davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Изгрев (област Сливен)

Изгрев е село в Югоизточна България. То се намира в община Сливен, област Сливен.
Село Изгрев се намира в планински район, западно от село Стара река и е на границата на община Сливен и община Елена. Отстои на 60 км от град Сливен и 10 км от село Стара река.
Християнство и ислям.
Кметско наместничество.
Традиционен събор на 6 май.
Изгрев (област Благоевград)

Ѝзгрев е село в Югозападна България. То се намира в община Благоевград, област Благоевград.
Село Изгрев се намира в планински район.
През 1963 година населена местност Айдарово е обявена за село. През 1987 година селото е преименувано на Изгрев.
Численост на населението според преброяванията през годините:
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Празник Сурва, честван ежегодно на 1 януари.
Градско селско стопанство

Градското селско стопанство (на немски: Urbane Landwirtschaft, на английски: urban agriculture или на английски: urban farming) е понятие за различни начини за отглеждане на растения и животни край градове или в градски райони за собствени нужди в съответните региони. Понятието "Градско селско стопанство" представлява оксиморон, но се получава поради използването на понятието селско стопанство вместо земеделие.
Освен за пазара (с икономическа изгода), може да бъде предназначено за задоволяване на непазарни групови (семейни) потребности, когато стопаните често използват свободното си време, съчетано с отдих (обикновено на открито). Приобщава част от градското население към селското стопанство. При групово селско стопанство това често става чрез наемане на сравнително малки участъци общинска или държавна земя обикновено в покрайнините на града или рядко в градски райони, с подкрепата на общината или правителството.
В България през 1987 г. с "ПОСТАНОВЛЕНИЕ № 26 НА МИНИСТЕРСКИЯ СЪВЕТ ОТ 23 АПРИЛ 1987 Г. ЗА УСЪВЪРШЕНСТВАНЕ НА СИСТЕМАТА ЗА САМОЗАДОВОЛЯВАНЕ НА НАСЕЛЕНИЕТО СЪС СЕЛСКОСТОПАНСКИ ПРОДУКТИ" е включена и възможността за типично съвремено градско земеделие:
В редица градове, по специално в новите жилищни комплекси, в които липсват собствени дворове, са отделени площи за лично земеделие в непосредствена близост до жилищата.
Градското селско стопанство (в зависимост от размера на страната, условията на околната среда и предоставяните субсидии) е икономическо облекчение за градските потребители. Намалените цени на транспорта, както и създаването на допълнителни свободни работни места край/в града позволяват селскостопанска продукция на изгодни цени.
Има много ползи от градското селско стопанство в социалната сфера – като подобряване на мрежата от социални връзки в общността, като средство за възстановяване на трудни квартали или за обучение за деца и младежи.
Градското селско стопанство намалява необходимостта от превозване на храните между отдалечени райони. В резултат намалява количеството на въглеродния двуокис, отделян във въздуха. Съкращавайки разстоянията за превоз, се спестява от трайни опаковки за храни. Комбинирането на тези елементи намалява екологичните вреди.
От техническа гледна точка най-голямото предизвикателство при градското земеделие е липсата на достатъчно площ и слънце между жилищаата. В миналото това е преодолявано чрез най-близката алтернатива: използването на балконите и покривните пространства. Наред с това през последните години се развиват нови форми на градско земеделие, към които се включват и площи, които не са частни.
Професионална гимназия по селско стопанство (Белозем)

Професионална гимназия по селско стопанство е средно училище в село Белозем, което обучава специалисти за селското стопанство в общината и района. Финансирането на училището е държавно.
През 1945 г. в село Белозем е открита гимназия и започва изграждането на втори етаж на сградата на училището. През учебната 1959/60 г. гимназията се трансформира в селскостопански техникум.
Училището е преобразувано през 1963 г. като Професионално техническо училище по ремонт на селскостопанска техника със следните специалности: монтьор на селскостопанска техника, заварчик и ел. монтьор. Със Заповед №1086 от 22 август 1975 г. на Министерството на труда и социалните грижи и на Министерството на народната просвета е утвърден ПУЦ към АПК – Брезово на базата на част от собствеността на СПТУ по ремонт на селскостопанска техника – Белозем. На 20 март 1979 г. училището е закрито и имуществото му е предадено на Професионално учебен център (ПУЦ) към АПК - Раковски. От 1 януари 1988 г. то преминава към СО „Сортови семена и посадъчен материал”- София.
През лятото на 1990 г. на базата на закритото СПТУ по селско стопанство се създава ПТУ по селско стопанство към СОУ „Гео Милев” село Белозем, което функционира паралелно с ПУЦ. Със Заповед №14-5 от 26 януари 1993 г. на Министерството на образованието науката и културата Общинското професионално техническо училище се преобразува в Държавно. През есента на същата година Общинският съвет дава разрешение за трансформиране на ПТУ с. Белозем в СПТУ по селско стопанство с. Белозем към Министерството на земеделието.
През 2003 г. училището е наречено Професионална гимназия по селско стопанство.
В гимназията се обучават ученици по следните специаности:
В задочна форма на обучение се изучава специалност Икономист.
Гимназията се ръководи от инж. Йосиф Стамболийски.
Професионална гимназия по селско стопанство (Велики Преслав)

Професионална гимназия по селско стопанство е професионално училище във Велики Преслав.
Гимназията е разположенао на адрес ул. „Любен Каравелов“ № 49 . Директор на училището е инж. Евдокия Антонова.
Училището е създадено през учебната 1958/1959 година с името СПТУ по СС „Ив. Мичурин“. Носител на орден „Кирил и Методий“ ІІІ степен.
В гимназията се осъществява прием на ученици след завършено основно образование. Учениците се обучават по професии и специалности от областта на селското стопанство в следните, професии и специалности:
Гимназията е член на асоциацията на Кеймбридж училищата в България. До 2009 година училището работи по проекти за училищно партньорство с гр. Гросенхайн, Германия за обмен на ученици и стажанти в областта на селското стопанство.
Учениците на Професионална гимназия по селско стопанство град Велики Преслав са лауреати на национални състезания и конференции от областта на горското и селското стопанство организирани от Лесотехническия университет в Юндола и Тракийския университет в Стара Загора.
Гимназията работи по четири проекта от ОП „Развитие на човешките ресурси“
Професионална гимназия по селско стопанство „К. А. Тимирязев“

