davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Biserica de lemn din Mociu

Biserica de lemn din Mociu a avut soarta altor sute de biserici de lemn din Transilvania. După construcția noii biserici de zid, în anul 1901, vechea biserică a fost demolată. Gravura lui Gerando I. păstrează amintirea vechii biserici de lemn din Mociu pentru posteritate. Copia publicată de Charles Boner în 1865 a ilustrat pentru cititorul secolului 19 anonimele biserici de lemn transilvane.
Gravura surprinde o biserică de dimensiuni mici spre medii, cu trăsături ușor de recunoscut în mai tot Ardealul. Avea o planimetrie obișnuită, cu pronaos, naos și absida altarului desfășurate succesiv de la vest spre est. Pe latura de sud biserica avea o prispă cu șase stâlpi. Întrarea în biserică se făcea din această prispă. Acoperișul este comun pentru toate încăperile bisericii. Deasupra altarului acoperișul de draniță se desfășoară în mai multe ape sugerând un altar mai îngust decât biserica, terminat poligonal. Peste pronaos se regăsește turnul clopotniță. Acesta prezintă o galerie deschisă, împărțită în trei registre prin intermediul unor stâlpi. Fleșa ascuțită a turnului se profilează deasupra galeriei și este însoțită pe fiecare colț de un mic turnuleț.
Biserica de lemn din Dragomirești, Maramureș

Biserica de lemn din Dragomirești, județul Maramureș este o biserică greco-catolică construită în 1722 și aflată la Muzeul Național al Satului „Dimitrie Gusti” din București.
Biserica, adusă în Muzeul Național al Satului „Dimitrie Gusti” în 1936, a fost construită pe locul alteia, arsă de tătari în incursiunea lor de jaf din anul 1717. Datarea ei este dată de o inscripție.
Încadrată tipologic bisericilor sală, cu un plan dreptunghiular, alungit spre est, biserica din Dragomirești este edificată din cununi de bârne, din lemn de brad, în conformitate cu specificul arhitecturii ecleziale maramureșene (acel gotic vernacular transilvan). Meșterii dulgheri au utilizat în construcția monumentului de cult aceleași tehnici constructive, prezente și la construcțiile din gospodăria țărănească, conferind astfel o excepțională unitate stilistică arhitecturii din zonă.
Din punct de vedere artistic, se remarcă elementele decorative ale pridvorului deschis pe stâlpi ciopliți și uniți prin elegante arcade la partea superioară și o balustradă traforată, la partea inferioară. Un alt element decorativ al construcției este acoperișul bisericii, cu pante repezi și ape rupte. Turnul clopotniță, cu silueta sa sveltă și coiful ce acoperă foișorul, este un accent care prin proporții echilibrează întregul edificiu.
Spațiul interior al bisericii este compartimentat, conform cultului creștin de rit oriental, în: altar, naos, pronaos și pridvor, fiecare dintre spații purtând și o denumire locală, determinată de atribuirea simbolică a fiecăruia: pronaosul, rezervat femeilor, este numit „biserica femeilor”, naosul, destinat bărbaților, se numește „biserica bărbaților”, iar altarul este spațiul preotului. Peretele din bârne dintre pronaos și naos, cu ușa la mijloc, are două deschideri laterale prevăzute cu un frumos grilaj din fier forjat în forme de cruci. Pronaosul și naosul sunt surmontate de un plafon drept, iar naosul este acoperit cu o boltă semicilindrică din bârne. Pereții sunt pictați în interior de meșteri populari, care au respectat în altar și naos canoanele bisericești, dând frâu liber imaginației în pronaos, ceea ce reflectă credințele poporului legate de fericirea din rai și chinurile din iad. Ochiul atent poate observa aspecte din viața socială și politică a vremii. Iconostasul are bogată sculptură și frumos ornată cu icoane pe lemn.
Biserici de lemn din Bucovina

