davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Gallgasaouriezh

Ar c'hallgasaouriezh eo ar gasoni ouzh ar C'hallaoued, ouzh Bro-C'hall, ouzh ar galleg, ha kement tra a zo gall. Enebet e vez alies ouzh ar c'hallgarouriezh. Broioù zo a vez brudet da vagañ kasoni ouzh Bro-C'hall (Bro-Saoz, Aljeria a-wechoù), met pa seller a dost n'eo nemet afer un nebeud tud, ha ken bras all, hogen didrousoc'h, e vez ar c'hallgarouriezh enne ivez alies.
Adalek amzervezh ar roue gall Loeiz XIV dreist-holl, gant Freuzadeg Pfalz (e 1674) hag arigrap Pfalz (e 1689), a spontas hag a heugas Europa neuze, e krogas an enebiezh vras etre Alamagn ha Gall, ha ne reas nemet kreskiñ betek an Eil Brezel-bed.
Ma voe degemeret mat an dispac'h gall en Alamagn e-touez an dud a breder da gentañ, e troas an dud a-enep Bro-C'hall pa voe aloubet ar vro gant armeoù Napoleone Buonaparte. ... Disteraet kalz eo an enebiezh-se abaoe ar bloavezhioù 1960, hag aet da get zoken e-touez ar yaouankizoù. Koulskoude e sav en-dro tan ar c'hallgasaouriezh bep an amzer e kazetennoù zo, evel er sizhunieg Der Spiegel a ra anv bep an amzer eus ar selbsternannte Grande Nation (« Broad veur emanvet »).
Bro-Saoz e vije ar vro ma verv ar c'hallgasaouriezh, abaoe Janed Ark a vije bet lazhet ganto a-hervez, pa lavar istorourien zo e voe devet gant Gallaoued evelti.
Goude Brezel an Inizi Maloù e teuas martoloded saoz da ober freuz ha reuz da Vrest, en ur huchal Exocet, anv an obuzoù-nij a oa bet gwerzhet gant Bro-C'hall da Arc'hantina hag a oa bet distrujet gante meur a lestr saoz ha lazhet meur a vartolod.
E saozneg e vez graet frogs, froggies eus ar C'hallaoued war zigarez ma tebrfent gleskered. Diwar se ez eus bet gwelet enskrivadurioù war mogerioù e Breizh ma lenned Frogs out, war batrom ar Brits out a veze kavet war mogerioù Iwerzhon.
Dister eo ar c'hallgasaouriezh en Iwerzhon, ur santad a vez laosket gant ar Saozon peurvuiañ, ampartoc'h da c'hoapaat Bro-C'hall. Koulskoude, dre fent, e kaver pennadoù goapaus e kazetennoù zo a-wechoù. Kentañ tro ma voe manifestet a-enep Bro-C'hall e oa pa voe skubet skipailh Iwerzhon er-maez eus kib mell-droad ar bed gant ar melldroader gall Thierry Henri.
Bec'h a vez a-wechoù etre stad Kanada ha proviñs Kebek, hag alies diwar-benn lec'h ar galleg evel yezh ofisiel.
An disfiz ouzh Bro-C'hall a vag lod eus tud Kebek a deufe eus dilez Kebek gant ar C'hallaoued en XVIII kantved, goude Seziz Kebek e 1759. Lod a damall ivez d'ar C'hallaoued chom hep stourm ouzh ar saozneg ha leuskel ar galleg da vezañ saoznekaet, kontrol da emzalc'h Kebekiz. An disfiz-se eo a zo gaver en droienn « Maudits Français ».
E deroù an XIXvet kantved e voe aloubet Spagn gant armeoù Napoleon. Gant Emsavadeg an Dos de Mayo e krogas ur brezel-dieubiñ.
Al livour Francisco de Goya a reas meur a livadur diwar-benn an darvoudoù kriz-se.
« 112 Gripes about the French » (e saozneg), pe Nos amis les Français, a oa ul levrig embannet en 1945 evit ar soudarded stadunanat, ennañ 112 goulenn ha respontoù da zisplegañ stad ar gevredigezh c'hall d'ar soudarded, souezhet o kavout tud hep soavon hag a zebre gleskered.
Bec'h a sav a-wechoù etre gallegerien Suis hag ar C'hallaoued a deu da labourat da Suis, hag a laerfe o labour diganto a-hervez.
List of French Americans

French Americans are U.S. citizens or nationals of French descent and heritage. The majority of Franco-American families did not arrive directly from France, but rather settled French territories in the New World (primarily in the 17th and 18th centuries) before moving or being forced to move to the United States later on (see Quebec diaspora and Great Upheaval). Also, the largest French territory in North America was sold to the U.S., absorbing their French citizens (see Louisiana Purchase). About 26 million U.S. residents are of French descent, and about 1.5 million of them speak the French language at home. Being isolated, mixed with different cultures, or ignored, the French-Americans developed particular cultures that reflect varying degrees of adaptation of their environments. This gave birth to streams of French-Americans like the Acadians, the Cajuns (an Anglicization of the autonym Cadien, from the French word for Acadian, Acadien), Louisiana Créoles and many others. In the 2020 United States census, French Americans (25.8 million or 7.4% of the population) were the 4th most common ancestral group, followed by German Americans (45 million), Irish Americans (38.5 million) and Mexican Americans (37.4 million) but ahead of English Americans (25.5 million), based on the self-reporting ancestry data from the U.S. Census Bureau.
The following is a list of notable French Americans by occupation, including both original immigrants who obtained American citizenship and their American descendants.
To be included in this list, the person must have a Wikipedia article showing they are French American or must have references showing they are French American and are notable.
Robert Singer (producer)

Robert Singer (born December 3 1955) is an American television producer, director and writer. He is known for his work on Supernatural where he served as an executive producer, director and occasional writer. The character Bobby Singer was named after him. A fictionalized version of Singer appears in the season 6 episode The French Mistake played by Brian Doyle-Murray. Singer also created the series Reasonable Doubts and has worked as a producer and director on various television series, including Lois & Clark: The New Adventures of Superman. He also served as a producer for the films Cujo and Burnt Offerings. His production company is December 3rd Productions, named after his birth date.
Culture of South America