Професионалната гимназия по селско стопанство „К. А. Тимирязев“ е средно специално професионално училище в град Две могили, област Русе, България. Наименувано е на руския съветски учен (ботаник, растениевъд) Климент Аркадиевич Тимирязев (1843 – 1920).
ПГСС „К. А. Тимирязев“ е училище с над 85-годишна история. Създадено е през 1927/1928 г. като селскостопанско училище. Днес подготвя млади специалисти в същото професионално направление.
В училището се обучават средногодишно около 200 ученици в специалностите:
Към училището е изграден професионален център за обучение в категории Ткт, В, Твк, Твк-3. Обучението се осъществява с „Дачия Логан“ и Claas Axos 330CL.
Битка за Иванков

Битката за Иванков започва на 25 февруари 2022 г. по време на руското нападение над Украйна през 2022 г. В ранната утрин колона на руските сухопътни войски се приближава до град Иванков в Киевска област от северозапад, след като прави пробив след битката при Чернобил.
Сутринта на 25 февруари украинските сили разрушават моста в Иванков, преминаващ река Тетерев, спирайки настъплението на руска танкова дивизия, насочваща се към Киев. Украинските войски се сблъскват с руски войници при Иванков и близкия град Димер.
Някои руски сили успяват да пробият Иванков и след схватка превземат стратегически значимото летище Антонов. Летището се намира само на 20 километра северозападно от Киев.
Боевете в Иванков продължават следобеда и вечерта на 25 февруари, като руските сили обстрелват града с артилерия, вземайки цивилни жертви. Иванков е и мястото на главен газопровод, който, ако бъде унищожен, може да спре преноса на украински газ към голяма част от Европа.
На 26 февруари боевете в Иванков продължават и на 27 февруари Иванковският историко-краеведски музей е разрушен от руските сили, като са загубени над двадесет творби на украинската художничка Мария Примаченко. В отговор украинският министър на културата Олександър Ткаченко иска Русия да загуби членството си в ЮНЕСКО.
На сутринта на 27 февруари колона от руски превозни средства с дължина повече от 4,8 километра е видяна на сателитни снимки, насочващи се към Иванков. До 28 февруари конвоят нараства до около 64 километра дължина. Превземането на Иванков от руските сили е потвърдено на 2 март.
Украинските въоръжени сили възстановиха контрола си над Иванков на 1 април.
Юлиус Щрайхер

Юлиус Щрайхер (на немски: Julius Streicher) е известен германски политик, член на Националсоциалистическата партия.
Той е гаулейтер (управител) на област Франкония (днес част от Бавария); сред най-популярните и познати с политическата си активност партийни ръководители в Германия преди и по време на Втората световна война.
Той е издател на националсоциалистическия вестник „Дер Щюрмер“, който, макар и да не е от официалната пропаганда на Третия райх, е с огромно значение за прокарването на антисемитски настроения.
Роден е 12 февруари 1885 г. в град Флайнхаузен, Бавария, в семейство на учители.
Неговата издателска дейност е предимно с антисемитска насоченост и включва 3 книги за деца, най-известната от които е „Отровната гъба“, в която евреите са показани като скрита опасност, използвайки метафората на „отровната гъба“.
На Нюрнбергския процес е обвинен в „престъпления срещу човечеството“, обявен за виновен и осъден на смърт чрез обесване.
Присъдата е изпълнена в ранната утрин на 16 октомври 1946 година.
„Хайл Хитлер! Това е моят Пурим 1946 г. Отивам при Бог. Болшевиките и вас ще обесят един ден.“ - Последни думи преди изпълняването на смъртната му присъда.
Рихобот

Рихобот (на английски: Rehoboth, изговаря се най-близко до Рихоубът [1]) е град в централна Намибия. През него минава главен път В1. Намира се на 90 км южно от столицата Виндхук. Рихобот е разположен на високо плато характеризиращо се с ниско ниво на валежите. В района има няколко естествени термални извора. Население 21 378 души.
Административно Рихобот е класифициран като градче със свой собствен съвет от седем избираеми места.
Обществените органи включват градска болница, начално и средно училище и районен съд с местен съдия.
Рихобот е разделен на седем квартала, наречени блокове. Най-старата част на града обхваща блокове А, В и С като в блок В са изградени повечето обществени сглади и магазини. Блок D е квартала на най-богатите хора в града. Блок Е е мястото на най-бедните жители на града, които са били потискани още по времето на апартейда. Блокове F и G са най-новите квартали. Болшинството от населението на града е съставено от бастери.
Язовир Оаноб се намира на около шест километра от градчето и е източник на прясна вода за него.
От древни времена територията на град Рихобот е населена от племето нама. Те наричат това място !Anis, което значи мъгла, която се образува от парите на топлите извори в ранните утрини.
Мисионерът Хайнрих Клайншмит дава на мястото името Рихобот. През 1845 г. той основава мисия насред земите на нама. В резултат на война през 1864 г. нама напускат тези земи.
През 1870 г. бастерите принудени да мигрират от Капската колония получават правото да се заселят в Рихобот. За няколко години те тясно се свързват с града като впоследствие започват да наричат себе си Рихоботци. Населението започва бързо да се увеличава от 333 през 1870 г., 800 през 1874 г. до 1500 души през 1885 г. Нарастващото население от бастери заселва и околните райони.
-23.316667, 17.081667
Битка за Василков