Aceasta este o listă cu biserici vechi de lemn din Bucovina. Indexarea bisericilor din listă s-a făcut după numele localității în care este localizat lăcașul de cult. Un număr de 35 de biserici de lemn de pe teritoriul județului Suceava au fost incluse pe Lista monumentelor istorice din județul Suceava din anul 2010.
Biserici de lemn din Bucovina de Nord și Ținutul Herța

Bisericile de lemn din Bucovina de Nord și Ținutul Herța fac parte din familia de biserici de lemn românești. Cele care mai există în prezent sunt în număr de aproximativ 30, fiind răspândite în 8 raioane ale Regiunii Cernăuți, precum și în municipiul Cernăuți.
Ele se deosebesc - prin vechime și caracteristicile arhitecturale - de celelalte biserici de lemn din regiune, aparținând altor naționalități, și au în schimb multe afinități cu bisericile de lemn moldovenești din România.
Biserica de lemn din Șerbănești

Biserica de lemn „Sfinții Voievozi” din Șerbănești, cunoscută și ca Biserica de lemn „Sfinții Arhangheli Mihail și Gavriil”, este un lăcaș de cult ortodox construit în anul 1778 în satul Șerbănești din comuna Zvoriștea aflată în județul Suceava. Edificiul religios se află localizat în cimitirul satului și are hramul Sfinții Arhangheli Mihail și Gavriil, sărbătorit la data de 8 noiembrie.
Biserica de lemn din Șerbănești a fost inclusă pe Lista monumentelor istorice din județul Suceava din anul 2015 la numărul 438, având codul de clasificare SV-II-m-B-05652.
Satul Șerbănești se află situat în comuna Zvoriștea, la o distanță de circa 30 km de minicipiul Suceava, pe drumul spre Dorohoi.
Biserica din Șerbănești a fost construită în anul 1778 de către boierul Ioniță Stârcea, în cimitirul din localitate. După alte surse, ar fi fost construită în anul 1785..
Lăcașul de cult a suferit lucrări de reparații în anii 1855 și 1890. El a fost acoperit cu tablă în anul 1890.
În anul 1993 preotul-paroh din Șerbănești a încercat să construiască o biserică de zid aproape lipită de bisericuța de lemn. Ca urmare a demersurilor inițiate de specialiștii de la Oficiul de Patrimoniu și de cei de la Muzeul Național al Bucovinei, lucrările au fost întrerupte în 1994, dar fundația era deja săpată. Noua biserică din Șerbănești a fost sfințită la 11 octombrie 2009, de către un sobor de 25 de preoți, în frunte cu ÎPS Pimen Zainea, arhiepiscopul Sucevei și Rădăuților.
În aprilie 2010, Daniel Hrenciuc, șeful Direcției pentru Cultură și Patrimoniu Național din județul Suceava, a atras atenția asupra faptului că cele 36 de biserici de lemn - monument istoric din Bucovina sunt pe cale de dispariție. El a dat ca exemplu al bisericilor care riscă să se degradeze bisericile de la Putna, de la Vicovu de Jos, Moara, Lămășeni sau Șerbănești.
Biserica de lemn din Șerbănești este construită din bârne de stejar orizontale, rostuite. Pereții din bârne ai bisericii sunt placați cu scânduri vopsite cu verde. Acoperișul este din tablă.
Biserica este de tip navă, cu absida altarului poligonală. Pe latura de sud-vest, în dreptul intrării, a fost adăugat un pridvor cu etaj care este folosit și ca turn-clopotniță.
Biserica de lemn din Sebiș

Biserica de lemn din Sebiș se află în localitatea omonimă din județul Bihor. Are hramul „Sfinții Arhangheli Mihail și Gavriil".
În anul 1724 satul avea o biserică de lemn acoperită cu șindrilă, este menționată din nou în 1752. La 1756 se spune: "biserica au construit-o strămoșii". Biserica de lemn ce se păstrează azi a fost construită după 1756 și înainte de 1764.
Pe peretele stâng al altarului se află inscripția: „Această s. biserică o am zugrăvit eu David din Țara Românească din orașul Curtea de Argeș fiind lăcuitor în Sichitealec. Pomelnic a lui Popa Vasile 1764". Deasupra intrării în tindă se află scris: " Zugravitu-s-a această sfântă beserică de le milostivu Dumnezeu prin îndemânarea preoților Vasile și Filimon Lupu". Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: BH-II-m-A-01205.
A fost restaurată în 1959.
Biserica de lemn din Mitrofani