The culture of South America draws on diverse cultural traditions. These include the native cultures of the peoples that inhabited the continents prior to the arrival of the Europeans; European cultures, brought mainly by the Spanish, the Portuguese and the French; African cultures, whose presence derives from a long history of New World slavery; and the United States, particularly via mass culture such as cinema and TV.
Roman Catholicism is the dominant religion (over 80%-70% in Hispanic countries, some 65% in Brazil). French Guiana also has a large number of Protestants. Guyana and Suriname are exceptions, with three major religions: Christianity in general, Hinduism, and Islam. In lowland South America, as well as the Andes, animism and shamanism are common, as noted among the Urarina of Peruvian Amazonia.
Portuguese and Spanish are the primary languages of the continent. The majority of South Americans (more than 50%) speak Portuguese. However, most South American countries are Spanish-speaking, and nearly all of the continent's lusophones reside in Brazil. Among other languages used by many South Americans are:
South American nations have a rich variety of music. Some of the most famous genres include samba from Brazil, tango from Argentina & Uruguay, and cumbia from Colombia.
Beyond the rich tradition of indigenous art, the development of South American visual art owed much to the influence of Spanish, Portuguese and French Baroque painting, which in turn often followed the trends of the Italian Masters. In general, this artistic Eurocentrism began to fade in the early twentieth century, as South Americans began to acknowledge the uniqueness of their condition and started to follow their own path.
Because of South America's ethnic mix, South American cuisine takes on European, American Indian, and African influences. The Bahia state (in Brazil) is especially well known for its West African-influenced cuisine. Peru is especially well known for its ethnic mix influences like African, American Indian, European, Chinese, Japanese, and others.
Naïka

Victoria Naicka Richard (born March 3, 1998), known professionally as Naïka, is an American-born French-Haitian singer and songwriter.
Born in Miami to a Haitian mother and a Malagasy father, Naïka spent her childhood living in various countries and regions, namely Paris, Guadeloupe, Kenya, South Africa and Vanuatu, before moving back to Miami when she was 16. She developed her musical interests at an early age.
In 2015, Naïka placed second in the BMI John Lennon Foundation Scholarship competition. She studied Performance as her major at Berklee College of Music in Boston, being selected during her first year for a tour with Michael Bolton. She participated in the NBC casting show The Voice and, during her 7th semester, she was selected to take part in a bootcamp class by songwriter Kara DioGuardi, which resulted in her debut single "Ride". Following her graduation, she moved to Los Angeles to pursue a musical career.
Her 2016 rendition of the Haitian traditional song "Papa Gèdè (Bel Gason)" received 200,000 clicks within two days and a total of over 1 million views. After the success of her 2017 debut single "Ride", which obtained 5 million Spotify streams – resulting in a second place on the platform's Global Viral chart – and charted in twelve countries, she signed a two-year contract with Capitol Records (a division of Universal Music).
After releasing several singles between 2017 and 2019, she rose to prominence in early 2020, when a TikTok video of her version of "Don't Rush" garnered over 20 million views in three months, drawing the attention of the original artists Young T & Bugsey. In 2020 and 2021, respectively, she released the EPs Lost in Paradïse, Pt. 1 and Lost in Paradïse, Pt. 2, under the label AWAL. In April 2024, Naïka made an appearance during Saint Levant's performance at Coachella 2024, duetting to an unreleased song. Her debut album is scheduled for release in 2025.
Naïka is a multilingual artist, singing in French, Haitian Creole, and English. Her musical style, which she defines "world pop", is based on a mix of world music – blending European (particularly French), African, Caribbean and Afro-Caribbean music – with pop, soul and R&B. She cites influences from Britney Spears, Destiny's Child, Usher, the Black Eyed Peas, as well as classical composers like Wolfgang Amadeus Mozart.
Naïka lives and works in Los Angeles. Since 2023, she has been in a relationship with Palestinian rapper Saint Levant.
French pop music

French pop music is pop music sung in the French language. It is usually performed by singers from France, Canada, Belgium, Switzerland, or any of the other francophone areas of the world. The target audience is the francophone market (primarily France), which is considerably smaller than and largely independent from the mainstream anglophone market.
The first distinct French pop music styles that emerged were the French rock and the yé-yé, which originated in France during the 1960s. They were influenced by the American rock & roll of the 1950s. In the early days, this style of French pop music was easily distinguishable from the earlier category of French music called chanson in English. Eventually the early French pop music and the chanson styles crossed over and combined.
French pop music can be heard on radio stations in France, such as NRJ, RTL 2, Virgin Radio (formerly Europe 2), Radio Nova, Chérie FM, and others. (There are francophone radio stations outside France, but the ones in France are the most influential with respect to French pop music.) Besides French pop music, these radio stations typically play mainstream pop music (in English) as well as Latin pop, Italian pop, and African pop depending on the station.
Radio stations in France are required to play at least 40% of their songs in French, during prime hours. France's Pelchat amendment to the 1994 Broadcasting Reform Act is the law which requires this.
A list of Francophone pop music artists and the decades when they rose to prominence.
Jérémy Gabriel

