davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Osman al II-lea

Osman al II-lea (în turcă Genç Osman, „Osman cel Tânăr”, n. 3 noiembrie 1604, Constantinopol, Imperiul Otoman – d. 20 mai 1622, Constantinopol, Imperiul Otoman) a fost sultan al Imperiului Otoman din 1618 până la uciderea sa, la 20 mai 1622. Era fiul sultanului Ahmed I (1590-1617) și fiul lui Mahfiruze Sultan. Acesta a avut 3 copii: Șehzade Omer, Șehzade Mustafa și Zeynep Sultan.
Osman al II-lea a urcat pe tron la vârsta de 14 ani, ca urmare a unei lovituri de stat împotriva unchiului său Mustafa I (1592-1639). În ciuda tinereții sale, el a condus personal o campanie împotriva Poloniei-Lituania. Armata de 150.000 de soldați, condusă de el, a fost înfrântă de Hatmanul Jan Karol Chodkiewicz (1560-1621) la Hotin. S-a întors la Istanbul în 1621 și i-a învinuit pe ieniceri de eșec. Dar regele polon Sigismund al III-lea (1566-1632) a propus pacea și sultanul a socotit-o ca o victorie politică.
După înfrângerea de la Hotin, Osman al II-lea, a reformat corpul de ieniceri. El a ridicat o armată nouă, în special, recrutată din trupele sale din Egipt. Sub pretextul efectuării pelerinajului la Mecca, Osman al II-lea a pregătit plecarea la Cairo. Când planurile reale ale sultanului au devenit totuși cunoscute, ienicerii au inițiat în 1621 o revoltă în palatului. Pe 18 mai 1622 ei l-au capturat pe Osman al II-lea și au restabilit ca sultan pe predecesorul său, Mustafa I. Osman al II-lea a fost, pe 20 mai, în cele din urmă strangulat în fortăreața Edikule..
Domnia lui Osman al II-lea rămâne remarcabilă din două motive. În primul rând, Osman a fost primul și singurul sultan până la Tanzimat, care a încercat să realizeze o reformă militară. Pe de altă parte, lovitura ienicerilor reprezintă un nou punct înalt în căutarea puterii politice. Anterior, ienicerii au fost folosiți de grupuri concurente la curte pentru diferite intrigi. Îndepărtarea lui Osman, pe de altă parte, a fost primul caz în care soldații profesioniști au încercat singuri să-și impună propriile interese.
Osman al II-lea a avut trei copii: Șehzade Omer, Șehzade Mustafa și Zeynep Sultan.
În serialul Kösem (Muhteșem Yüzyıl Kösem, 2015) Osman al-II-lea este jucat de Taner Ölmez.
Giulia Tofana

Giulia Tofana (n. ?, Palermo, Italia – d. 1651, Roma, Statele Papale) (scris și Toffana, Tophana,Tophania) a fost o creatoare de otrăvuri din Italia. Era faimoasă pentru faptul că vindea otravă cunoscută sub numele de Aqua Tofana (despre care se presupune că a fost inventată de Thofania d'Adamo, posibil mama sa) femeilor care doreau să-și ucidă soții.
Informațiile privind originea Giuliei Tofana sunt limitate. Se crede că s-a născut în Palermo, iar unele surse sugerează că numele ei ar deriva de la Thofania d’Adamo, otrăvitoare din același oraș, executată pe 12 iulie 1633 pentru utilizarea Aqua Tofana – un preparat pe bază de arsenic. Potrivit unor relatări, Giulia Tofana s-ar fi refugiat la Roma, unde ar fi organizat o rețea de otrăvire destinată femeilor care doreau să scape de soți abuzivi sau incomozi. Se presupune că această rețea, activă în anii 1650, era formată din șase femei, printre care și Girolama Spara, care ar fi preluat activitatea după moartea Giuliei. Implicarea sa directă nu este însă confirmată. Singurele execuții documentate pentru activități de otrăvire au fost cele ale Thofaniei d'Adamo în 1633 și ale Girolamei Spara în 1659 (despre care se crede că ar fi fost fiica Giuliei Tofana).
Potrivit unor surse istorice, Giulia Tofana a murit în somn în 1651, fără ca activitățile sale de otrăvire să fie descoperite.
Confuzia dintre activitățile sale și cele ale altor otrăvitoare din acea perioadă a generat relatări alternative, potrivit cărora ar fi murit în 1659, 1709 sau 1730. Unele variante susțin că ar fi găsit refugiu într-o mănăstire, unde a continuat să producă și să distribuie otravă până când a fost descoperită, executată, iar trupul său ar fi fost aruncat peste zidul bisericii care îi oferise adăpost.
Regatul Croației (Habsburg)

Regatul Croației (în croată Kraljevina Hrvatska, în latină Regnum Croatiae, în germană Königreich Kroatien) a fost o diviziune administrativă care a existat între 1527 și 1868 în cadrul Monarhiei Habsburgice (numită între 1804 și 1867 Imperiul Austriac). Regatul era o parte a Țărilor Coroanei Sfântului Ștefan, dar a fost sub suzeranitate imperială pentru o lungă perioadă de timp, inclusiv în ultimii ani de existență. Capitala regatului era la Zagreb.
Port Royal, Carolina de Sud