Biserica de lemn din Mitrofani se află în satul cu același nume din județul Vâlcea, în cimitir, la Nuc. Conform datelor arhivistice biserica ar fi ridicată la anul 1813. Poartă hramul „Sfinții Voievozi”. Biserica este înscrisă pe noua listă a monumentelor istorice, LMI 2004: VL-II-m-B-09827. În marginea satului, a mai existat o biserică de lemn la schit, care a ars în întregime în anul 2000.
In anul 1813 a fost construită biserica de lemn de la Nuc, din cimitirul satului. Ea a fost distrusă de turci in 1821 și refăcută în 1822. Perioada în care ea a fost cu aproximație ridicată poate fi verificată cu biserici de lemn asemănătoare din Oltenia de nord, precum cele de la Cetățeaua, Rugetu-Valea Babei sau Sohodol. Trebuie remarcate semnele de mutare sau refacere, încă vizibile pe pereții exteriori. Toate acestea par a da substanță datelor istorice cunoscute despre această biserică.
Pictura iconostasului poate fi datată de anul erei bizantine „7349” înscris pe ușile împărătești, care se traduce prin anii 1840-1841 ai erei noastre. Pe o cruce de mână păstrată în biserică este incizat anul 7346, ceea ce întărește presupunerea că întrega biserică a fost înzestrată cu cele necesare cultului înainte de mijlocul secolului 19, cel mai probabil între anii 1837-1841.
Iconostasul a fost vitregit de iconele sale din registrele inferioare în anii din urmă. Recent, acoperișul bisericii a fost refăcut de primărie, asigurând protecția bisericii de intemperii.
Biserica prezintă o succesiune de încăperi specifică zonei Olteniei, cu pridvor, tindă, naos și altar, desfășurate de la apus spre răsărit. Interiorul este acoperit cu o boltă unică, ce se întinde din tindă până în altar, unde se racordează la pereții poligonali dinspre răsărit.
Toată construcția este protejată de un acoperiș unic, acoperit cu două rânduri de șiță. Diagonalele ce întăresc căpriorii indică totuși un material mai greu de acoperire inițial, foarte probabil paie, stuf sau alt material asemănător.
Biserica de lemn din Mănăstirea Bălan

Biserica de lemn din Mănăstirea Bălan se află în localitatea Bălan din județul Sălaj și datează din secolul 19. Aceasta a înlocuit o veche biserică de lemn, adusă în sat, în locul numit Cricova, unde se păstrează și astăzi cu numele de biserica de lemn din Bălan Cricova. În sat se mai păstrează o biserică de lemn veche, biserica de lemn din Bălan Josani, ridicată în 1695. Biserica de lemn din Mănăstirea Bălan se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: SJ-II-m-B-05014.
Wooden tserkvas of the Carpathian region in Poland and Ukraine

The Wooden tserkvas of the Carpathian region in Poland and Ukraine (Polish: Drewniane cerkwie regionu karpackiego w Polsce i na Ukrainie; Ukrainian: Дерев'яні церкви карпатського регіону Польщі та України, romanized: derev'yani tserkvy karpatsʹkoho rehionu Polʹshchi i Ukrayiny) are a group of wooden Orthodox (and some Eastern Catholic) churches (in Ukrainian, церкви tserkvy, in Polish cerkiew) located in Poland and Ukraine which were inscribed in 2013 on the UNESCO World Heritage List which explains:
Wooden churches of Southern Lesser Poland