Jérémy Gabriel (born December 10, 1996), also known as Le Petit Jésus, is a French Canadian singer.
Gabriel was born in Charlesbourg, Quebec City. At birth he was deaf, and had head, facial, ear and skull deformities. At age 6 months he was diagnosed with Treacher Collins syndrome. At age 5 years he was referred to Shriners Hospitals for Children where he met with Dr. Lucie Lessard. At age 6 (2003) he received a bone anchored hearing aid and discovered his passion for singing. In 2006 he sang for the Pope. In 2011, he sang the Canadian National Anthem, "O Canada", for a Montreal Canadiens NHL game.
After performing before pope Benedict XVI in 2006, he was received by Cardinal Ouellet and awarded the decoration of the Pontifical Swiss Guard. He performed several songs at CanadaFest between the years of 2007, 2011 and 2012 CanadaFest.
During 2012–2013, Gabriel became one of the co-patients ambassadors of the Shriners Hospitals for Children. He performed for several congresses and Shrine events across North America. He sang in Toronto, London, Montreal, Calgary, Ottawa, Chatham-Kent, Regina, Atlanta, Lewiston, Charlotte, Tampa Bay, Dallas, Chicago, Los Angeles and Las Vegas.
Gabriel's parents filed a complaint with the Quebec human rights commission against Mike Ward for jokes Ward performed in regards to Gabriel's handicap and singing, in his shows from 2010 to 2013. The commission brought the case in front of Quebec's Human Rights Tribunal seeking $80,000 in damages from Ward. The tribunal ordered Ward to pay him $35,000 and his mother $7000 in July 2016. Ward's attorney, Julius Grey, appealed the decision. The decision was upheld by appellate court judges on November 28, 2019. Ward appealed the decision to the Supreme Court of Canada, which on October 29, 2021, ruled that Ward had not discriminated against Gabriel, and overturned the tribunal's decision.
On February 1, 2022, Gabriel and his mother sued Mike Ward for libel, asking for over $300,000 in damages.
On September 30, 2016, Gabriel released his first single, 'I Don't Care', on JLMMUSIC. That release is distributed by DEP and Believe Digital, and supported by Universal Music Canada. An extended play is scheduled for 2017.
National Book Critics Circle Award for Biography

The National Book Critics Circle Award for Biography, established in 1983, is an annual American literary award presented by the National Book Critics Circle (NBCC) to promote "the finest books and reviews published in English." Awards are presented annually to books published in the U.S. during the preceding calendar year in six categories: Fiction, Nonfiction, Poetry, Memoir/Autobiography, Biography, and Criticism.
Books previously published in English are not eligible, such as re-issues and paperback editions. They do consider "translations, short story and essay collections, self published books, and any titles that fall under the general categories."
The judges are the volunteer directors of the NBCC who are 24 members serving rotating three-year terms, with eight elected annually by the voting members, namely "professional book review editors and book reviewers." Winners of the awards are announced each year at the NBCC awards ceremony in conjunction with the yearly membership meeting, which takes place in March.
Between 1983 and 2004, the award was presented jointly with autobiography.
Bii (singer)

Pil Seo-jin or Bi Shu-jin (Chinese: 畢書盡; pinyin: Bì Shūjìn; Korean: 필서진; romaja: Pil Seojin; born July 7, 1989), known professionally as Bii, is a South Korean-born Taiwanese singer, songwriter, and actor.
Bii was born and raised in South Korea, to a Taiwanese father and Korean mother. At the time of his birth, the South Korean nationality law did not allow South Korean women who were married to foreigners to transmit their nationality to their children, so he was regarded as overseas Chinese in South Korea. He also has a younger brother, Pil Seo-yeong.
His life in South Korea was reported to be a bit challenging as he did not qualify for a national identity card. He could not afford any health insurance and he had to pay higher tuition fees than his Korean peers.
At the age of 17, SM talent agent scouted Bii, who was a high school student then, but his mother rejected the idea of him being a singer.
His native language is Korean. He did not learn Standard Mandarin until he came to Taiwan.
In 2011, Bii acquired his nationality in Taiwan. He took a hiatus from the entertainment industry to serve his mandatory military service in Taiwan between November 2011 and November 2012.
Bii was always interested in music. He was the lead singer in his high school band. Later he went to Dongguan, Mainland China to find his father, who worked there, to find a job. Afterwards, a friend of his father's took him to Taiwan and introduced him to the boss of Eagle Music, where Bii started to pursue a musical career.
On July 9, 2010, Bii released his first EP which was titled "Bii." This EP contains a total of 4 songs: 1 in Korean and the remaining 3 in Mandarin. On October 6, 2010, Bii released his first album, "Bii Story" which has been sung in both Korean and Mandarin.
The name "Bii" stands for "Be-I-I," indicating his dual personas.
As a singer and songwriter, he has composed a lot of songs or written the lyrics in Korean and Mandarin. Many of Bii's songs were the theme songs of TV series. His songs have been featured in many TV series, such as Zhong Wu Yan (2010), Love Around, Someone Like You, Bromance, Prince of Wolf, and Better Man in Taiwan.
Bii made a cameo appearance in the TV series Love Around (2013) as Peter. He appeared in Episode 1 of the TV series Someone Like You (2015) as Gu Long, who raced against Fang Zan Cheng played by Kingone Wang. He appeared as Wei Qingyang in a romance comedy, Bromance (2015), co-starring with Baron Chen, Megan Lai, Sean Lee, and Katie Chen.
List of former United States citizens who relinquished their nationality

This is a list of notable former United States citizens who voluntarily relinquished their citizenship, and through that act, their nationality. It includes only public figures who completed the process of relinquishment of United States citizenship. This list excludes people who may have indicated their intent to do so but never formally completed the process, as well as immigrants who had their naturalizations canceled after convictions for war crimes or for fraud in the naturalization process.
To take or run for a position in a foreign government. Spouses of foreign heads of state are included in this category. To naturalize as a citizen of a foreign country, or to retain citizenship in a foreign country disallowing dual citizenship. To protest U.S. policies or actions Other or unclear reasons
The column "Federal Register" refers to whether and when the former citizen's name was published by the U.S. government in one of its lists of people giving up citizenship. "Too early" refers to people who relinquished citizenship before publication began. An asterisk indicates that Federal Register data for the quarter in which the person relinquished citizenship has not yet been released. See the article "Quarterly Publication of Individuals Who Have Chosen to Expatriate" for further details on the Federal Register list. The column U.S. Citizenship indicates how the person original ascertained US citizenship. Jus soli ("right of the soil") is citizenship by birth in the United States, whereas jus sanguinis ("right of blood") here refers to citizenship through birth abroad to an American parent.
Federal policy towards U.S. citizens who naturalize in foreign countries has varied over the years. For most of the twentieth century, the State Department regarded such naturalizations as indicating the intent to relinquish U.S. citizenship in almost all cases. However, in 1990 the State Department adopted the administrative presumption that "when a U.S. citizen obtains naturalization in a foreign state, subscribes to routine declarations of allegiance to a foreign state, or accepts non-policy level employment with a foreign state", he or she intends to retain U.S. citizenship, overriding the earlier presumption that such acts indicated intent to relinquish U.S. citizenship.
Luan Cásca