Битката за Василков започва на 26 февруари 2022 г., по време на руското нападение над Украйна през 2022 г.
В ранната утрин на 26 февруари парашутисти от руските ВДВ започват да кацат близо до град Василков, на 40 километра южно от Киев, в опит да овладеят авиобаза Василков. В града се водят тежки боеве между руските парашутисти и украинските защитници.
Според американски и украински официални лица, в 01:30 ч. украински изтребител Су-27 сваля руски Илюшин Ил-76 с парашутисти. В 03:20 ч. се твърди, че втори Ил-76 е бил свален над близкия град Била Церква.
Кметът на Василков, Наталия Баласинович, заявява, че над 200 украинци са били ранени при схватката. По-късно тя твърди, че украинските сили са отбили нападението на руските парашутисти срещу военната авиобаза близо до града и централната улица, като ситуацията в града се е успокоила. Уолстрийт джърнъл съобщава, че украинските сили патрулират сутринта в града и търсят изоставени руснаци.
В ранната сутрин на 27 февруари руска ракета поразява петролна база във Василков, като я запалва.
Институт по океанография „Скрипс“

Институтът по океанография „Скрипс“ (на английски: Scripps Institution of Oceanography), понякога наричан просто Скрипс, се намира в кв. Ла Хоя, гр. Сан Диего, Калифорния. Създаден е през 1903 г. Днес се води като независим институт към Калифорнийски университет - Сан Диего.
Той е сред най-старите и най-големите центрове за изследване на Земята, атмосферата и океаните. Изследванията се извършват с водоплавателни съдове и в наземни лаборатории. Институтът предлага докторски степени по морска биология, океанография и по науки за Земята.
Селски район

Селските райони са области, които не са урбанизирани. Те са с ниска гъстота на населението и обикновено голяма част от земята е заета със селското стопанство.
В повечето части на света селските райони намаляват, като това явление се наблюдава от 19 век или малко преди това, както по отношение на територията, която заемат, така и по отношение на делът на населението, живеещо в тях.
Урбанизацията все повече нахлува в селските земи, като същевременно ги нарушава, а благодарение на механизацията на селското стопанство силно е намалял броя на работниците, които са необходими за обработката на земята, докато алтернативна заетост, обикновено е по-лесно да се получи в градовете.
В някои развити страни разрастването на градските райони силно е намалило онези области, които могат да бъдат наречени селски и в тях се прилагат мерки за планиране на земеползването за защита на спецификата на селските райони по различни начини.
Олес Гончар

Олександър Терентиевич Гончар (Оле́ксандр (Оле́сь) Тере́нтійович Гонча́р) е украински и съветски писател, публицист и обществен деятел, един от най-видните представители на украинската художествена проза от втората половина на 20 век. Носител е на множество награди - герой на социалистическия труд, герой на Украйна, лауреат на Ленинска и Сталинска награда, както и на държавната награда на СССР. Гончар е член на Националната академия на науките на Украйна и член на КПСС от 1946 година.
Ражда се в семейство на селски работници, които почиват много млади и е отгледан от дядо си и баба си. Учи журналистика. Започва да публикува през 1937 година. През 1938 година записва филология в Харковския университет. През 1941 година заминава доброволец на фронта.
Някои от по-известните му произведения са „Циклон“, „Таврия“ и „Човек и оръжие“.
Совхоз

Совхо́з (на руски: совхоз, от советское хозяйство; прослушай) е форма на държавно селско стопанство в СССР.
За разлика от колхозите, които са кооперативни обединения на селяните, совхозите принадлежат на държавата. Работещите в совхозите са наемни работници, които се трудят за заплата.
Държавните селските стопанства започват да се образуват в Съветския съюз в началото на 1920-те години като идеологически пример за „социалистическо земеделие от най-високо ниво“. На колхозите е било гледано като преходно ниво към идеалното ниво на държавното селско стопанство. Докато колхозите обикновено са били образувани, чрез обединяване на няколко индивидуални стопанства, то совхозите са били образувани върху конфискувана земя от родови имения, а работниците са били избирани сред селяните, които са нямали земя. След 54-та също така се преобразуват в Совхози и задлъжняли или стопански слаби колхози. Работниците са нямали право да мигрират от селските райони към градските. Към 1990 г. СССР разполага с 23 500 совхоза или 45% от всички колективни селски стопанства. Средният размер на совхоза е бил 15,3 ha – почти три пъти повече от средния размер на колхоза (5,900 ha). Совхозите са били по-преобладаващи в централноазиатската част на СССР. По времето на прехода от планова към пазарна икономика в началото на 1990-те години, повечето совхози биват преорганизирани в акционерни дружества.
Плантация

Плантацията (от англ. plant – растение), още разсадник, е голямо селскостопанско имение, което редовно използва наемен труд за производство на култури за продажба: памук, кафе, чай, какао, кокосови орехи, захарна тръстика, сизал, тютюн, растително масло, плодове, каучук и други.
Обикновено плантациите се намират в тропични или субтропични региони. Това не включва семейно или местно селско стопанство, занимаващо се с производство за местно потребление. В някои държави, определението може да не включва предприятия, чиято площ е по-малко от 5 хектара и в които работят не повече от 10 работници по всяко време през календарната година.
В миналото, на територията на плантацията често е разположена къща, в която живеят земевладелците и служи като символ на цялата плантация. Плантационните комплекси в Юга на САЩ, а и в други райони са големи и скъпи архитектурни творби.
Сред първи примери за плантации са латифундия в Римската империя, които произвеждат големи количества вино и зехтин за износ. Плантационното земеделие нараства бързо с увеличаването на международната търговия и разработването на световната икономика, която последва разширяването на европейските колониални империи. Както повечето икономически дейности, тя се променя с течение на времето. Политиките на протекционизма често допринасят за определянето на местоположението на плантациите. Собствениците на плантациите често са били чужденци, но също и корпорации. Собствениците принадлежат най-вече към горните слоеве на обществото, докато работниците принадлежат към долните му слоеве. До 19 век работниците в плантации са основно роби.
Изгрев (квартал на София)