The wooden churches of southern Lesser Poland (Polish: drewniane kościoły południowej Małopolski) of the UNESCO inscription are located in Binarowa, Blizne, Dębno, Haczów, Lipnica Murowana, and Sękowa (Lesser Poland Voivodeship or Małopolska).
There are in fact many others of the region which fit the description: "The wooden churches of southern Little Poland represent outstanding examples of the different aspects of medieval church-building traditions in Roman Catholic culture. Built using the horizontal log technique, common in eastern and northern Europe since the Middle Ages..."
The wooden church style of the region originated in the late Medieval, the late sixteenth century, and began with Gothic ornament and polychrome detail, but because they were timber construction, the structure, general form, and feeling is entirely different from the gothic architecture or Polish Gothic (in stone or brick). Later construction show Rococo and Baroque ornamental influence. The form of these Roman Catholic churches is deeply influenced by the Greco-Catholic and Orthodox presence in the region. Some display Greek cross plans and onion domes, but the most interesting of the churches combine these features with the Roman forms with elongated naves and steeples.
Other collections of wooden churches of the region are in the open-air museums in Sanok and Nowy Sącz.
49°45′00″N 21°13′59″E﻿ / ﻿49.7500°N 21.2330°E﻿ / 49.7500; 21.2330
Church of the Holy Trinity (Churchville, Maryland)

Church of the Holy Trinity, or Holy Trinity Episcopal Church, is a historic Episcopal church located at Churchville, Harford County, Maryland. It is a stone structure built in 1878 in the Gothic Revival style. Its front facade features a triple window of stained glass, consisting of three Gothic-arched lancet windows It also features a steep roof, an architectural chancel at the east end, south porch and sacristy, belfry at the west end, and lancet windows and doors with pointed arches.
It was listed on the National Register of Historic Places in 2002.
Keachi United Methodist Church

Keachi United Methodist Church is a historic Methodist church located on Louisiana Highway 5 in Keachi in DeSoto Parish, Louisiana in northwestern Louisiana.
Built in 1879, it is a wood frame transitional Greek Revival/Gothic Revival church. It has two front doors corresponding to two aisles inside. It has a steep roof with a thin belfry and a pointed spire. Greek Revival elements include gable end returns, a full entablature, and corner pilasters with molded capitals. Gothic Revival elements include lancet arch windows and doors. In 1988 the church was very well-preserved.
The church was added to the National Register of Historic Places on July 14, 1988.
Gloeocapsa magma

Gloeocapsa magma is a species of bacteria in the Gloeocapsa genus of cyanobacteria, an ancient line of photosynthesizing bacteria, which photolyze water generating oxygen gas. Ancient cyanobacteria were ancestral to the chloroplasts of all plants on earth. Gloeocapsa magma may resemble "algae" in that they are green, but in fact cyanobacteria are bacteria whereas algae are single-celled eukaryotes (cells with nuclei) that are closely related to plants.
Gloeocapsa magma gained notoriety in the Southeastern United States in the 1990s, but it has since spread throughout most of the rest of the United States and Canada. This particular type of cyanobacteria is responsible for creating black stains and streaks on roofs. The bacteria accumulate over time as it feeds on moisture and calcium carbonate. This accumulation begins to show the black stains as the cyanobacteria develop their dark and hard UV-protective outer coating.
The main reasons for the rapid spread and noticeability of these cyanobacteria are thought to be:
Once the bacteria have become noticeable, the stains will continue to worsen year to year. As the bacterial colony grows, gravity pulls it downward, resulting in the smear-like stain down roofs. Most experts within the subject area conclude the bacteria to be harmful, if left untreated, as the growth holds moisture within shingles causing premature aging, rotting, and/or granule loss.
The buildup of Gloeocaspa magma on residential properties has led to earlier roof replacements, lowered property resale values, insurance companies canceling policies and increased utility costs as the black stained roofing draws in more heat.
Treatment
There are many available options for the eradication of Gloeocapsa magma, the most common and most widely accepted solution being an application of sodium hypochlorite as well as copper sulfate. The preferred technique is a non-pressure application of a properly proportioned detergent mix, as this will avoid costly damage to the shingles. Many roof cleaning contractors offer this method of cleaning.The above method is used mainly in the USA , in the United Kingdom strict HSE regulations are followed and a licensed Biocide is used rather than Sodium Hypochlorite.
Little Trees