De réir staire na Críostaíochta, ba ar Luan Cásca an lá dár gcionn a d'aiséirigh Íosa Críost, Domhnach Cásca, ar feadh aimsire na Cásca.
Ba ar Luan Cásca i 1916 a thosaigh Éirí Amach na Cásca in Éirinn. Bhí Óglaigh na hÉireann, Arm Cathartha na hÉireann agus an IRB ag feitheamh le deis chun saoirse a bhaint amach d'Éireann, agus thógadar seilbh ar fhoirgnimh tábhachtacha i mBaile Átha Cliath ag a thús.
Is saoire poiblí Luan Cásca in Éirinn, mar gheall ar an réabhlóid seo, agus mar gheall ar an gCáisc féin agus a tábhacht imeasc Críostaithe.
Sean Hales

Téachta Dála agus briogáidire-ghinearál ab ea Seán Hales, a bhí (30 Márta 1880 - 7 Nollaig 1922). Bhí sé ina bhall de Shinn Féin agus i bhfabhar an Chonartha .
As Baile na Daibhche i gContae Chorcaí dó, bhí seisean agus a deartháireacha Tom, Dónal agus Robert gníomhach in Óglaigh na hÉireann le linn Chogadh na Saoirse.
Mharaigh Óglaigh frith-Chonartha Hales, de thaisme, ar Ché Urumhan i mBaile Átha Cliath. Bhí siad ag iarraidh Pádraic Ó Máille, TD, a mharú. Gortaíodh Ó Máille ach thiomáin sé Hales chun an ospidéil.
Bhain an rialtas díoltas amach go díreach. Ar 8 Nollaig 1922, cuireadh ceathrar Poblachtánach, duine ó gach cúige, chun báis. Lámhachadh Liam Ó Maoilíosa, Ruairí Ó Conchúir (an-mhór le Kevin O'Higgens, an tAire Dlí agus Cirt, a shínigh an t-ordú), Seosamh Mac Calbhaigh agus Risteard Bairéid (an mhór le Hales), mar bheart díoltais. Básuithe neamhdhlíthiúla amach is amach a bhí ann. Bhain na heachtraí seo an anáil de mhuintir na hÉireann.
Пенчо Славейков (булевард в София)

„Пенчо Славейков“ е булевард в София, предишното му име е бул. „Окръжен“. Носи името на българския поет Пенчо Славейков.
Простира се между бул. „Генерал Едуард И. Тотлебен“ и бул. „България“. Пресича се с „Витошка“.
На бул. „Пенчо Славейков“ или в неговия район са разположени следните обекти:
Обединено училище „Пенчо Славейков“

Обединено училище „Пенчо Славейков“ е обединено училище в Пловдив, България.
Разположено е на улица „Батак“ № 57 в квартал „Столипиново“. Създадено е през 1966 година и става първото експериментално основно училище със засилено трудово обучение – форма на обучение, насочена главно към циганите, при която професионалното обучение е засилено за сметка на общообразователните предмети. По това време то има около 960 ученици. Просветната администрация отчита формата на училището като успешен, със значително подобряване на посещаемостта и процента на завършили, и през следващите десетилетия са създадени няколко десетки подобни училища.
Джордж Бас (археолог)

Джордж Флетчър Бас е американски археолог, признат за един от ранните практикуващи подводна археология, заедно с Питър Трокмортън, Хонор Фрост и др.
Джордж Бас е роден на 9 декември 1932 г. в град Колумбия, Южна Каролина. През 1960 г. той ръководи първата археологическа експедиция за разкопки на древно корабокрушение край нос Гелидоня в Турция. Ръководи разкопки на корабокрушения от бронзовата епоха, античността, и от епохата на Византия.
През 1973 г. Бас основава Института по морска археология.
Улубурунски кораб

Улубурунският кораб е потънал кораб от края на 14 век пр.н.е., открит в Средиземно море близо до турския град Каш. Това е един от най-добре изследваните археологически обекти от този вид.
Потъналият кораб е открит от турски гмуркач през 1982 година. Подводните разкопки са извършени в рамките на 11 сезона от 1984 до 1994 година за 6613 часа и 22413 гмуркания. Те са ръководени от Джордж Бас от Института за морска археология. Кърмата на кораба се намира на дълбочина 44 m, а носът – на 52 m. Част от товара е разпръсната до дълбочина от над 60 m.
Корабът е датиран чрез дендрохронология към 1316-1306 пр.н.е., края на бронзовата епоха в региона. Датата е получена от дървата за огрев, открити на борда, а не от корпуса. Тя се съгласува добре и с откритите предмети.
Корабът представлява търговски съд, вероятно от Леванта. Той е дълъг около 15 m, широк около 5 m и може да побере около 20 t товар. Корпусът е силно повреден, но някои части са запазени, донякъде от продуктите на корозията на медните слитъци. Той е построен от ливански кедър по техника с шипови сглобки, позната и от по-късните финикийски, гръцки и римски кораби. Открити са и парчета от гребла, най-голямото от които е дълго 1,7 m и е дебело 7 cm.
Една от най-характерните черти на корабния корпус е наличието на прото-кил – най-ранния пример за този елемент в корабостроенето.
Корабът има поне 24 каменни котви, тежащи между 120 и 210 kg, както и две по-малки с тегло 16-21 kg. Някои от котвите изглежда са резервни и служат и за баласт. Откритите котви с един отвор се срещат често по левантинското крайбрежие, например в Тел Абу Хауам, Угарит и Библос. Други подобни са открити при корабокрушението при нос Гелидония и в Китион в Кипър.
Точният маршрут на кораба е трудно да бъде установен. Вероятно той е тръгнал от Кипър, тъй като основната част от товара, 10 t медни слитъци, е идентифициран, като произлизащ от мините на Аплики и други мини по меднодобивната ос на Соли в северозападен Кипър.
Националността на кораба е предполагаемо ханаанска от региона на северен Израел и Южен Ливан, определена по предварителен петрографски анализ на каменните котви и съдове от корабния камбуз. Превозваните предмети имат различен произход - микенски, кипърски, ханаански, каситски, египетски и асирийски.
Корабът превозва:
Иберийско изкуство