Изгрев е един от кварталите на София. Граничи с квартал Дианабад и квартал Изток, както и с Борисовата градина. От Изток го отделя бул. „Драган Цанков“.
Кварталът е наричан „номенклатурен квартал“, тъй като в него в края на 1970-те са построени блокове на художниците, на писателите, на дейците от радиото и телевизията. По това време влиза в състава на тогавашната община „Червена звезда“.
В квартала се намират няколко посолства – руското, немското, монголското и виетнамското.
В квартала се намират градинката с гроба на Петър Дънов и къщичката от дърворезба на майстора Рачо Ангелов, както и къщите-музеи на художниците Дечко Узунов и Илия Петров. В квартала са още домовете на художниците Никола Мирчев и Александър Стаменов.
Kodurupaka

Kodurupaka is one of the oldest villages in the Karimnagar district of Telangana, India. It is 21km from Karimnagar, on the highway from Karimnagar to Peddapalli. There is a bus service to the town.
The actual place of interest is not exactly at the Kodurupaka Stage, but the entire village is concentrated deep inside, which is 2 km away from the main road.
Agriculture is the primary source of income in this area and rice is the main crop. Drought was common in those days so the farmers had largely switched over to cotton and maize. The village is located on the banks of the Manair River. This was the major source of water for household consumption and for agricultural irrigation, but the river is runs dry in summer .
The village has much greenery. Palm Toddy trees provide a livelihood for many people, largely a group called the Gouds. Fresh Vegetables are much grown in this area. Karimnagar depot RTC runs daily bus services to collect the daily harvest at 4AM. We can reach this village from Sultanabad.
Kodurupaka has different sunrise and sunset scenarios. People in this village experience Morning afternoon only because sunrises late and sets early in this village because it’s surrounded geographically by three hills. It became a tourist spot now because it's surrounded by hills on three sides
During the summer of 2019, Kodurupaka reported the temperature being 2C to 3C higher.
Nagarkot

Nagarkot (Nepali: नगरकोट) is a former Village Development Committee located 32 km east of Kathmandu, Nepal in Bhaktapur District in Bagmati Province and as of 2015 part of Nagarkot Municipality. At the time of the 2011 census it had a population of 4,571 and had 973 houses in it. At an elevation of 2,195 meters, it is considered one of the most scenic spots in Bhaktapur District. It is known for a sunrise view of the Himalayas including Mount Everest as well as other peaks of the Himalayan range of eastern Nepal. Nagarkot also offers views of the Kathmandu Valley. The scenery of the place makes it a popular hiking route for tourists. It is located approximately 7000 ft (2000 m) above sea level and 28 km from Kathmandu International Airport.
Nagarkot commands one of the broadest views of the Himalayas in the Kathmandu valley (8 Himalayan ranges of Nepal out of 13 from here). The ranges include Annapurna range, Manaslu range, Ganesh himal range, Langtang range, Jugal range, Rolwaling range, Mahalangur range (Everest range) and Numbur range with views of the Kathmandu valley and Shivapuri National Park.
For nature lovers and outdoor enthusiasts, there are many hiking opportunities in and around Nagarkot. Among them, Nagarkot eco trail (nature walk) along with Nagarkot panoramic hiking trail is the most popular ones. It is also possible to do paragliding with Everest view in Nagarkot.
Situated in a strategic location, Nagarkot was an ancient fort of the Kathmandu valley built to monitor the external activities of other kingdoms. Later, it became a summer retreat for the royal family before becoming popular as an international hill station.
Field slaves in the United States

Field hands were slaves who labored on plantations. They were commonly used to plant, tend, and harvest cotton, sugar, rice, and tobacco.
Field slaves usually worked in the fields from sunrise to sundown while being monitored by an overseer. The overseer ensured that enslaved people did not escape, slow down or cease their field work until the day was over.
Enslavers gave field slaves one outfit annually. During the winter time, enslavers may have given field slaves additional clothing or material to make other cloth to keep warm.
Enslaved children did not go to school and had to work as young as possible. Enslavers gave younger children lighter tasks, like fetching meals and guarding livestock. Enslavers provided enslaved children little to no clothing until they reached puberty.
Enslavers gave enslaved women long dresses to wear in the summer. During the winter, enslaved women made themselves shawls and pantalettes. Enslaved women often wore turbans on their heads, covering their hair.
Enslavers gave enslaved men pants to wear in the summer and long coats in winter.
Enslavers gave field slaves weekly rations of food, including meat, corn, and flour. If enslavers permitted, enslaved people could have a garden to grow themselves fresh vegetables. Otherwise, they could only make a meal from their rations and anything else they could find.
Tithi

In Vedic timekeeping, a tithi is a "duration of two faces of moon that is observed from earth", known as milа̄lyа̄ (Newar: 𑐩𑐶𑐮𑐵𑐮𑑂𑐫𑐵𑑅, मिलाल्याः) in Nepal Bhasa, or the time it takes for the longitudinal angle between the Moon and the Sun to increase by 12°. In other words, a tithi is a time duration between the consecutive epochs that correspond to when the longitudinal angle between the Sun and the Moon is an integer multiple of 12°. Tithis begin at varying times of day and vary in duration approximately from 19 to 26 hours. Every day of a lunar month is called tithi.
A Hindu muhurta (forty-eight minute duration) can be represented in five attributes of Hindu astronomy namely, vara the weekday, tithi, nakshatra the Moon's asterism, yoga the angular relationship between Sun and Moon and karana half of tithi.
Tithi plays an important role along with nakshatra in Hindus' daily as well as special activities in selecting the muhurta. There are auspicious tithis as well as inauspicious tithis, each considered more propitious for some purposes than for other.
In amānta lunar calenders, tithis are counted beginning at śukla pratipada, while in the pūrṇimānta lunar calenders, tithis are counted from kr̥ṣṇa pratipada. The śukla tithis are when the moon waxes, and the kr̥ṣṇa tithis are when the moon wanes. The average tithi lasts 23 hours 37.5 minutes, and can range from 19 hours 59 minutes to 26 hours 47 minutes. The calculation of tithi timings may also differ on whether one uses the traditional methods for calculating the Sun and Moon's movement as promulgated in the Sūrya Siddhānta or modern methods which correctly calculate the true motions of the Sun and Moon. The tithi in place at sunrise is considered the "tithi of the day", although the tithi may end before the next sunrise in which case the next tithi begins. Because the length of a tithi is also variable a case can arise where a tithi begins after sunrise and ends prior to the next sunrise, which is called a kṣaya tithi. The opposite phenomenon can occur where a tithi in place during a sunrise is still present in the following sunrise which is called an adhika or ahorātra tithi.
There are 30 tithis in each lunar month, named as:
Tithi is one of the five elements of a Pañcāṅga. The other four elements:
Dos en Uno