Little Trees are disposable air fresheners shaped like a stylized evergreen tree, marketed for use in motor vehicles, and most commonly seen hanging from rear-view mirrors. They are made of an absorbent material produced in a variety of colors and scents.
Little Trees were invented in 1952 in Watertown, New York, by Julius Sämann, a German-Jewish chemist and businessman who had fled the Nazis. He had studied Alpine tree aromas in the forests of Canada and was interested in the biological mechanisms used to transport and disseminate them. Little Trees air fresheners are manufactured in the United States by the Car-Freshner Corporation at factories (such as Royal Pine) in Watertown, New York and DeWitt, Iowa. Several companies in Europe produce Little Trees under license from Julius Sämann Ltd. using the names Wunder-Baum (in Austria, Switzerland, Denmark, Finland, Germany, Norway, Poland, Romania, Slovenia, Hungary and Sweden) and Arbre Magique (in France, Belgium, the Netherlands, Italy, Portugal, and Spain). It was formerly known as Magic Tree in the United Kingdom until the "Little Tree" name was adopted in 2011. The company is known for pursuing lawsuits to protect its trademark.
Car-Freshner fiercely defends its trademark of the tree-shaped air freshener design, and has filed several lawsuits against makers of lookalike products and against companies that use their products in other commercial media.
British artist Jack Williams, the son of a car salesman, created ‘‘Forest’’, a 2009 installation using 350 Royal Pine air fresheners, hung in a square configuration from the ceiling via fishing wire.
In the I Am Weasel episode Power of Odor, the atmosphere of a city is being compromised by the stench of pigs owned by I.R. Baboon. The city's mayor tries to take on the smell as he walks into the scene with a tree-shaped air freshener tied to his nose. But the stench proves too powerful when his air freshener turns into soot.
In the Sloth scene in the 1995 film Seven, several 'Little Tree' air-fresheners were suspended in a room to mask the smell of the emaciated body.
In the United States, many states have regulations concerning obstructed view, objects hanging from the rear-view mirror, obstructed windshield, or similar legislation. Citations and/or custodial arrests for violations of such statutes are not unknown.
Bench (furniture)

A bench is a long seat on which multiple people may sit at the same time. Benches are typically made of wood, but may also be made of metal, stone, or synthetic materials. Many benches have back rests, while others do not and can be accessed from either side. Arm rests are another common feature. In many American public areas, benches may be donated by persons or associations, as indicated by an affixed plaque, a common form of memorial to a deceased person (see memorial bench). Benches may be placed outdoors or indoors, but are more often found outdoors.
Often, benches are simply named for the place they are used, regardless of whether this implies a specific design.
Various types of benches are specifically designed for and/or named after specific uses, such as:
Benches come in a variety of different materials, but there are some venue standards that account for use, durability, and maintenance patterns.
List of new religious movements

A new religious movement (NRM) is a religious or spiritual group or community with practices of relatively modern origins. NRMs may be novel in origin or they may exist on the fringes of a wider religion, in which case they will be distinct from pre-existing denominations. Academics identify a variety of characteristics which they employ in categorizing groups as new religious movements. The term is broad and inclusive, rather than sharply defined. New religious movements are generally seen as syncretic, employing human and material assets to disseminate their ideas and worldviews, deviating in some degree from a society's traditional forms or doctrines, focused especially upon the self, and having a peripheral relationship that exists in a state of tension with established societal conventions.
A NRM may be one of a wide range of movements ranging from those with loose affiliations based on novel approaches to spirituality or religion to communitarian enterprises that demand a considerable amount of group conformity and a social identity that separates their adherents from mainstream society. Use of the term NRM is not universally accepted among the groups to which it is applied. Scholars have estimated that NRMs now number in the tens of thousands worldwide. Most have only a few members, some have thousands, and very few have more than a million. Academics occasionally propose amendments to technical definitions and continue to add new groups.
Wooden Church, Miskolc