Иберийското изкуство е термин, отнасящ се за специфичния художествен стил на Иберийския полуостров в древността и античността до римското завоюване на Испания.
Най-добре е изразен в разкритите скулптури от камък и бронз, защото запазените предмети от дърво и глина са малко, поради нетрайността на тези материали. Най-известните образци на иберийското изкуство са женските фигуративни каменни скулптури и малките бронзови статуетки.
Иберийските каменни скулптури са с погребална или религиозна цел. Сред тях най-значимите са дамата от Баса и дамата от Елче, които се съхраняват в Националния археологически музей на Испания в Мадрид. Интересни, и в известен смисъл уникални, са каменните статуетки на лъвове като бикът от Беласота, който е с човешка глава.
Иберийският полуостров в древността и античността е подложен на различни културни влияния, но най-вече древногръцко и финикийско. В зависимост от мястото се наблюдават големи локални различия, например повечето артефакти са съсредоточени в Испански Левант, т.е. по средиземноморското крайбрежие със свързаните области, като най-концентрирани са находките на територията на Тартес (съвпадаща приблизително с днешна Андалусия). В центъра на полуострова, на територията на Стара Кастилия, е разкрито третото важно културно огнище – т.нар. култура Коготас.
Самите иберийци, населявали в древността и античността Испанския Левант, имат свой културен облик със специфични черти на изкуството, които не могат да се отдадат на древногръцко или финикийско-пуническо влияние. Същото, но не в такава степен, важи и за южния район на Тартес, в който обаче източното влияние е по-осезаемо. В тези културни региони се долавя и опосредствено древноегипетско влияние, напримерно в скулптурите на сфинксове и грифони.
Джезве

Джезве [1](на турски: cezve) или кафеник представлява специален съд за приготовление на турско кафе. Традиционно се изработва от кована мед. Съдът има характерна дълга дръжка, която помага да се избегне изгаряне на ръцете по време на приготовлението на кафето, и улей за изливане, улесняващ сервирането. В някои страни се използва думата ибрик. В Австралия и САЩ джезвето е известно с гръцката дума за това – брики (μπρίκι) поради голям брой на гръцки имигранти.
Столично

„Столично“ е търговска марка българска бира, тип лагер, в стил бок бира, която се произвежда от пивоварната „Загорка“ АД, гр. Стара Загора, собственост на международната пивоварна компания „Хайнекен“.
Столично (Stolichno Bock Beer) е единствената бок бира, произвеждана в България. Отличава се с тъмен червеникавокафяв цвят с гранатови отблясъци. Характерен акцент в аромата на Столично е силният карамел, който присъства и във вкуса заедно с нотки на кафе.
Прави се по оригинална рецепта с изцяло тъмни малцове, разработена от майстори пивовари от Пивоварна Ариана АД, наследник на чешката пивоварна фабрика на братя Прошек, и „Загорка“ АД, под ръководството и контрола на нидерландски пивовари от Heineken N.V. Производственият процес включва продължителна ферментация, отлежаване и използване на висококачествени тъмни малцове, вода, мая и хмел.
„Столично“ е с алкохолно съдържание 6,5 об.% и екстрактно съдържание 16° Р. На пазара се предлага в кенове и наливно, а от декември 2006 г. – и в стъклени бутилки от 0,5 л. с иновативно twist-off отваряне.
Сервира се охладена до 5 °C. Най-подходяща за сервиране на бирата е чашата тип „лале“, наподобяваща конячена чаша.
Ангел Симеонов (поет)

Ангел Борисов Симеонов е български бизнесмен, поет и колекционер.
Роден е на 5 февруари 1961 г. в София. Учи в едни от най-добрите столични училища. Завършва 76-о основно училище. Висше образование получава в Висшия институт за физическо възпитание и спорт (ВИФ) – „Спортна журналистика“ (1982 – 1985) и във Висшия икономически институт „Карл Маркс“, специалност „Икономика и управление на промишлеността“ (1987 – 1991).
До 1989 г. последователно заема отговорни постове в структурите на Комсомола и е един от най-младите стопански ръководители в столицата (заместник-директор на промишлено предприятие). След 1990 г. развива успешен бизнес в различни икономически сфери.
Член е на Съюза на българските писатели. Носител е на награда за принос към българската литература за 2017 г. на СБП.
Съучредител и член е на Съюза на колекционерите в България. Притежава една от най-големите колекции на българско изобразително изкуство в страната. Представял е своята колекция в множество изложби, включително в Националната художествена галерия, в Министерството на културата и други.
Във фоайето на неговия хотел „Анел“ в София могат да бъдат видяни творби на Генко Генков, Димитър Казаков – Нерон, Иван Вукадинов. Той е сред първите колекционери, обърнали по-сериозно внимание на творчеството на Атанас Яранов. В началото на 2010 г. Министерствто на културата отбелязва 70 години от рождението на Яранов с изложба, съставена изцяло от колекцията на Ангел Симеонов.
Стихове пише и публикува още като ученик. През 2014 г. издава първата си стихосбирка „20 дни от февруари“. През следващите години са издадени още 15 негови поетични книги.
По негови текстове песни имат Орлин Горанов, дует „Ритон“, Йорданка Христова, Панайот Панайотов, Маргарита Хранова, Силвия Кацарова и Васил Петров.
Стихосбирката „Любов като насън“ събира редица коментари, някои от които на Боян Ангелов, председател на Съюза на българските писатели, проф. Валери Стефанов, проф. Андрей Пантев, Димитър Томов, Гиньо Ганев, акад. Стефан Воденичаров.
Боян Ангелов пише: „Поетът гради пласт по пласт своите спомени и надгражда емоционални реалности, свързани с най-близките нему хора. Някои вече са си отишли от този свят, но неизменно населяват пределите на сънищата му или се явяват незрими и бездиханни, за да насочат волята в правилната посока. Този диалог между поета и невидимата реалност е разбираем само за онези, които могат да уловят неуловимото“. „Дано – надявам се – песните на твореца Ангел Симеонов да се възраждат и да се връщат в паметта ни със своя тайнствен чар“, пише акад. Антон Дончев.
Христо Христов (поет)