Industria de Alimentos Dos en Uno S.A., más conocida como Dos en Uno, es una empresa chilena fabricadora de alimentos, Pertenece a la empresa argentina Arcor y se especializa en la producción de dulces.
Nació en 1962 en el Barrio Franklin de Santiago, comercializando chicles y golosinas relacionadas con el Campeonato Mundial de Fútbol disputado en Chile ese año. En 1965 aparece su producto más popular, el chicle Dos en Uno, con el eslogan ''El chicle con más amigos''. La popularidad de este producto hizo que prácticamente fuese el símbolo genérico de chicle en Chile.
Durante la década de 1980, liderando el sector de gomas de mascar en Chile, la empresa amplió su gama de productos, incluyendo caramelos, chupetes y chocolates, además de comenzar su internacionalización, llegando al mercado estadounidense. En 1998 el grupo Arcor adquirió la propiedad de Dos en Uno.​
Sus productos Nikolo, Sapito, Golpe, Hobby, Chubi, Alka y Chicle Grosso, son exportados a los siguientes países:
Sus productos se dividen en tres áreas:
Melamina

La melamina es un compuesto orgánico que responde a la fórmula química C3H6N6, y cuyo nombre IUPAC es 2,4,6-triamino-1,3,5-triazina. Es levemente soluble en agua, y naturalmente forma un sólido blanco.
La melamina es un trímero (está constituida por tres moléculas iguales) de cianamida, formando un heterociclo aromático que puede reaccionar con el formaldehído, dando la resina melamina-formaldehído.
Tanto la urea-formaldehído como la melamina-formaldehído tienen propiedades generales muy similares, aunque existe mucha diferencia en sus aplicaciones. A ambas resinas se les conoce como aminorresinas. Las aminorresinas se usan principalmente como adhesivos para hacer madera aglomerada y contrachapado, usados en la construcción residencial, fabricación de muebles (laminados decorativos).
Se forman por policondensación de la fenilamina y del formaldehído. Existen resinas sólidas con las características y propiedades generales de las resinas en polvo. Dichas características son las siguientes:
Estas resinas se usan en compuestos de moldeo. Por otro lado, existen muchas aplicaciones para las resinas líquidas de la reacción de melamina y formaldehído que son solubles al agua. Además, las resinas base para las pinturas automotrices son resinas metiladas (reaccionadas con metanol) y butiladas o isobutiladas (reaccionadas con butanol o isobutanol). Estas resinas son incoloras, cristalinas y de alto contenido en sólidos (más del 95 %). Esta reacción se lleva a cabo en dos etapas, primero se hace una metilolación y después la metilación o butilación.
Por su elevado contenido en nitrógeno han sido utilizados fraudulentamente para adulterar alimentos para mascotas y para humanos. De esta forma simulan tener un mayor contenido proteico del producto, aunque haciéndolo tóxico.
En 2007 se detectó esta adulteración en alimentos de mascotas exportados desde China a Estados Unidos. Al año siguiente se detectó en China la misma alteración en productos lácteos para bebés.​​ Se detectó esta adulteración en leche, helados, yogures y masa para pizzas.
Se han retirado como medida de precaución en Reino Unido caramelos de la marca 'White Rabbit' ante el riesgo de que estas golosinas contengan melamina; Chile, de igual forma retiró de la circulación productos chinos contaminados con melamina.
El fabricante de caramelos que comercializa entre otras la marca White Rabbit, anunció el 26 de septiembre de 2008 la suspensión de la venta de sus dulces, sospechosos de contener melamina, después de haber retirado todas sus exportaciones del mercado. Estos caramelos, muy populares en China, se exportaban a Ecuador y México, entre otros países, donde la víspera se ordenó a las aduanas vetar el ingreso y retirar del mercado cualquier producto lácteo procedente de China.[1]
Chupachús

Un chupachús, chupetín, chupaleta, chupeta, chupachupa, pirulín, popi o cóyac es un caramelo duro y colorido de unos 2 a 3 cm de diámetro, de forma esférica u ovalada, generalmente de vainilla o fresa, con un palito insertado en el centro de la esfera que sirve para sostenerlo, puede ser macizo o estar relleno de chicle, chocolate, etc.
Se desconoce el verdadero origen de la piruleta, no obstante George Smith se atribuye su creación. Él se desempeñaba como empleado de una fábrica de caramelos en Gran Bretaña allá por la primera década de 1900. Se le ocurrió unir un caramelo plano con un palo y se lo propuso a su jefe, quien de inmediato aceptó la propuesta. El producto final fue llamado “Lolly Pop”, que coincidía con la denominación de uno de los caballos de carrera más exitosos de la época.​
A pesar de ello, son varias las leyendas que se esconden detrás del origen del caramelo unido a un palo. Una de ellas se ubica en la Edad Media donde la nobleza acostumbraba a degustar azúcar cocido con la colaboración de mangos o palitos. En Estados Unidos, por ejemplo, son varias las empresas que han reclamado la autoría de la moderna piruleta, pero sus razones se han visto distorsionadas en el transcurso del tiempo. Incluso otra versión establece la invención del chupetín en la Guerra Civil Americana entre 1861 y 1865.​
En España en 1958, fue introducido al mercado el primer caramelo de la historia con forma de bola incrustada en un palito fabricada por Granja Asturias S.A. y con la marca de Chupa Chups. A pesar del mal momento económico que atravesaba el país, los análisis de mercado hacían favorable la venta de bolas dulces y azucaradas para menores de 16 años. Fue así como surgió el nombre de Enric Bernat, hijo de confiteros además de ser un empresario ambicioso, quien pensó en una bola con azúcar y un palito para evitar pegotearse las manos. Así surgió la idea del chupachups en España y que hoy se disfruta a nivel mundial.​
Otros caramelos con palito, similares pero no iguales, son:
Micropholis guyanensis