Port Royal este un oraș cu statutul de town din comitatul Beaufort, statul Carolina de Sud, Statele Unite ale Americii. Datorită anexării zonelor înconjurătoare, incluzând Parris Island, populația localității aînregistrat o creștere "spectaculoasă" de la 3.950 de locuitori în anul 2000 la 10.678 în anul 2010 .
Conform modului în care United States Census Bureau definește limitele localității, Port Royal este inclus în zona Beaufort Urban Cluster, respectiv în mai larga zonă micropolitană numită Hilton Head Island–Beaufort (conform, Hilton Head Island-Beaufort micropolitan area).
Frenchman Jean Ribault explored the Port Royal Sound waterways and harbours in 1562, and founded the short-lived settlement of Charlesfort there. The area later became the site of a Spanish and still later Scottish colony during the 17th century. In 1863, the Emancipation Proclamation was first read at Christmas under the Proclamation tree in Port Royal. Port Royal hosts the Soft Shell Crab Festival every year in late April during the short soft shell crab season.
The famous hurricane scene from the 1994 film Forrest Gump was filmed in the town's dock area.
În anul 1514, Pedro de Salazar este trimis pe pe insula Hispaniola de Lucas de Allyon să cerceteze coasta americană, debarcând în apropiere de Port Royal. În anul 1525 Spania trimite expediții noi, pentru a întemeia fortărețe pe coastă, în timp ce o grupă de hughenoți francezi sub conducerea lui Jean Ribault întemeiază aici, în anul 1562, fortăreața „Charles Forte”. Trei ani mai târziu așezarea hughenotă este distrusă de o trupă spaniolă.
Începând cu anul 1710 englezii vor coloniza ținutul. La data de 27 august 1893 un uragan a pustiit regiunea Port Royal, producând decesul a mii de oameni.
Exploatarea de caolin în ținut a condus la o reînviorarea economică a regiunii.
Dionisie I, Mitropolit al Ungrovlahiei

Dionisie I al Ungrovlahiei (greacă Διονύσιος Οὐγγροβλαχίας, Dionisie Iviritul, greacă Διονύσιος Ιβηρίτης, rusă Дионисий Ивирит, Dionisie Grecul, rusă Дионисий Грек) a fost unul din mitropoliții Ungrovlahiei, care a fost în funcție doar în anul 1672.
A fost precedat de Teodosie și urmat de Varlaam al II-lea.
Nobila Casă

Nobila Casă (în engleză Noble House) este un roman de James Clavell. A fost publicat în 1981, iar acțiunea se petrece în Hong Kong în 1963.
Cartea are peste 1.000 de pagini, iar povestea conține foarte multe personaje și fire de narațiune. Romanul a fost ecranizat în 1988 în serialul de televiziune Nobila casă, cu Pierce Brosnan în rolul principal, unde povestea a fost adaptată anilor '80.
În carte, „Nobila Casă” este numele dat companiei fictive Struan's, în jurul șefului căreia au loc acțiunile din roman.
Declinul și căderea Imperiului Roman de Apus

Prăbușirea Imperiului Roman se referă de fapt la prăbușirea Imperiului Roman de Apus în 476. Declinul și căderea Imperiului Roman de Apus a fost un proces istoric complex care a fost determinat de mai mulți factori.
Purtătorul principal al acestor păreri era istoricul britanic Edward Gibbon (1737-1794) care în opera sa „The History of the Decline and Fall of the Roman Empire” susține teoria declinului și căderii Imperiului Roman potrivit căreia acestea s-ar fi datorat:
El exclude teoria lui Montesquieu, care atribuia cauza căderii imperiului decadenței societății romane.
Până în secolul al XIX-lea lumea creștină considera în principal că popoarele germanice ar fi determinat căderea imperiului.
Istoricul german Oswald Spengler (1880-1963) privește căderea imperiului ca un fenomen ciclic care se repetă în cadrul istoriei și anume că fiecare imperiu cunoaște o perioadă de început, o perioadă de dezvoltare și una de decădere și dezmembrare. Această teorie ciclică găsește o serie de adepți ca Arnold Joseph Toynbee, care însă adaugă că și decăderea morală ar fi accelerat acest proces.
Constantin cel Mare,cu scopul unificării populației oficializează creștinismul prin intermediul Edictului de la Milano (313) și construiește o nouă capitala (330) – Constantinopolul, care devine cel mai măreț oraș de pe mapa-mond timp de 1000 ani, iar Teodosius I împarte imperiul între fiii săi în Imperiul Roman de Apus și de Răsărit (395). Procesele separatiste interprinse la nivel oficial (instraurarea tetrarhiei și împărțirea imperiului) deși aveau ca scop redresarea situației interne, au fost primii pași majori ce au dus la căderea Imperiului Roman.
„Teoria decadenței morale” a societății romane este acceptată ca fiind o cauză a declinului Imperiului, ea provocând corupție și slăbire pe plan economic:
Conrad al II-lea al Sfântului Imperiu Roman

Conrad al II-lea (n. 990 d.Hr., Speyer, Principat ecleziastic, Sfântul Imperiu Roman – d. 4 iunie 1039, Utrecht, Episcopatul Utrecht, Sfântul Imperiu Roman) a fost fiul unui nobil din Franconia, Henric de Speyer, moștenind titlurile de Conte de Speyer și Worms de la tatăl său la vârsta de 20 de ani. Conrad și-a extins influența în afara bazei sale din Speyer și Worms, devenind unul dintre cei mai cunoscuți nobili din Germania. Când linia ottoniană a conducătorilor Germaniei s-a stins, acesta a fost ales Rege al Romanilor (Rex Romanorum) în 1024 la vârsta de 34 de ani. În 1027 a fost încoronat Împărat romano-german la Roma, fiind primul din cei patru Împărați ai dinastiei Salicilor.
A fost stră-nepotul lui Luitgard, una dintre fiicele lui Otto cel Mare. Tatăl său a murit foarte tânăr iar Conrad a avut o copilărie foarte săracă pentru statutul său, fiind crescut de episcopii de Worms. Aceasta a făcut ca el să devină respectat pentru prudența și fermitatea deciziilor sale. La moartea lui Henric al II-lea, a fost ales Rege al Germaniei de către adunarea electoare princiară de la Kamba, fiind încoronat la Mainz pe data de 8 septembrie. Acesta era considerat după standardele vremii ca o alegere prudentă datorită vârstei sale respectabile, 34 de ani.
În 1025, episcopii italieni îi recunosc autoritatea însă principii laici încearcă numirea lui William al V-lea de Aquitania ca rege. În 1026, Conrad ajunge la Milan unde este încoronat Rege al Italiei. După ce a înnăbușit orașele rebele, ajunge la Roma, unde este încoronat Împărat în ziua de Paște din 1027 de către Papa Ioan al XIX-lea.
În 1028, îl încoronează pe fiul său Henric ca Rege al Germaniei la Aachen, care avea să devină unul dintre cei mai importanți consilieri ai tatălui său. În 1032, Rudolf al III-lea de Burgundia moare lăsându-i lui Conrad moștenire regatul său. Acesta devine cel de-al treilea regat din cadrul Sfântului Imperiu, fiind cunoscut, până în 1378 (când este incorporat în Regatul Franței), ca și Regatul de la Arles. Acest regat nu includea Ducatul Burgundia din nord, ce era condus de o ramură minoră a casei regale franceze.
În 1038, Conrad al II-lea participă la o campanie în Italia împotriva lui Pandulf al IV-lea de Capua iar la întoarcere armata sa este cuprinsă de o epidemie din care regele scapă nevătămat. În același an, Conrad al II-lea ține o serie de consilii prin care îl numește pe Henric și Rege de Burgundia. În 1039, Conrad al II-lea se îmbolnăvește și moare la Utrecht. Este înmormântat la Speyer.
Nobila casă (serial)

