기 조명은 1887년 고종황제의 명에 따라 에디슨 회사가 건천궁에 설치한 백열등이다. 불의 발견과 함께 특정 장소를 비추기 위해 사용된 초기 형태의 인공 조명은 캠프파이어나 횃불이었다. 반딧불은 광원으로 사용되었다. 촛불과 유리, 도자기 램프 또한 발명되었다. 샹들리에는 초기 형태의 조명 기구였다.
조명 비용이 크게 감소한 것은 고래기름의 발견을 통해서였다. 캐나다의 지질학자 에이브러헴 게스너가 최초로 1840년대에 등유를 정제한 이후 고래기름의 이용은 감소하였고 이로써 상당히 더 낮은 비용으로 더 밝은 빛을 낼 수 있게 되었다. 또한 미국의 대표적인 등유 램프 생산업체는 R. E. 디츠 컴퍼니였다.
밝기가 충분하고 일정해야 시력을 보호할 수 있고 눈의 피로도 줄일 수 있다. 좋은 조명은 눈이 부시지 않아야 하고, 적당한 음영이 있어야 하며, 기분 좋은 색이어야 한다. 방의 기능에 따라 적당한 밝기가 다르므로 목적에 알맞은 조명 기구를 선택한다. 즉, 공부방은 밝기가 충분해야 하고, 식당의 조명은 음식이 맛있게 보이는 것으로 해야 한다. 또 쉬는 장소에는 적당히 어두운 조명이 필요하다.
광선이 광원으로부터 바로 비치므로 조명 효과가 크고 빛의 낭비가 적다. 그러나 눈이 쉽게 피로해지고 작업할 때에 손 그늘이 생기는 단점이 있다. 정원, 공장 등에 사용한다.
광원으로부터 나온 광선의 대부분이 천장이나 벽면에 반사되어 비치는 조명이다. 직접 조명보다 덜 밝고 실용적이지 못하지만 광선이 부드러운 느낌을 주고, 명암의 차이가 적어 시력을 보호해 주므로 침실, 병실, 다방 등에 많이 이용된다.
직접 조명과 반간접 조명의 중간에 속하며, 상점, 사무실, 학교 등에 이용된다.
간접 조명과 반직접 조명을 절충한 것으로, 거실, 안방 등 일반 가정에서 많이 쓰인다.
유백색 글로브로 광원을 싸고 상하 좌우로 광선이 잘 확산되게 한 것으로, 실내 전체에 광선이 골고루 퍼지므로 일반 사무실, 백화점, 교실 등에 쓰인다.
가정에서 많이 사용하는 조명 기구로 백열등과 형광등이 있다.
백열등(白熱燈)은 텅스텐으로 된 필라멘트를 유리구 속에 넣어 전류를 통하게 하여 높은 온도로 가열함으로써 빛을 낸다. 가정용 전구의 소비전력은 일반적으로 60W·100W이고, 탁상용은 10W·20W·30W이다. 거실과 같이 따뜻한 분위기가 요구되는 곳이나, 자주 켰다 껐다 하는 계단·화장실 등에 적합하다.
형광등(螢光燈)은 증기의 방전에 의하여 생긴 자외선이 형광 물질을 자극하여 빛을 낸다. 형광등은 전압이 약 90V 이상 되어야 방전하므로 전압이 낮은 곳에서는 불이 켜지지 않을 때도 있으며, 유효 수명은 백열 전구의 3배 이상이나 된다. 적은 양의 전력으로 밝은 빛을 낼 수 있어서 경제적이지만, 켤 때 순간적으로 많은 전력이 소모되므로 전등을 자주 끄고 켜야 할 곳에는 부적당하고, 장시간 사용하는 곳이나 높은 조도를 필요로 하는 곳, 전등을 바꿔 끼우기 힘든 곳에 이용한다.
가로등는 야간에 도로와 횡단보도를 비추는 데 사용된다. 일부 제조업체는 기존 가로등에 대한 에너지 효율적인 대안을 제공하기 위해 LED 및 태양광 조명기구를 개발하고 있다.
투광등은 야간에 작업 공간 이나 야외 놀이터를 밝히는 데 사용할 수 있다. 투광등의 가장 일반적인 유형은 메탈할라이드 및 고압 나트륨 램프이다.
비콘 라이트는 두 도로가 교차하는 지점에 배치되어 내비게이션을 용이하게 한다.
때때로 보안 조명은 도시 지역의 도로를 따라 또는 주택이나 상업용 건물 뒤편에 사용될 수 있다. 이는 범죄를 예방하기 위해 사용되는 매우 밝은 조명이다. 보안 조명에는 투광 조명이 포함될 수 있으며, 어둠 속에서 움직이는 열원을 감지하는 PIR 스위치로 활성화할 수 있다.
건축 조명.파사드의 국부적 또는 액센트 조명으로 물체의 주요 요소를 강조할 수 있다.
입구 조명은 외부에서 숙소 입구를 비추고 신호를 보내는 데 사용할 수 있다. 이 랜턴은 안전과 장식용으로 설치된다.
수중 액센트 조명은 잉어 연못, 분수, 수영장 등에도 사용된다.
네온사인은 조명보다는 주의를 끌기 위해 가장 많이 사용된다