Micropholis guyanensis, tushmo, quina quina es una especie de planta con flor en la familia Sapotaceae. Es endémica de Costa Rica, Panamá, Antigua y Barbuda, Dominica, Granada, Guadalupe, Martinica, Puerto Rico, Santa Lucía, San Vicente y las Granadinas, Trinidad y Tobago; Guyana, Surinam, Venezuela, Bolivia, Colombia, Ecuador, Perú, Brasil y Guayana Francesa.
Árbol lactífero, de hasta 35 m de altura, fuste angular, contrafuertes delgados, irregulares; corteza pálida; hojas nuevas gris plateadas, o castaño doradas con pilosidad, con muchas nervaduras estrechamente paralelas, mayormente menores a 1 dm de largo, abruptamente afinadas hacia la punta mocha. Flores 3-5 juntas; corola de hasta 4 mm de largo. Fruto comestible, ovoide, de 2-5 cm de largo, unisemillada.[3]
Madera: peso específico de 650 a 670 kg/m³.
Couma macrocarpa

Couma macrocarpa es una especie de árbol amazónico de la familia de las Apocynaceae, es nativa de América Central y Sudamérica.​
Se distribuye por Belice, Costa Rica, Guatemala, Honduras, Nicaragua, Guyana, Guyana Francesa, Surinam, Venezuela, Brasil, Bolivia, Colombia, Ecuador y del Perú. En el río Amazonas peruano se lo cultiva por su savia; creciendo en las Regiones de Loreto, San Martín, Ucayali, Madre de Dios, Huánuco, y Pasco.
Son árboles de tamaño mediano a grande, con látex. Las hojas son verticiladas ampliamente elípticas de 6–35 cm de largo y 4–18 cm de ancho. La inflorescencia aparece en una panícula con flores rosadas. Los frutos son globosos de hasta 3 cm de diámetro, carnosos, con 1 semilla.​
El pegajoso chicle blanco de látex se come para tratar diarreas.​ Se lo usa para hacer la prueba de agua a las canoas. El látex ha sido cosechado para plásticos y goma. La fruta, comestible y muy apreciada de los niños, es lechosa, como chicle, con un sabor dulce que atrae a los monos.​​
Condiciones ambientales ideales para Couma macrocarpa:
Couma macrocarpa fue descrita por (João Barbosa Rodrigues y publicado en Vellosia (ed. 2) 1: 32–33, t. 1, f. b. 1891.​
Convenio Marco para el Control del Tabaco

El Convenio Marco para el Control del Tabaco es el primer tratado internacional en materia de salud. Promovido por la Organización Mundial de la Salud (OMS), fue firmado el 21 de mayo de 2003 durante la Asamblea Mundial de la Salud.
Fue firmado el 21 de mayo de 2003 y entró en vigor el 27 de febrero de 2005, en el nonagésimo día desde la fecha de adhesión, ratificación, aceptación o aprobación por el cuadragésimo Estado. A la fecha, 177 Estados han firmado y ratificado este instrumento internacional.​
El Convenio es una respuesta global a la epidemia del tabaco basada en evidencias científicas que protegen el derecho a la salud de las personas. El set de políticas públicas recomendadas incluyen:
1) Medidas relacionadas con los precios e impuestos para reducir la demanda de tabaco.
2) Medidas no relacionadas con los precios para reducir la demanda de tabaco, entre las cuales destacan:
3) Medidas para la reducción de la oferta:
Varios países europeos han ratificado el tratado, entre ellos Alemania, Francia, Reino Unido y España. También lo han ratificado Uruguay, Australia, Japón, India, Chile, México y Canadá.
En un plazo de cinco años, estas naciones deberán prohibir la publicidad, la promoción y el patrocinio del consumo de tabaco.
Papas fritas inglesas

Las papas fritas inglesas —papas tostadas, papitas fritas en Hispanoamérica, papitas en Venezuela y México, patatas fritas de bolsa o papas en España— (crisps en inglés británico y chips o potato chips en inglés estadounidense) son rebanadas muy finas de patatas fritas a alta temperatura.​ Las patatas crujientes se sirven en forma de un disco o círculo plano, básicamente la forma de un corte longitudinal a la patata. En los países occidentales, son una parte muy importante del mercado de los snacks.​
En España es habitual que se sirva con las bebidas como una tapa y era muy popular en la época de la posguerra civil del siglo XX ya a mediados de ese siglo en restaurantes. Es por esta razón que se denomina como «patatas fritas a la española».​ Suele acompañar a una copa de vino o cerveza. En muchas freidurías de Madrid, donde se elaboran churros, es común encontrar también este tipo de patatas fritas, con o sin sal.
Las variedades comerciales se empaquetan para la venta, generalmente en bolsas.
Existen numerosas variedades, las más sencillas de esta clase apenas se fríen y se salan. Hay otras variedades más elaboradas, a las que se agregan diversos condimentos, como hierbas aromáticas, especias, queso u otro tipo de añadidos y sabores artificiales. En muchos casos la versión sencilla se adereza con ketchup, mayonesa u otras salsas del mismo modo que se haría con las papas fritas.
En algunos países se ha criticado a las patatas chips debido a su alto porcentaje de grasa, de aproximadamente el 35 %, y su contenido en acrilamida.
También en países como Colombia y Venezuela es muy común desmenuzarlas para añadirlas a los perros calientes (en Colombia se le conoce como ripio de papa) junto con el resto de añadidos.
Algunas personas suelen emplearlas para preparar la tortilla española o de patatas.​
En países angloparlantes hay diferentes formas de llamar a las patatas fritas:
Los hispanohablantes también usan diferentes denominaciones en distintos países:
También existen chips que no están basadas en la patata. En Chile, Japón o Nueva Zelanda hay la variedad realizada con camote. En Chile también del hacen de Betarraga. En el Reino Unido también se hacen a partir de chirivía. En la India, donde son numerosos los locales con este producto, existen otras variedades tomando como base el plátano. En Colombia, Venezuela y Ecuador hay chips llamadas Natuchips (distribuidas por Frito-Lay) hechas a partir de yuca. Asimismo hay chips confeccionadas a partir de zanahorias. En Uruguay y otras regiones rioplatenses también se consumen "chips" de boniato. En muchos países de Europa se encuentran con cada vez más frecuencia desde la segunda década del siglo XXI chips no fritos de verduras (zanahorias, calabaza, remolacha, chirivia) y de frutas (tomates, manzanas).
También hay chips hechos con plátano verde (en Venezuela se les llama platanitos, tostones o tostoncitos), maduro (maduritos o tajaditas) y ondulados.
Quiosco