Nobila casă este un serial de televiziune nord-american, produs și difuzat inițial de NBC în 1998. Bazat pe romanul cu același nume al lui James Clavell, are o distribuție numeroasă, printre care și Pierce Brosnan în rolul magnatului Ian Dunross, și este regizat de Gary Nelson. Din cauza restricțiilor de timp, mai multe intrigi secundare din carte nu sunt prezentate în ecranizare. Este al doilea serial de televiziune adaptat după un roman al lui James Clavell, primul fiind „Shogun” (1989). Împrumutând elemente din realitate/istorie, acțiunea ambelor romane se desfășoară în același univers fictiv ca și un alt roman al lui Clavell, Tai-Pan, toate trei făcând parte împreună cu alte trei opere din ciclul „Saga asiatică”.
Acțiunea romanului se desfășoară în 1960, însă cea din serial a fost mutată până spre sfârșitul anilor 1980. Personajul Peter Marlowe, despre care se crede că este un alter-ego al scriitorului, și membrii Parlamentului nu mai sunt prezentați în serial. Tip Tok-Toh a fost transformat dintr-un personaj de legătură cu Banca Chinei într-un bun prieten de-al lui Ian Dunross care apare adesea la anumite petreceri.
Bătălia de la Sibiu

Bătălia de la Sibiu a fost purtată între armatele Regatului Ungariei și Imperiului Otoman în perioada 18-25 martie 1442, în zona cuprinsă între Sântimbru și Sibiu. Ea a făcut parte din războaiele otomano-maghiare, iar cele două forțe militare au fost comandate de Ioan de Hunedoara și Mezid, beiul Vidinului. Bătălia s-a terminat cu victoria armatelor creștine, aceasta fiind a treia victorie a armatelor conduse de Ioan de Hunedoara asupra otomanilor după cele obținute la Semendria în 1437 și în zona dintre Semendria și Belgrad în 1441.
La 3 zile după înfrângerea de la Sântimbru, Ioan de Hunedoara pornește cu armatele sale care au fost adunate din toate colțurile Transilvaniei pentru a-i alunga pe turci. 10.000 de soldați la comanda lui Ioan de Hunedoara, Antonius Trautenberger și Simion Kamonoyai pornesc către Sibiu pentru a-i înfrunta pe turci. Pentru ca Ioan de Hunedoara să nu fie recunoscut, s-a îmbrăcat în hainele lui Simion, iar Simion s-a îmbrăcat cu armura lui Ioan de Hunedoara, care avea pe ea culorile voievodatului. Simion, împreună cu 5.000 de cavaleri curajoși, au pornit către armata otomană pe care au făcut-o să se regrupeze. Otomanii au depus eforturi foarte mari pentru a-l ucide pe Simion, crezând că este Ioan, lăsând flancurile descoperite. Sunt atacați de Ioan de Hunedoara și, cu ajutorul soldaților din Sibiu, care lansează o ploaie de săgeți și ghiulele, sunt nimiciți, pe langă oaste, Mezid și fiul său. Trupele care au scăpat au fost zdrobite de domnul muntean.
Cazinoul Militar din Timișoara

Cazinoul Militar este una dintre cele mai vechi clădiri din Timișoara, situată pe latura de vest a Pieței Libertății, la nr. 7. Construcția ei a început în 1744, fiind completă doar în 1775. După perioada de început, destinația sa a fost cea de cazinou. Actual clădirea este clasificată ca monument istoric cu codul LMI TM-II-m-A-06143.
După cucerirea în 1716 a cetății Timișoara de către austrieci, sub comanda lui Eugeniu de Savoia, vechea cetate turcească era complet distrusă. Aproape imediat a început refacerea cetății după norme austriece. Suprafața care urma să fie înconjurată de ziduri a fost mărită, iar în interior toate clădirile turcești, care erau în ruine, au fost demolate și s-a trasat un plan al cetății cu străzi perpendiculare. Au fost prevăzute două piețe, care actual sunt cunoscute sub numele de Piața Unirii și Piața Libertății.
În Piața Libertății, care în epocă se numea Piața de Paradă au fost construite mai multe clădiri: primăria (cunoscută astăzi drept „primăria veche”) și o serie de clădiri cu destinație militară.
În 1744 a început construirea în colțul de nord-vest al pieței o casă pentru comandantul militar, contele Soro. În 1746–1747, la sud de casă, pe locul corpului cu actuala fațadă principală a cazinoului se mai afla Moscheea Silahdarului, ulterior demolată. În 1754 începe extinderea casei spre sud, pe locul moscheii, construcție terminată în 1758. Până în 1775 construcția este completată, situația fiind reflectată pe planul orașului din 1788. Inițial clădirea avea un singur etaj. În 1910 clădirea a fost supraetajată, iar în față, pe locul terasei de vară, s-a construit o sală cu ferestre vitrate și terasă deasupra.
În anul 2002 în fața terasei au fost amplasate două tunuri de tip „Reșița”, de calibru 75 mm, la care s-a renunțat după reamenajarea pieței în 2015.
Stilul clădirii este cel al barocului târziu. Semnificativi sunt pilaștrii cu margini dublate în stil corintic și ornamentele de pe fațadă. Colțul din nord-estul clădirii este rotunjit, element rococo.
La etaj cazinoul dispune de o sală de bal, unde se țineau balurile ofițerilor — activitate importantă în epocă în viața socială a orașului.
În perioada când cazinoul a fost administrat de Iuliu Illithy s-a numit „Grand Establisement Illithy". Din 1921 s-a numit „Cazinoul Militar-Civil «Principele Carol»”. După al Doilea Război Mondial a fost cunoscut drept „Cazinoul Militar”. Actual este clădirea Cercului Militar.
Aici a proclamat Otto Roth la 31 octombrie 1918 Republica Bănățeană, dar Aurel Cosma le-a cerut ofițerilor români să părăsească cazinoul. S-au dus la hotelul Kronprinz (în actuala clădire a Palatului Culturii), unde au constituit Consiliul Național Militar Român.
Muzeul armatei din Chișinău

