Средновековни български монети

Средновековните български монети са паричните знаци на българските владетели от Средновековието.
Не е доказано съществуването на монетосечене по време на Първата българска държава, а под старобългарски монети се разбират паричните знаци от Втората българска държава. Според материала, от който са изработени, биват златни (перпери), сребърни (аспри), билонни (сплав на мед и сребро) и медни. Според формата се делят на плоски и корубести. Надписите са на български, по-рядко на гръцки. Поради ограниченото място те са съкратени, често представени само с няколко букви и знак за съкращение. От художествена гледна точка продължават византийската традиция, но са с по-схематична и понякога дори груба изработка. Гравьорите не се опитват да предадат обем на фигурите. Основните изразни средства, с които си служат, са линията и точките. В българските монети се срещат изображения, които нямат аналог във византийско-славянско монетосечене, което ги обособява като отделна група.
Старобългарските монети са важен източник за историята на Втората българска държава.
Много дълго време се считаше, че Йоан II Асен е първият български владетел сякъл собствени монети. Днес вече е известно, че това не е така. Монета на Петър I (България) се съхранява в Ермитажа). Монетата е открита в Нежин, при Киев през 1852. Любопитно е, че на нея той титулува себе си "василевс". На първата страна на изображението е интересна инскрипцията +IhSU X[PI]SCVS+, което е най-ранния запис на българското име на Бога с латински букви. Чете се Исху Хриску Криску. Монархът е облечен в хламида - символ на най-високото му монаршеско достойнство. Върху печата ясно се вижда удар с кирка. Патриаршеският кръст между монарха и Мария Лакапина, щерка Роман I Лакапин и наречена Ирина (в превод "мир") по повод на сключения мирен договор между Византия и България, е не просто царска инсигния, а образно свидетелство за върховенството на царя и за обединението на властите - светската и църковната под неговата десница. Това статукво продължава до признаването на българската църква за патриаршеска, когато самия Петър осъществува разделянето на властите.
Петър е известен със строежа на множество манастири и църкви, заради което по-късно е обявен от българската църква за светец, повод за което е и неговото мирно царуване. Важен въпрос е и разчитането на надписа + PETPOC ..... IMXаLTAR. Тази съкратена инскрипция се представя със значението на "император на христовия олтар ". На латински altar e съкратена форма на altaria -олтар.
Съществува емисия билонни монети, датирани към края на ХІІ или началото на ХІІІ век. за които се спори дали са на Теодор -Петър.
Този тип монети стават известни сравнително неотдавна (през 1970 г.) и вече са известни над 100 екземпляра, включени най-вече в монетни съкровища, укрити, според И. Йорданов, след 1185 г. Тези от тях, които имат сигурен произход, са все от територията на България: Поморие, с. Кортен, Новозагорско, Стара Загора, Пловдивско, Велико Търново, Драгановец, Търговищко, с. Красен, Русенско, Силистра, с. Исакча в Северна Добруджа и пр.; Надписът е на гръцки език и в него се разчита името Теодор. Според И. Йорданов, последното разчитане изглежда най-приемливо в светлината на намерения печат с надпис също на гръцки език: ”Йоан, василевс на българите” и в контекста на събитията в българските земи през 1185 – 1190/1191 г. Йорданов разчита текста като:
”+Т[е]од[ор]1, ц[ар на] г[ърци]те (+Θ[ε]οδ[ωρος], β[ασιλευς] Ρ[ωμαιω]ν.)”
Следва да се отбележи, че вБориловия синодик Петър е наречен "Цар Теодор"; Горният прочит, обаче не се приема единодушно от всички изследователи. Основните аргументи срещу него са дадени от К. Дочев и са допълнени от В.Игнатов
Цар Иван Асен II е първият български владетел. представител на втората българска държава, от който има запазени монети. Известно е, че Калоян и Борил са секли имитации на византийски монети. Въпреки че Калоян е получил правото на монетосечене от папа Инокентий III, а Борил го е наследил от него, няма запазени техни собствени монети, поради което се приема, че началото е поставено от Иван Асен II.
Уникалността на златната перпера на Иван Асен II и особеностите на иконографията и дават повод за съмнение у някои изследователи относно нейната автентичност. Повод за съмнение дават неяснотите около откриването ѝ, прекалено плоската ѝ форма, голямата пукнатина в нея, очевидното сходство с монетите на Теодор Комнин и двойният жест на свети Димитър – едновременно коронова царя и му връчва меч. Едновременното извършване на две действия не се среща в други византийски и славянски монети.
Монетосеченето на този владетел се отличава с разнообразието си, използването на нови иконографски типове и прецизната гравьорска изработка.
Теодор Светослав е първият български владетел, сякъл сребърни аспри.
Някои от медните монети на Иван Александър са корубести (стамини), други плоски (асариони).
Теглото варира в различните варианти от 0,28 – 0,39 g при типа „звезда“ до 1,05 – 1,15 g при „сарацинска глава“. Надписът, който за разлика от другите монети на български царе и разположен по кръжилото на монетата, гласи: „Иван Срацимир, цар на българите“. Изписан е по различен начин в различните варианти.
Съществуват още няколко типа медни монети, приписвани на цар Иван Срацимир, и анонимни монети, отнасяни към монетосеченето на този владетел. Запазени са множество имитации на парични знаци на Иван Срацимир. Повечето се отличават с груба направа.
В желанието си да демонстрират пълна независимост от централната власт някои български феодални владетели секат собствени монети, привилегия по право запазена за коронованите особи. Запазени са монети на деспот Яков Светослав, добруджанския владетел Иванко и Фружин Асен.
Монетите на Яков Светослав се отличават с груба изработка, която възпрепятства точното идентифициране на изобразените персонажи.
Върху сребърна монета на хан Абдулах (владетел от Златната орда) е запазена контрамарка на деспот Иванко, представляваща буквата Т.