Un quiosco o kiosco es una construcción ligera formada por varias columnas o pilares que sostienen una cubierta. Puede tener abiertos los lados, siendo entonces equivalente a un pabellón, un templete o un baldaquino; o tenerlos cerrados, con lo que se asemeja a una caseta (en cuyo caso la función sustentante puede recaer en los propios paneles o tabiques de cerramiento, dado lo ligero de la estructura). A diferencia de las pérgolas, la cubierta o techo de los quioscos no tiene oquedades.
Su función es proporcionar una relativa protección del sol y de la lluvia, y en su caso servir de espacio escénico para algún tipo de espectáculo al aire libre o proporcionar un pequeño espacio de almacenamiento y puesto de venta en la vía pública de forma estable, por oposición a los de venta callejera o ambulante (por lo que suelen estar sujetos a algún tipo de regulación, autorización, permiso o concesión administrativa). Su emplazamiento habitual son jardines, plazas, grandes vías, bulevares y calles con aceras de suficiente amplitud.
El Diccionario de la lengua española de la Real Academia Española prefiere la utilización de "q" para la letra inicial de "quiosco", aunque admite la utilización de la letra "k" ("kiosco"). La palabra original de la que deriva es kōšk (que significa ‘pabellón’ en idioma pahlavi), que ha llegado al castellano a través del francés kiosque, que a su vez la tomó del turco köşk, y este del persa košk.​​
Según su uso se pueden clasificar en distintos tipos:
Bibo (soft drink)

Bibo is a fruit juice-flavored soft drink introduced in 1998 by the Coca-Cola Company, and sold in Turkey, South Africa and Mozambique. Bibo was one of a set of regional brands established around the world, including Qoo in Asia, Senzao in Mexico and Kapo in Latin America.
The most popular variety is Bibo Candy Pine-Nut, a mix of pineapple and coconut. Other flavors include Johnny Orange, Paolo Peach, Taka Strawberry, Tiko Lemon, Jay Apple Jr., Jo Grape, Willie Pineapple and DJ Kiwi Mango. Coca-Cola planned to bring Bibo to Eastern Europe, but discontinued the drink in 2004.
In 2007, the World of Coca-Cola museum in Atlanta, Georgia opened a "tasting room" featuring 70 of the company's beverage brands, including Bibo Candy Pine-Nut, as well as the Italian soda Beverly.
In 2013, the Walt Disney World Resort in Orlando, Florida introduced Bibo at the Club Cool refreshment stand at its Epcot theme park, along with other regional Coca-Cola drinks like Thailand's Fanta Melon Frosty and Zimbabwe's Sparberry. Club Cool left the park, but as of 2019, the Coca-Cola Store at Disney Springs continues to offer Bibo drinks.
Concession stand

A concession stand, or refreshment stand (American English, Canadian English), snack kiosk or snack bar (British English, Irish English) is a place where patrons can purchase snacks or food at a cinema, amusement park, zoo, aquarium, circus, fair, stadium, beach, swimming pool, concert, sporting event, or other entertainment venue. Some events or venues contract the right to sell food to third parties. Those contracts are often referred to as a concession, hence the name for a stand where food is sold. Usually prices for goods at concession stands are greater than elsewhere for the convenience of being close to an attraction and thus often contribute significant revenue to the venue operator (especially in the case of movie theaters). Additionally, outside food and drink is often prohibited to incentivise spending at the concession stands.
Concession stands were not originally operated by the movie theaters, and food was often sold by people attending the film or by vendors outside of the theater.
Movie theaters were at first hostile to food being brought into their facilities, but during the Great Depression, theaters added concession stands as a way to increase revenue in the economically stagnant times. By the 1930s, concession stands were a main fixture in many theaters. During World War II, candy was scarce at concession stands because of the sugar rationing going on at the time, and popcorn became more popular than before.
In the late 1940s, and early 1950s, as movie ticket sales were down, sales of food at concession stands increased. In the United States, concession owners are represented by the National Association of Concessionaires and the National Independent Concessionaires Association.
Rara Sudirman