Muzeul de Istorie Militară din Chișinău (denumit și Muzeul Militar) este o instituție cultural-științifică amplasată pe strada Tighina 47, în cadrul Agenției pentru Știință și Memorie Militară, subordonată Ministerului Apărării al Republicii Moldova. Muzeul funcționează începând cu anul 1995. Acesta are misiunea de a colecta, conserva și valorifica bunurile cultural-istorice și a reflecta prin intermediul pieselor muzeale evoluția istoriei și artei militare naționale.
Expozițiile muzeului sunt dispuse cronologic începând cu preistoria și până la etapa „Armatei Naționale contemporane”.
Printre exponatele muzelui se numără: arme; piese de harnașament și vestimentație militară, tehnică militare, obicte heraldice, imagini originale, documente de epocă, hărți, etc. Muzeul mai deține o Expoziția de bază privind teroarea sovietică și un memorial Capul de Pod Șerpeni. Instituția editează revista de istorie militară Cohorta. Sunt disponibile pentru vizitatori mai multe expoziții tematice temporare.
Pelerin

Un pelerin (din latinescul peregrinus) este un călător (literalmente, care a venit de departe), care se află într-o călătorie spre un loc sfânt. În mod obișnuit, aceasta este o călătorie fizică (adesea pe jos) către un anumit loc cu o semnificație specială pentru aderentul unui anumit sistem de credințe religioase. În literatura spirituală a creștinismului, conceptul de pelerin și pelerinaj se poate referi la experiența vieții în lume (considerată o perioadă de exil) sau la calea interioară a aspirantului spiritual de la o stare de mizerie la o stare de beatitudine.
Descoperirile arheologice din Piața Universității din București (2010)

Descoperirile arheologice din Piața Universității din București (2010) se referă la găsirea unor vestigii arheologice din diferite perioade în timpul săpăturilor pentru amenajarea parcajului subteran din Piața Universității din București.
Primăria Bucureștiului a construit în anii 2010–2012 un parcaj subteran cu o capacitate de 400 de locuri. în zona Piața Universității. Lucrările de amenajare au fost concesionate firmelor Inter Parking Hispania SA, Terra Test Cimentaciones SL, Alius Inversiones SL și Simex SA În momentul în care s-a trecut la decopertarea zonei ocupate de statuile din fața clădirii Universității (mutate temporar în acea perioadă în parcul Izvor), muncitorii au descoperit schelete umane, ceea ce a dus la întreruperea lucrărilor sâmbătă, 27 noiembrie 2010, pentru a putea facilita cercetările arheologice.
Cele 40 de rămășițe umane de femei, bărbați și copii descoperite aparțin unui cimitir adiacent unor biserici ce existau în acest loc în secolele XVI-XVII, și care alcătuiseră până în 1870 Mănăstirea Sfântul Sava.
O parte dintre schelete au fost transportate la Institutul Rainer de pe lângă Academia Română pentru a se fi supuse unor expertize antropologice, cu scopul de a determina cu exactitate vârsta, dieta și cauza decesului. Între aceste rămășițe umane, s-au remarcat însă trei schelete din secolele al XVI-lea–al XVII-lea, care păreau a nu fi înmormântate corespunzător după obiceiul creștin autohton, aflate la circa 35 m de marginea vestică a cimitirului. Expertiza asupra acestora a arătat că persoanele respective suferiseră o moarte violentă, fiind puse în legătură cu uciderea creditorilor otomani de la începutul rebeliunii lui Mihai Viteazul din 1594, din timpul Războiului celui Lung. Alături de morminte s-au mai descoperit urme de canalizare și zid din secolele XVII - XIX, consemnate de arheologi ca aparținând Academiei Domnești, primul edificiu de învățământ superior de pe teritoriul României, întemeiat în 1694 de către Constantin Brâncoveanu.
Nobunaga Oda

Nobunaga Oda (織田信長, Oda Nobunaga, n. 23 iunie 1534, Nagoya Castle (16th century), Prefectura Aichi, Japonia – d. 21 iunie 1582, former site of Honnō-ji, Prefectura Kyoto, Japonia) a fost un domnitor feudal din Japonia Evului Mediu, unul din cei trei „Eroi ai Unificării” (ceilalți doi fiind Hideyoshi Toyotomi și Ieyasu Tokugawa).
Este considerat prim-motorul unificării a mai bine de o treime a teritoriului Japoniei după mai bine de 100 de ani de războaie civile. Conform periodizării japoneze, venirea lui la putere a marcat sfârșitul erei Muromachi (1336–1573) și începutul erei Azuchi-Momoyama (1568-1600).
Extrem de brutal, Oda este cunoscut și ca patron al artelor, fiind un stimulant puternic al dezvoltării artelor în era Azuchi-Momoyama.
Fiu al unui domnitor feudal din timpul războaielor civile, după moartea tatălui său, Oda și-a început cariera militară prin consolidarea poziției ca domnitor al Castelului Nagoya, cucerind apoi teritoriile aferente.
În 1562, a intrat în alianță cu domnitorul Motoyasu Matsudaira (viitorul shogun Ieyasu Tokugawa). În 1568 a atacat capitala Kyoto, a cucerit-o și l-a instalat pe Yoshiaki Ashikaga ca shogun de formă, el fiind de fapt cel care controla totul.
Învingându-l în septembrie 1573 pe Nagamasa Asai, un alt domnitor care încercase să i se opună, Oda a cucerit provincia Echizen (actualmente partea de nord a prefecturii Fukui). I-a dat lui Hideyoshi Hashiba (viitorul kampaku Toyotomi Hideyoshi) teritoriile sale din provincia Ōmi (actualmente prefectura Shiga) de nord. Înăbușind brutal o revoltă împotriva sa a sectei religioase Ikkō-shū (răscoala Ikkō-ikki), Oda a devenit domnitor peste Kyoto și cele cinci provincii (en) din regiunea Kinki, plus provinciile Owari, Mino, Ise, Wakasa, Ōmi și Echizen, Mikawa, Tōtōmi (ultimele două aparținând formal lui Ieyasu Tokugawa, care a recunoscut supremația lui Oda).
În 1576, Oda a început construcția Castelului Azuchi, care i-a devenit reședință în 1579.
A murit prin seppuku, când a fost surprins de trupele generalului Mitsuhide Akechi (un subaltern al lui Oda), la templul Honnōji, unde stătea de obicei când vizita Kyotoul.
AshShajarah