Христо Христов е български поет от ромски произход. Пише на български и ромски език.
Работи като телевизионен водещ в „Канал 2001“ на предаването „Джа, джа“ до 2003 г. От 2006 г. е водещ в ТВ „7 дни“ на ромско шоу „Жар, жар“. Работи като журналист в Ромския информационен център в София, в медиите в-к „Дром дромендар“ и сп. „О рома“. Пак от 2006 г. е разследващ журналист в Български хелзинкски комитет. От началото на 2008 г. е директор на „Джипси ТВ“ и водещ на единственото ромско шоу в националния ефир „Таборът“ излъчван едновременно по две телевизии „Здраве“ и „7дни“. От 2010 г. до 2015 г. работи като сценарист и организатор продукция на предаванията "Светът на ромите" и "Малки истории" в БНТ, Канал1. През 2020 г. създава "ХИТ медия" - електронен информационен портал.
Пише сценариите на три документални филма: „Голяма Богородица“ по Канал 1 – БНТ и „Сълзи в рая“. През 2008 г. Христо Христов заснима филма послание „Подай ръка – бъди човек“ за виртуозния кларинетист Иво Папазов-Ибряма.
Първите творби на Христов са публикувани през 1994 г. във в-к „Романо Ило“ („Циганско сърце“). През 1996 г. излиза първата му стихосбирка „Оркусова любов“ след високата оценка, която му дават поети като Сали Ибрахим и Малина Томова. Две години по-късно е публикувана и книгата „Сълзи в рая“, на български, ромски и английски език. Двете книги са издадени със съдействието на Международен център по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия.
През 1998 г. по първата стихосбирка на Христов е поставена и театрална постановка в Общински театър „Възраждане“, с участието на актьора Иван Налбантов и известната ромска певица Анита Кристи. През същата година е удостоен и с голямата Награда за любовна поезия, гр. Ланчиано, Италия. Следват стихосбирките „Забранена любов“ на български и ромски, и „Слънце и Луна“ на български. През 2016 г. издава книгата "И ангелите плачат" с редактор Надежда Захариева. През 2020 г. издава сборник с избрани стихове "Мил на Бог". За Христо Христов поетът Павел Матев казва: „Това е ромският Яворов“.
Призванието си на поет Христов съчетава с работа в сферата на културата: осъществява множество концерти, ромски фестивали и тържества. Председател е на фондация „Роминтерне – Право на живот“. Пише текстове на известните ромски фолк-изпълнители Софи Маринова, Бони, Юлия Бикова.
Георги Белев (поет)

Георги Трендафилов Белев е български поет, преводач на поезия, редактор.
Роден е в Кюстендил на 4 май 1945 г. Израства и учи в София. През 1969 г. се дипломира като радиоинженер. За кратко работи като проектант в „Транспроект“. Редактор във в. „Орбита“ (1971 – 1973), „Литературен фронт“ (1974 – 1982) и изд. „Народна култура“ (1983 – 1989).
От 1990 г. Георги Белев живее в Бостън. През 1993 г. взема магистърска степен по сравнителна поетика от Бостънския университет.
Умира вследствие на заразяване с коронавирус на 14 май 2020 г. в клиника в Бостън.
Като преводач първо се изявява в България, превеждайки американски поети. Публикува две книги с избрани стихотворения от съвременните американски поети Робърт Блай (1986) и Голуей Кинел (1989). След като емигрира е инициатор за издаването на може би най-хвалената антология с българска поезия в САЩ – антологията „Глина и звезда: съвременни български поети“ (1992), подготвена заедно с Lisa Sapinkopf. Антологията е издадена в Минеаполис от Milkweed Editions с помощта на престижните фондации Witter Bynner и Wheatland и спечелва наградата на Асоциацията на американските преводачи.
Стихотворения от Георги Белев се появяват в известните списания Poetry, Boston Review, The Paris Review, Artful Dodge, Nimrod, Boulevard, Partisan Review, Mid American Review, Crab Creek Review, Paintbrush, Harvard Review, North Atlantic Review, Webster Review, The Hollins Critic, International Quarterly, Visions International, Delos, The Pensilvania Review, Southern Humanities Review.
През 1991 г. получава почетен сертификат от кметството на Бостън, както и медал и диплома от кметството на Рим и областта Лацио в Италия.
Единствената награда, която получава в България преди емиграцията си, е „100 години Българска академия на науките“ през 1980 г.
Лауреат е на Националния литературен конкурс за поезия „Биньо Иванов“ през 2014 г.
Димитър Ценов (поет)

Димитър Асенов Ценов е български поет и детски писател.
Роден е в София през 1941 г. Израства без родители, в домове за сираци. Завършва висше образование в СУ „Климент Охридски“, специалност „Право“.
Още като ученик е в литературния кръжок на вестник „Средношколско знаме“. Публикува стихове в целия ежедневен и периодичен печат в България. Участва със свои стихове в поетични книги (антологии) на издателствата „Български писател“, „Народна младеж“ и „Отечество“. Има издадени няколко книги със стихове и проза за деца.
Автор е на стотици стихове за песни, изпети от Лили Иванова, Маргарита Радинска, Емил Димитров, Васил Найденов, Йорданка Христова, Доника Венкова, Мустафа Чаушев, Маргарита Хранова, Росица Кирилова, „Щурците“, „Сигнал“ и др.
Работил е като редактор в БНР и издателство „Отечество“. Умира през 1989 г. И след смъртта му продължават да бъдат създавани песни по негови стихове – „Живот за мига“, „Хората се срещат“, „Слънце мое“ и др. Посмъртно е публикувана книгата му със стихове „Приятелите винаги остават“ (2003).
Носител е на много литературни награди.
Орлин Орлинов (поет)