Queenara Khairunnisa Sudirman atau lebih dikenal dengan Rara Sudirman (lahir 14 Januari 2008) adalah seorang pemeran dan penyanyi-penulis lagu berkebangsaan Indonesia. Namanya mulai dikenal setelah berperan sebagai Sherina dalam Drama Musikal Petualangan Sherina pada tahun 2022. Dalam dunia musik, Rara juga merupakan top 8 besar di ajang pencarian bakat Indonesian Idol (musim 13) yang ditayangkan di RCTI. Selain bernyanyi, Rara juga memiliki kemampuan bermain alat musik flute. Ia merupakan adik kandung dari penyanyi Rafi Sudirman .
Rara Sudirman lahir dengan nama Queenara Khairunnisa Sudirman pada 14 Januari 2008 di Jakarta, Indonesia. Ia merupakan anak kedua dari pasangan Fahmy dan Anggraini Damanik. Ia mempunyai kakak yang juga berprofesi sebagai penyanyi yaitu Rafi Sudirman.
Pada tahun 2022, Rara berperan sebagai Sherina dalam Drama Musikal Petualangan Sherina. Dalam drama musikal tersebut, Rara beradu dengan penyanyi cilik, Quinn Salman. Ia juga dianggap mirip dengan Sherina Munaf dari segi penampilan, suara, dan gaya berbicaranya. Kemiripan ini membuat Rara semakin dikenal di dunia hiburan.
Rara yang tergabung dalam vokal grup Gitabumi Voices berhasil meraih prestasi internasional dengan menjadi The Winner of the Grand Prix of Nations Gothenburg 2019 untuk kategori Jazz, Pop, Show pada kompetisi The Grand Prix of Nations Gothenburg 2019 and 4th European Choir Games di Gothenburg, Swedia. Kompetisi tersebut diikuti oleh 36 negara dan berlangsung pada 3-10 Agustus 2019.
Pada tahun 2024, Rara mengikuti kompetisi pencarian bakat Indonesian Idol dan keluar menjadi top 8 besar dalam ajang tersebut.
Rara Sudirman di Instagram
Rara Sudirman di TikTok
Earwig and the Witch

Earwig and the Witch (Jepang: アーヤと魔女code: ja is deprecated , Hepburn: Āya to Majo, terj. har. "Āya and the Witch") adalah sebuah film televisi animasi komputer Jepang yang diproduksi oleh Studio Ghibli dan disutradarai oleh Gorō Miyazaki, berdasarkan pada novel bernama sama karya Diana Wynne Jones. Para pengisi suaranya meliputi Shinobu Terajima, Etsushi Toyokawa, Sherina Munaf, Gaku Hamada, dan Kokoro Hirasawa. Film tersebut dijadwalkan tayang di NHK pada 30 Desember 2020.
Jumbo (film 2025)

Jumbo adalah film petualangan fantasi animasi Indonesia yang disutradarai oleh Ryan Adriandhy dalam debut penyutradaraannya, dari skenario yang ditulisnya bersama Widya Arifianti. Film ini diproduksi oleh Visinema Animation dan mulai tayang di bioskop seluruh Indonesia pada 31 Maret 2025.
Don (Prince Poetiray), seorang anak laki - laki yang berusaha membuat pertunjukan buku dongeng peninggalan Ayah (Ariel Noah) dan Ibunya (Bunga Citra Lestari). Sayangnya, ada yang mengejek dan meremehkan mimpi Don. Termasuk salah satu temannya, Atta (Muhammad Adhiyat), yang mencuri buku dongeng Don. Untungnya, Don selalu punya Oma (Ratna Riatiarno), dan sahabatnya yang bernama Nurman (Yusuf Ozkan) dan Mae (Graciella Abigail) yang selalu ada. Mereka pun bertemu dengan Meri/Maria (Quinn Salman), seorang anak perempuan dari dunia lain yang berusaha untuk mencari kedua orang tuanya. Tak sedikit hambatan yang datang. Akan kah mereka berhasil mencapai tujuannya masing - masing?
Produksi Jumbo dimulai pada April 2020. Visinema Pictures mengumumkan bahwa produksi film telah dimulai pada September 2021. Karya ini disutradarai oleh komedian sekaligus animator Ryan Adriandhy. Animasi ini dibuat bersama 200 kreator selama 5 tahun.
Pada November 2021, Visinema Pictures merilis tampilan pertama film tersebut. Pada September 2022, penyanyi Ariel diumumkan akan mengisi suara ayah Don. Film ini diproyeksikan untuk rilis pada tahun 2023.
Sebuah cuplikan eksklusif Jumbo diputar di Festival Film Asia Jogja-NETPAC ke-19 pada 4 Desember 2024.
Aktor-aktor berikut mengisi suara karakter dalam Jumbo.
Film Jumbo direncanakan tayang di Indonesia pada Lebaran 2025 mendatang. Tidak hanya di Indonesia, film ini juga akan tayang di lebih 15 negara.
Petak Umpet (film)

Petak Umpet adalah film horor Indonesia tahun 2024 yang disutradarai oleh Rizal Mantovani berdasarkan kisah viral YouTube Diculik Wewe Gombel. Film produksi Pichouse Films serta PAW Pictures ini dibintangi oleh Randy Martin, Saskia Chadwick, dan Alesha Fadhilah Kurniawan. Petak Umpet tayang perdana di bioskop Indonesia pada 21 November 2024.
Rahman diminta ibunya untuk menemani adiknya bermain. Ia yang keberatan kemudian menyuruh adiknya bermain petak umpet bersama teman-temannya. Kemudian Rahman menunggui adiknya yang bernama Sari untuk bermain petak umpet sambil bermain game di ponselnya. Masalah terjadi saat Sari yang bersembunyi di dalam rumah tua tak berpenghuni.
Karena tak kunjung muncul, orang-orang menduga bahwa Sari telah diculik oleh urban legend Indonesia yang sering menculik anak-anak, Wewe Gombel. Rahman saat itu tidak mengetahui sosok yang disebut oleh orang-orang. Rahman kemudian mencari tahu tentang urban legend tersebut. Setelah mencari tahu ia mengetahui bahwa Wewe Gombel akan menculik anak-anak yang tidak diperhatikan oleh keluarganya.
Hal itu membuat Masayu, ibu Rahman terpukul. Rahman yang merasa bersalah memutuskan untuk masuk ke rumah tua tempat sari sembunyi bersama dengan sahabatnya, Rinto dan Shila. Rumah tua itu telah dikenal sebagai rumah angker. Dahulu perempuan penghuni rumah itu menghabisi nyawa anak-anaknya di sana karena kasus perselingkuhan suaminya. Mereka bertiga akhirnya masuk ke rumah tua yang tersebut. Setelah masuk ke dalam mereka yang ingin menyelamatkan Sari justru menjadi orang yang perlu diselamatkan.