AL Shajarah este un oraș din Iordania din apropierea granițelor siriene. Aproximativ 30.848 de oameni locuiesc în oraș și este cunoscut pentru culturile sale și uleiul de măsline.
În 1596 au apărut în Siria otomană registrele fiscale numite Sajara, iar AL Shajarah situat în nahiya, (subdistrict)ul Bani Juhma, parte a sangeacului Hawran. Avea 53 de gospodării și 21 de burlaci; to'i musulmani. Sătenii plătea o cotă fixă de impozitare de 25% pe produsele agricole; inclusiv grâu, orz, culturi de vară, capre și stupi de albine, pe lângă veniturile ocazionale. Impozitul total a fost de 10.248 aspri, dintre care cea mai mare parte a fost pentru grâu (7.200 akçe). 11/24 din venituri au fost duse la un waqf.
Materiale media legate de AshShajarah la Wikimedia Commons
Premiile Madonnei

Madonna a stabilit un record la premiile MTV Video Music Awards, câștigând 20 de premii și 68 de nominalizǎri, mai multe decât oricare alt artist. Printre premiile câștigate se numără și șapte premii Grammy, 18 premiie oferite de revista Rolling Stone, 16 premii Billboard Music Awards, patru Vh1 Fashion Awards, trei World Music Awards și Australian Music Award, două premii Juno și un Glob de Aur.
Din cele 17 nominalizări la American Music Awards, dintre care cinci la categoria „Favorite Female Artist - Pop / Rock”, Madonna a câștigat de patru ori.
Madonna a stabilit un record la premiile MTV Video Music Awards, câștigând 20 de premii din 69 de nominalizǎri, mai multe decât oricare alt interpret.
Thocomerius

Thocomerius, also Tihomir, was the father of Basarab, who would become the first independent voivode of Wallachia. Many Romanian historians, such as Vlad Georgescu and Marcel Popa, believe that Thocomerius was a voivode in Wallachia who succeeded Bărbat, who ruled around 1278; others, such as Tudor Sălăgean, refer to him as a local potentate whose status cannot be specified.
Thocomerius' name is only known from a diploma issued by King Charles I of Hungary on 26 November 1332. The diploma refers to "the schismatic Basarab, son of Thocomerius, our disloyal Vlach." ("Basarab, filium Thocomerii, scismaticum, infidelis Olahus Nostris").
The Hungarian László Rásonyi derives the name from a Cuman and Tatar name, Toq-tämir ("hardened iron"), and refers to a Chingisid prince, Toktomer, mentioned in the Russian annals in 1295 as abiding in the Crimea. According to István Vásáry, even if Basarab’s father bore a Turkic name, this person can by no means be identified with a Chingisid prince, because being descended from Genghis Khan was a matter of such significance that no one could, or would have wanted, to conceal it.
Theodora of Sihla

Theodora of Sihla, Teodora or Bohdanna of the Carpathians (Romanian: Sfânta Cuvioasă Teodora de la Sihla; born c. 1650 – d. ?) is a Christian ascetic and Romanian Orthodox saint, commemorated on 7 August.
Born in Vânători-Neamț, Neamț County during the reign of Vasile Lupu, she was the daughter of the chief armourer of Neamț Citadel, the boyar Ștefan Joldea. In her youth, she was married off against her will. Being childless, both she and her husband decide to embrace monasticism, he withdrawing to Poiana Mărului Monastery [ro] under the name Elfterie, and she to Vărzărești Monastery [ro].
Foreign invasions prompt her to retreat into the Buzău Mountains (she is said to have also passed through the woodland hermitage Fundătura), where she lived for nearly a decade (her name is mentioned in an inscription on the altar stone of the woodland hermitage at New Agaton). From here she went firstly to Neamț Monastery, where she was guided towards Sihăstria hermitage [ro], in the Neamț Mountains [ro]. With the guidance of Sihăstria's abbot, and with the blessing of the hermitage's egumen, she ascended the mountains to become an anchorite in the Sihla wilderness. The word "sihlă" means thick forest of young trees; thicket. Over a century later, Calistrat Hogaș described the hermit's environment:
Theodora initially lived in a cottage in a rocky part of Sihla, left to her by an elderly monk. Oral tradition recounts that nuns fleeing from foreign invasions came across the saint's cottage, who relinquished it to move into a cave, even more remote than her initial abode.
After her death, the body of the St. Theodora remained in the cave in which she had spent the greater part of her hermitage. The knowledge of her life and death is said to have reached her husband, who left Poiana Mărului and came to spend the last decade of his life at Sihăstria, close to his wife's resting place. Around 1725, Sihla Monastery [ro] was founded in her memory.
She remained buried there until circa 1828-1834 when, during the Russian occupation of the Romanian Principalities, she was translated to Pechersk Lavra in Kiev.
The Romanian writer Calistrat Hogaș wrote about her in his book "Pe drumuri de munte"("On mountain paths"):
The Synod of the Romanian Orthodox Church proclaimed the canonization of St. Theodora of Sihla on 20 June 1992, establishing her commemoration on 7 August.
List of Serbian–Ottoman conflicts