Орлин Орлинов е български поет и сценарист.
Роден е в София на 7 ноември 1931 г. Син е на известния писател, драматург и общественик Орлин Василев. Завършва гимназия в столицата и школата за запасни офицери към Военното училище във Велико Търново. За първи път печата през 1950 г. Бил е главен редактор на сп. „Български воин“ и в. „Стършел“, очеркист във врачанския в. „Отечествен зов“ и драматург на Врачанския, Сатиричния и Народния театър.
Автор е на много книги със стихове и поеми за възрастни и деца, на сатирични творби и на комедията „Фаталната депеша“. Сценарист е на 3-серийния телевизионен филм „Чичовци“ по Иван Вазов и либретист на операта „Тревога“ от композитора Александър Райчев по едноименната пиеса на баща му Орлин Василев.
Орлин Орлинов е известен със своята „Ода за СССР“, за която през 1969 г. получава Димитровска награда. Тя е написана в типичния за 60-те години на ХХ в. дух на възпяване на Съветския съюз и отричане на света на капитализма, както и на тези източноевропейски политици и общественици, които се стремят да реформират социалистическата система.
Умира на 16 октомври 2013 г.
Фестивал за улично изкуство 6Fest

Фестивалът за улично изкуство 6Fest е част от Културния календар на град Пловдив.
Основни теми на изданията му са моноспектаклите и индивидуалните изпълнения на артисти в областта на съвременен цирк (клоунада, жонглиране), куклен театър, пантомима, живи статуи, кокили, музика, улична магия.
Изданията на фестивала се осъществяват с финансовата подкрепа на Община Пловдив и Министерство на културата. По този начин това е първият в България фестивал, посветен на градското улично изкуство. През 2019 г. 6Fest става част от официалната програма на инициативата „Пловдив – Европейска столица на културата“. През 2020 г. е направено и представено фестивално издание, посветено на огнените изкуства, и то за първи път в България. Участници във фестивала правят турнета в градове като Троян и Ямбол или гостувания в Джебел, а дори и в „Мега Мол“ – София. На 6Fest взимат участие със свои представления улични музиканти, някои популярни имена от българската поп и джаз сцена, в това число и местни формации. Представят се младежки групи в специфични жанрове като класическата барокова музика.
За първи път в Габрово 6Fest е проведен през 2017 г., което извежда на ново равнище карнавалната традиция на „Столицата на хумора“. Изданията в този град от 2017 и 2018 г. вече са международни. Това става със съдействието на Програма „Култура“ на Община Габрово. Участват и улични артисти от Испания, Белгия, Венецуела, Унгария и България.
Дочо Касабов

Дочо Генчев Касабов е български драматичен актьор, режисьор и театрален деец.
Роден е в Севлиево на 20 септември 1880 г. В периода 1901-1903 г. учи сценично изкуство в Женева и Париж. През 1905 г. дебютира в „Модерен театър“ на Георги Донев. За кратко играе на сцените на Народния театър и „Съвременен театър“. През 1911 г., заедно с Тома Касабов, в Севлиево създава пътуващият театър „Комичен театър“. От 1918 до 1921 г. работи като режисьор на Софийския пътуващ театър „Родина“. През 1921-1922 г. играе в „Камерен театър“ на Златина Недева. В периода 1922-1925 г. ръководи „Задружен театър“, който създава заедно с Георги Миятев, Ст. Сариев и Юрдан Минков. Последователно ръководи Търновски окръжен театър, Сливенски градски театър и Хасковски общински театър. През 1929 г., за кратко, подновява дейността на „Задружен театър“. След 1934 г. е директор на Плевенски градски театър, Софийски областен театър и театрите в Силистра и Добрич. Почива на 14 юли 1944 г. в Добрич.
Дочо Касабов играе множество роли, по-значимите са:
Като театрален режисьор поставя на сцена множество постановки, по-значимите са:
Дочо Касабов играе в четири игрални филма:
Асен Попов (сценограф)

Асен Русев Попов е български художник – сценограф, график и живописец.
Запомнен е с новаторството му в българския театрален декор, след като прави някои от първите триизмерни произведения за българската сцена с обемен, а не само с рисуван декор.
Асен Попов е роден в Пордим, Плевенски окръг на 24 януари 1895 г.
През 1914 г. започва да учи живопис в Художественото индустриално училище при проф. Петко Клисуров, като след края на Първата световна война през 1920 г. продължава обучението си в Ленинград под ръководството на проф. Осип Браз. През 1922 г. се завръща в София и завършва Художествената академия при проф. Никола Ганушев.
През 1925 г. Попов започва работа като сценограф в театрите извън столицата, включително в родния Пордим. Това допринася за развитито на концепцията му за единството на триизмерната актьорска фигура и заобикалящата я сценична среда. Той експериментира с декорите най-вече на любителските неакадемични сцени. Едновременно с това работи във Варненския общински театър, където оформя постановките на „Багдадския хамалин“ от Ж. Льометр, „Чародейка“ от Спажински, „Терез Ракен“ по Емил Зола. През 1936 г. сценографира Шекспир, разбивайки театралната площадка. Повтаря това и през 1939 г. в „Народен театър“, София с „Ученикът на дявола“ по Фр. Молнар. Поставяйки като режисьор „Иванко“ на Васил Друмев, Попов дори премахва театралната завеса.
Между 1934 и 1942 г. в Народния театър Попов постига най-интересните сценографски решения на класическите сцени от „Еленово царство“ (по Г. Райчев), „Света Йоана“ (по Б. Шоу), „Хамлет“ (по Шекспир), „Най-важното“ (по Н. И. Евреинов), „Пред изгрев“ (по Ст. Савов), „Златният кинжал“ (по П. Апел), „Орлеанската дева“ (по Фр. Шилер, 1943).
Попов е сценограф и на Народната опера за „Момичето от златния Запад“ (по Пучини), „Фиделио“ (по Бетовен), „Орфей“ (по Глук), „Отвличане от сарая“ (по Моцарт), „Цигански барон“ (по Калман), а също така и множество сценографски оформления за оперетни постановки, като например „Лизистрата“ в театър „Одеон“.
Асен Попов прави постановки и след 9 септември 1944 г., възприемайки с лекота изискванията за социалистически реализъм.
Най-новаторски е декорът на „Млада гвардия“ (по А. А. Фадеев, 1947), където според Вера Динова-Русева:
Асен Попов и Владимир Мисин подготвят първата постановка на Варненската народна областна опера – операта „Продадена невеста“ от Б. Сметана с премиерна постановка на 7 септември 1947 г.
Попов създава графики, живопис и илюстрации за книги. Той е сред малцината представители на сецесиона в българската живопис. След 9 септември 1944 г. рисува предимно пейзажи и портрети в реалистичен стил: „Църквата в село Славяново, Плевенско“, "Майка ми”, „Съпругата на художника Тодора Попова“, „Баща ми“, „Овчарче“.
Той автор е и на ликорезбите (от периода 1925 – 1930): „Погребение“, „Трифон Зарезан“, „Тодоровден“, "При болния мъж, „Жетварка“, „Орач“, „Майка", „Улично момиче".
Удостоен е със званието Заслужил художник на НРБ. Пише монография за Александър Миленков, както и статии в периодичния печат. Обявен е за почетен гражданин на Разград за заслуги към сценичното изкуство в града.
Асен Попов умира в София на 6 март 1976 г.
Капоейра