This is a list of Serbian–Ottoman wars.
Between 1457 and 1459, the medieval Serbian lands became a buffer zone between the Kingdom of Hungary and the Ottoman Empire. Serbian resistance against the Ottoman Turks did not end until the siege of Smederevo in 1459. In 1471, the Serbian Despotate was renewed in exile as a vassal state of the Kingdom of Hungary and continued to exist until the mid-16th century. Up until its demise in 1540, it spent its entirety fighting against the Ottoman Empire. The Serbian Despotate provided support and auxiliary troops to the Kingdom of Hungary.
Ottoman expansion in Europe ended with their defeat in the Great Turkish War in 1699. The Treaty of Karlowitz forced them to surrender the region of Hungary under Ottoman control and portions of present-day Croatia, Romania, Slovakia, and Serbia to the Habsburg Empire, which pushed the Great Migrations of the Serbs to the southern regions of the Kingdom of Hungary (though as far in the north as the town of Szentendre, in which they formed the majority of the population in the 18th century, but to smaller extent also in the town of Komárom) and Habsburg-ruled Croatia.
Ottoman–Portuguese confrontations

The Ottoman–Portuguese or the Turco-Portuguese confrontations refers to a series of different military encounters between the Portuguese Empire and the Ottoman Empire, or between other European powers and the Ottoman Empire in which relevant Portuguese military forces participated. Some of these conflicts were brief, while others lasted for many years. Most of these conflicts took place in the Indian Ocean, in the process of the expansion of the Portuguese Empire, but also in the Red Sea. These conflicts also involved regional powers, after 1538 the Adal Sultanate, with the aid of the Ottoman Empire, fought against the Ethiopian Empire, which was supported by the Portuguese, under the command of Cristóvão da Gama, the son of the famous explorer Vasco da Gama. This war is known as the Ethiopian–Adal war.
Costume populare românești

România este una dintre puținele țări din lume unde, după anii 2000, unii oameni de la sat încă mai poartă costume tradiționale și în zilele de lucru, nu numai cu ocazia anumitor sărbători. România se remarcă printr-o varietate extraordinară de costume populare.
În mare, costumele populare românești se pot împărți în șapte regiuni folclorice. Mai detaliat, costumele populare românești se pot clasifica pe zone etnografice, numărul zonelor variind între 40 și 120, totul depinzând de persoana care face împărțirea și de criteriile folosite.
Confecționarea costumului popular românesc a pornit de la materii prime produse în gospodăriile țăranilor, dar a evoluat odată cu trecerea timpului, reprezentând azi o adevărata măiestrie atât în obținerea și decorarea țesăturilor cât și a broderiilor. Portul popular are aceeași structură pe tot teritoriul țării dar se deosebește de la o regiune la alta prin amănunte cum ar fi croiala, forma și culoarea. Cele șapte mari regiuni folclorice sunt:
Portul popular românesc din Transilvania

Portul popular românesc îndeplinește caracteristici asemănătoare cu cel al popoarelor din Peninsula Balcanică, diferențele fiind cele de amănu
În Ardeal, județul Bistrița-Năsăud, purtatul straielor populare în zilele de sărbătoare este o adevărată tradiție și se practică de la cel mai mic, la cel mai mare. Costumul popular are o vechime de peste 100 de ani, de cele mai multe ori lăsat moștenire, din generație în generație. Portul popular femeiesc este alcătuit din: năframă, cămașă brodată cu motive populare, brâu, poale, pânzături, pieptar și opinci din piele de bou sau porc tăbăcită. Costumul bărbătesc e mai simplu, compus dintr-o cămașă lungă, pantaloni lungi strâmți și sunt confecționați din material țesut în casă pe țesătoare. Peste cămașă bărbații își pun un brâu țesut manual sau un chimir de piele.
Confecționarea unui astfel de costum presupune o muncă de câteva luni de zile, de la țesutul pânzăturilor , brâurilor, cioarecilor până la brodatul cămășii. Țesutul este o îndeletnicire ce presupune pricepere, îndemânare si măiestrie. Tehnica de lucru a pânzăturilor țesute permite ca femeile să-și folosească propria imaginație și inventivitate. Astfel, pe parcursul anilor, se remarcă o evoluție de la țesutul în două sau mai multe ițe la o mare varietate de tehnici pentru obținerea motivelor decorative ca de exemplu cele geometrice, florale, zoomorfe sau avomorfe. „Culorile folosite în broderii sunt: roșu, negru, galben, albastru, fire de aur și argint". Cioarecii sunt confecționați din pănură albă pentru anotimpurile friguroase și din pânză în anotimpurile calde și sunt strânși pe picior după care se încalță opincile. Opincile sunt făcute din piele de vită sau porc tăbăcită, încrețite lateral, terminate la vârf cu un gurgui, prinse mai apoi pe picior cu ață de lână, în nojițe sau cu curele din piele. Pieptarul prezintă împletituri de meșină în nuanțe de roșu dar și de "sirom" - piele subțire colorată de lână sau mătase neagră. Îmbrăcatul costumului popular de sărbătoare cu încrețitul poalelor, aranjatul pânzăturilor, încălțarea opincilor presupune un proces ce ajunge să dureze chiar câteva ore. A avea un astfel de costum reprezintă o adevărată bogăție atât sufletească cât și materială. Costumul popular autentic de pe Valea Ilvelor, Județul Bistrița-Năsăud, spre exemplu, are un preț cuprins între 500 de lei cel pentru copii și depășește 4000 de lei la cel pentru adult în funcție de vechime, broderie și model.
National Museum of the Romanian Peasant

The National Museum of the Romanian Peasant (Romanian: Muzeul Național al Țăranului Român) is a museum in Bucharest, Romania, with a collection of textiles (especially costumes), icons, ceramics, and other artifacts of Romanian peasant life. One of Europe's leading museums of popular arts and traditions, it was designated "European Museum of the Year" for 1996.
Located on Șoseaua Kiseleff, near Piața Victoriei, the museum falls under the patronage of the Romanian Ministry of Culture. Its collection includes over 100,000 objects.
First founded in 1906 by and originally managed by Alexandru Tzigara-Samurcaș, the museum was reopened 5 February 1990, a mere six weeks after the downfall and execution of Nicolae Ceaușescu. During the Communist era, the building housed a museum representing the country's Communist party; the museum's basement still contains a room devoted to an ironic display of some artifacts from that earlier museum. The building, which uses traditional Romanian architectural features, was built on the former site of the State Mint (Monetăria Statului). Initially intended as a museum of Romanian art, it was designed by Nicolae Ghica-Budești and built between 1912 and 1941. The building is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture and National Identity.
The museum was devastated during the June 1990 Mineriad, due to being confused with the headquarters of the National Peasants' Party.
One of the museum's most famous exhibits—originally the work of Tzigara-Samurcaș—is "the house in the house". The house, which originally belonged to peasant Antonie Mogos of Ceauru village in Gorj County. From the first, the house was displayed in a non-naturalistic way: objects that would normally be in the interior were displayed in various manners outside; outbuildings were suggested by fragments. The Communist regime displayed the house much more conventionally, outdoors at the Village Museum; it returned to the Museum of the Romanian Peasant in 2002. The current display at the museum revives the original non-naturalistic approach. For example, from a platform, museum visitors may peer into the attic, part of whose wall is stripped away; various objects are arranged inside.
In 2002, the museum's exhibit space was greatly expanded as the museum store and offices moved into a new building behind the old one, freeing up a considerable amount of floor space in the museum proper.
Jewish Museum (Bucharest)

The Jewish Museum in Bucharest, Romania is located in the former Templul Unirea Sfântă (United Holy Temple) synagogue, which survived World War II.
The name has several variants, including Museum of the History of the Romanian Jewish Community. In Romanian it is variously called Muzeul de Istorie al Comunitatilor Evreiești din România, Muzeul de Istorie a Comunitații Evreiești București etc.
The museum gives broad coverage of the history of the Jews in Romania. Displays include an enormous collection of books written, published, illustrated, or translated by Romanian Jews; a serious archive of the history of Romanian Jewry; a collection of paintings of and by Romanian Jews that, while relatively small, consists of works of a calibre worthy of a major art museum (many of the same artists' works hang in the National Museum of Art); memorabilia from Jewish theaters including the State Jewish Theater; a medium-sized display devoted to Zionism; a small but pointed display of anti-Semitic posters and tracts; two rooms off to a side, one dealing with the Holocaust era from a historical point of view, the other a Holocaust memorial; discussion of both favorable and unfavorable treatment of the Jews by various of Romania's historic rulers; in short, a museum devoted to looking seriously at the history of a particular ethnic group within a society. In contrast to its Hungarian equivalent in Budapest, this is not a museum that sees the exodus of the majority of the country's surviving Jews to Israel as a culmination: this museum is focused more on what that means for those who have stayed, what is the continuing contribution of Jews to Romanian culture, what has been, what is, and what will be the role of Jews in Romania.
The Museum also contains a large collection of Jewish ritual objects from Romania, collected by Rabbi Moses Rosen (1912–1994), the late Chief Rabbi of the Romanian Jewry.
44°25′42.57″N 26°6′29.12″E﻿ / ﻿44.4284917°N 26.1080889°E﻿ / 44.4284917; 26.1080889
National History Museum of Romania

The National History Museum of Romania (Romanian: Muzeul Național de Istorie a României) is a museum located at 12 Calea Victoriei in Bucharest, Romania, which contains Romanian historical artifacts from prehistoric times up to modern times.
The museum is located inside the former Postal Services Palace, which also houses a philatelic museum. With a surface of over 8,000 square metres (86,000 square feet), the museum has approximately 60 valuable exhibition rooms. The permanent displays include a plaster cast of the entirety of Trajan's Column, the Romanian Crown Jewels, and the Pietroasele treasure.
The building was authorized, in 1892, and the architect, Alexandru Săvulescu was sent with the postal inspector, Ernest Sturza, to tour various postal facilities of Europe for the design. The final sketches were influenced primarily by the postal facility in Geneva. Built in an eclectic style, it is rectangular with a large porch on a high basement and three upper floors. The stone façade features a portico supported by 10 Doric columns and a platform consisting of 12 steps spanning the length of the building. There are many allegorical sculptural decorative details.
As of 2012, the museum is undergoing extensive restoration work and is only partially open; a late medieval archaeological site was discovered under the building.
On 25 January 2025, the Helmet of Coțofenești, a Geto-Dacian helmet that was loaned by the museum to the Drents Museum in Assen, the Netherlands, was stolen along with three other loaned gold artifacts following a heist and remains missing. Following the theft, the loan agreement was met with criticism in Romania. On 28 January, the Romanian minister of Culture Natalia Intotero fired the museum's director, Ernest Oberländer, saying that he had "failed to adequately protect the national heritage".
National Museum of Romanian Aviation

The National Museum of Romanian Aviation (Romanian: Muzeul Național al Aviației Române) is an aviation museum owned by the General Staff of the Romanian Air Force. The museum was established on 2 March 1990, being initially located on the Otopeni military base. In 2006, it was moved in the hangars of the former Pipera Airport. The museum also manages the "History and Museography of Rockets and Space Research" section of the Hermann Oberth memorial house in Mediaș.
The current director of the museum is Comandor Ion-Doru Micu.
Nicolae Iorga was the first to bring up the idea of establishing a Romanian aviation museum. After the First World War, the Romanian National Aeronautic League took the first steps to establish the museum. For this task, the League collected various items captured by the Romanian Army during the war.
After 1970, the foundations of the air museum were laid in Boboc and Mediaș. However, following a protocol, these were passed to the aviation section of the National Military Museum. After 1989, the process of establishing the Aviation Museum was resumed.
On 2 March 1990, the Aviation Museum was established through a Government decision. The museum was opened in 1993, at that time being located in five campaign tents at the Otopeni Air Base. In 1998, the museum was moved to a more suitable space at the Băneasa Airport. On 2 March 2000, the museum received a new exhibition space near Otopeni airport.
On 18 March 2006, the museum was moved to its current location at the former airfield of Pipera. It is located in the World War II-era hangars on what used to be the south side of the airfield.
The museum endowment contains various items and documents belonging to Romanian pioneers such as Aurel Vlaicu, Henri Coandă, Elie Carafoli, and other pioneers.
The exhibits of the museums are set up in two hangar buildings:
The two hangars are connected by a passage recreating the atmosphere of a street from the interwar period. The open-air park displays various airplanes, helicopters, radar technology, anti-aircraft guns, and surface-to-air missiles.
Besides the location in Bucharest, the museum also manages the History and Museography of Rockets and Space Research located in the Hermann Oberth memorial house in Mediaș. This section is organized in three modules: one dedicated to Conrad Haas, one to Hermann Oberth, and one to Dumitru Prunariu. The memorial house museum displays various items related to rocket technology and space travel such as a cosmonaut training suit, models of the Buran space shuttle, V-2 and Saturn V rockets.
The aircraft on display include:
National Museum of Art of Romania