Капоейрата e бразилско бойно изкуство. Първоначално практикувана от черните роби в Бразилия, днес капоейра е разпространена по цял свят. В африканските култури танц и борба трудно могат да бъдат разделени едни от други. От там и многото танцови и акробатични елементи в капоейрата.
Легендата разказва, че на робите в Бразилия е било забранено да се бият по между си, за да не се контузват (Господарите си пазели „стоката“). За да разрешават конфликтите си по физически начин, боят бил превърнат във формата на танц. Думата „capoeira“ означава „висока трева“.
Подобно на капоейра в области с африкански роби възникват други форми на бойни танци. Например в Куба е разпространен танцът Мани.
Първоначалните форми на капоейра може да се разглеждат като разновидност на улични боеве. Капоейристите се събирали в банди в крайбрежните градове на Бразилия: Рио де Жанейро, Ресифе, Салвадор де Баия. Предполага се, че днешната капоейра е доста по-различна, от това, което се е практикувало в големите бразилски градове в началото на 20 век.
В периода 1889 – 1937 тренирането на капоейра в Бразилия е било забранено и се е наказвало със затвор от 6 месеца до 2 години. Не толкова поради естеството на капоейра, а поради опасения, че капоейристите могат да пречат на сигурността. Голяма част от тях били престъпници и рекетьори. Поради това капоейра се смятала за атрибут на уличния бияч.
През 1937 диктаторът Хетулио Варгас премахва забраната с надеждата да превърне капоейра в национален спорт. Тази идея му хрумва, след демонстрация от местре Бимба, който модифицира уличната капоейра във формата на Luta Regional Baiana. В този стил той интегрира елементи на батуке и на азиатски бойни изкуства, за да увеличи ефективността. Преди да се въведе система за изучаване, капоейра се изучавала предимно с подражаване. Изхождайки от новата система, капоейра се разделя на две основни течения: капоейра режионал и капоейра ангола. Ангола, популяризирана от местре Пащиня, твърди, че е по-близка до африканските корени на капоейра.
Голяма част от школите по капоейра практикуват капоейра контемпоранеа, което е смесен вариант между ангола и режионал.
По традиция играта се води в кръг (порт. roda). В „началото“ на кръга стоят музикалните изпълнители. Главните инструменти са биримбау (порт. berimbau), останалите инструменти са пандейро (порт. pandeiro) и атабаки (порт. atabaque), агого (agogo).
Няма писмени правила. Следва се африканската традиция, където знанията се предават от уста на уста. Всяка група следва свои правила, като за различните видове игри може да има различни правила. Това, което следва са само примери за правила.
Освен бойният аспект, музикалният също е много важен. Учат се умения като ритъм, пеене, свирене. За пеенето на песните е важно да се разбира поне малко португалски.
Капоейра, като всяко бойно изкуство, има своята философия. Учи капоейристите на взаимоуважение и положителна нагласа към живота (винаги усмихнат). Освен това човек има възможност да опознае възможностите на тялото си и да преоткрива артистичността си.
Стрийт арт фестивал

Стрийт арт фестивал, често срещан и като Street Art Fest или Стрийт арт вилидж фестивал е поредица от художествени графити на открито и туристическа атракция в село Старо Железаре, Пловдивско.
Началото е сложено през 2017 г., когато Катаржина и Венцислав Пирянкови идват в селото, от където произхожда Пирянков. При това си идване той урежда в родния си дом арт център за хора на изкуството. Двамата съпрузи са преподавтели в училището по изящни изкуства в град Познан и Познанския Университет по изящни изкуства. Всяко лято с техни студенти от там те работят за украсяването на селото.
По уличните стени и дувари са увековечавани образите на известни фигури от политиката, изкуството или популярни образи от литературата, киното или комиксите. Пресъздадени са „Спящата циганка“ на Анри Русо, „Госпожиците от Авиньон“ от Пабло Пикасо, автопортрета на Фрида Кало и други.
Стрийт арт фестивал намира отражение в българската и световната преса, след като през 2018 г. се появява репортаж от Ню Йорк за първия официален отдел на Ню Йорк MoMA. Финасова подкрепа е осъществена от Община Хисаря от бюджета и за 2019 г.
В галерията попадат патриарх Кирил, шейх Мохамед бин Рашид ал-Мактум от Дубай, цар Борис III, Фидел Кастро и Индира Ганди, отбивали се в селото през 1970-те, цар Самуил и Наполеон до Лили Иванова и Банкси. Селската баба Стефка и магарето ѝ са изписани до Бриджит Бардо и коня, а тракторът на дядо Иван тегли талига с Доналд Тръмп.