The National Museum of Art of Romania (Romanian: Muzeul Național de Artă al României) is located in the Royal Palace in Revolution Square, central Bucharest. It features collections of medieval and modern Romanian art, as well as the international collection assembled by the Romanian royal family.
The exhibition "Shadows and Light" ran from 15 July to 2 October 2005. With four centuries of French art, it was the largest exhibition of French painting in Central and Eastern Europe since 1945. 77 works were exhibited, including masterpieces by painters such as Poussin, Chardin, Ingres, David, Delacroix, Corot, Cézanne, Matisse, Picasso, and Braque.
The museum was damaged during the 1989 Romanian Revolution that led to the downfall of Nicolae Ceaușescu. In 2000, part of the museum reopened to the public, housing the modern Romanian collection and the international collection; the comprehensive Medieval art collection, which now features works salvaged from monasteries destroyed during the Ceaușescu era, reopened in spring 2002. There are also two halls that house temporary exhibits.
The modern Romanian collection features sculptures by Constantin Brâncuși and Dimitrie Paciurea, as well as paintings by Theodor Aman, Nicolae Grigorescu, Theodor Pallady, Gheorghe Petrașcu, and Gheorghe Tattarescu.
The international collection includes works by Old Masters such as Domenico Veneziano, El Greco, Tintoretto, Jan van Eyck, Jan Brueghel the Elder, Peter Paul Rubens, and Rembrandt, plus a smattering of works by impressionists such as Claude Monet and Alfred Sisley. Among the best known Old Master works in the collection are Jacopo Amigoni's portrait of the singer Farinelli, a Crucifixion by Antonello da Messina, and Alonso Cano's Christ at the Column.
In the southern part of the building the European Museum Art Gallery was reopened in 2000. The painting collection was made available on the basis of 214 works of art from the collection of King Carol I, to which were added pictures of other members of the royal family. The king's collection included paintings by El Greco, Rembrandt, Bruegel the Elder, Rubens, and Domenico Veneziano.
In spring 2001, the Romanian Modern Art Gallery reopened. The paintings are displayed on the mezzanine and second floor wing of the building. Early Romanian paintings are exhibited on the mezzanine (Nicolae Polcovnicul [fr], Eustație Altini, Anton Chladek, Niccolò Livaditti, Giovanni Schiavoni, Carol Wallenstein de Vella, Constantin Daniel Rosenthal, Ion Negulici, Constantin Lecca, Carol Szathmari), along with portraits of family members and a few landscapes.
44°26′24.58″N 26°5′43.92″E﻿ / ﻿44.4401611°N 26.0955333°E﻿ / 44.4401611; 26.0955333
TheJournal.ie

The Journal (formerly styled as TheJournal.ie) is an online newspaper in Ireland. It was a mixture of original and aggregated content, before moving to entirely original content. The website was founded in early 2010.
It was edited by Jennifer O'Connell from 2010 to 2011, and by Susan Daly between 2011 and August 2019, when Sinead O'Carroll stepped into the role with Daly's promotion to Managing Editor. The publication employs approximately 75 people.
The Journal produces 70 original pieces of content per day. The website was originally divided into four components: TheJournal.ie itself for Irish and international news and opinion; Fora for business news; The 42 (formerly TheScore) for sports news; and The Daily Edge for entertainment and gossip.
The Daily Edge ceased operations on 29 March 2019 and Fora on 9 April 2020. Fora was wound down due to a decline in advertising revenue prompting the parent to reduce its costs in the wake of the COVID-19 pandemic in the Republic of Ireland.
The investigative platform Noteworthy was launched in April 2019. It is an Irish investigative journalism platform, published by Journal Media. Readers are invited to submit ideas for investigations and these are then crowdfunded through the site. The site received backing from Google's Digital News Innovation fund in 2018 to create the platform.
Investigations by Noteworthy have won and been shortlisted for Irish and international awards, including a nomination for the Mary Raftery Prize for the series on planning in Kilkenny called "A bridge too far", and the Justice Media Awards. In 2021, Maria Delaney of Noteworthy and Michelle Hennessy of TheJournal, were awarded the Journalism Excellence Award at the Irish Red Cross Humanitarian Awards for their series "Tough Start" investigating the experiences of children from the Traveller community in the Irish education system. Investigations have also been cited in the Seanad and Dáil on a number of occasions.
The 42 is an Irish app and sports news website, published by Journal Media. It covers association football, GAA sports, rugby, athletics, boxing, MMA and other sports. The website was formerly known as TheScore.ie before changing its name to The 42 in 2014. The sports site is run by editor Adrian Russell, with Niall Kelly acting as deputy editor.
In April 2019, The 42 was named Sports Media Outlet of the Year at the Irish Sport Federation awards.
TheJournal.ie won three Eircom Spider Awards—Best News Site, the Digital Editor Award, and the Grand Prix Award for Best Overall Site. It also won two Irish Web Awards—Best Online Publication and Grand Prix for Best Website. In addition, it won the award for Best Media/Publishing App at the Appy Awards.
In 2020, TheJournal.ie won the Mary Raftery Prize for its podcast series on the Stardust fire.
Journalists and reporters with The Journal include Aoife Barry, Christine Bohan, Daragh Brophy, Orla Ryan, Emer Moreau, Carl Kinsella and Christina Finn. Other occasional contributors include Rory Hearne and Emma DeSouza. Writers who previously worked for TheJournal.ie include Gavan Reilly, Emer McLysaght, and Nick Leeson.