The Wooden Church (Deszkatemplom, lit. "wooden plank church") is a church in Miskolc, Hungary. It is built of carved wood. The present building was built in 1999 in place of the previous one that was destroyed by arson in 1997.
The first church was consecrated on September 13, 1637, but both this date and the existence of the church are preserved only in tradition and there is no documentary evidence. The first document mentioning a church at this site dates back to 1698. This church was built of wood, but nothing else is known about it. The first church known by the name of 'Wooden Church' was built in 1724 and it stood until 1937.
István Bató, a 19th-century citizen of Miskolc left a large sum to the church. As long as there are Protestants in Miskolc, this wooden church should be kept in good condition... should it burn down, it should be rebuilt of wood, he wrote in his will. Thus when the church became too old to maintain, the citizens decided that the new church should also be built of wood.
The new church was designed by Bálint Szeghalmi. It was made entirely of wood brought from Transylvania, an area with long traditions of wood-carving, and the design also had Transylvanian elements. (Szeghalmi also designed the first permanent lookout tower on Avas hill in similar style.) The result was a beautiful and unique church. The construction was finished by 1938.
The church was set on fire by an arsonist on December 4, 1997. The city mourned its loss, and an almost identical church was built in its place in 1999.
Media related to Wooden church (Miskolc) at Wikimedia Commons
Mário Coluna

Mário Esteves Coluna (Inhaca, Mozambique, 6 de agosto de 1935 - Maputo, 25 de febrero de 2014)​ fue un futbolista portugués. Se le conoció como "O Monstro Sagrado" (El monstruo sagrado). En 1999 fue elegido el sexagésimo mejor jugador europeo según las votaciones de la lista de la IFFHS.
Coluna comenzó jugando en Mozambique en el Grupo Desportivo de Lourenço Marques, del que fue fichado por el Benfica en la temporada 1954/55. Durante su estancia en Lisboa ganó 10 campeonatos de la Primera división portuguesa (1954/55, 1956/57, 1959/60, 1960/61, 1962/63, 1963/64, 1964/65, 1966/67, 1967/68 y 1968/69) y 6 copas de Portugal (1955, 1957, 1959, 1962, 1964 y 1969). Además, también logró dos Copas de Europa (1961 y 1962) participando en otras tres finales del torneo (1963, 1965 y 1968) siendo en la última el capitán de su equipo. El 8 de diciembre de 1970, jugó su último partido con el Benfica, antes de fichar por el Olympique de Lyon. A este partido homenaje fueron invitadas algunas estrellas como Johan Cruyff, Geoff Hurst o Bobby Moore. Estuvo dos temporadas en el equipo francés antes de retirarse
Disputó 57 partidos con la selección portuguesa anotando 8 goles. Su primer partido fue en un amistoso contra la selección escocesa el 4 de mayo de 1955, en un encuentro en el que los portugueses perdieron por tres goles a cero. Su último choque con la camiseta portuguesa fue el 11 de diciembre de 1968 en un partido contra la selección griega que terminó con el resultado de dos goles a cuatro, en un partido de clasificación para el mundial.
Coluna capitaneó al legendario equipo de Os Magriços, en todos los partidos del Mundial 1966 en Inglaterra, (a excepción del primero) en el que los portugueses lograron un tercer puesto.
Coluna jugó cinco finales de la Copa de Europa con el Benfica. La primera de ellas fue en 1961 contra el FC Barcelona, en un encuentro disputado en Berna con un resultado favorable de tres goles a dos para los portugueses. En este encuentro Coluna marcó un gol con un disparo desde muy lejos de la portería ante el que el guardameta culé Ramallets nada pudo hacer. La alineación del FC Barcelona incluía jugadores como Kubala o Sándor Kocsis. La siguiente temporada el Benfica volvió a llegar a la final; en esta ocasión contra el, por aquel entonces pentacampeón, Real Madrid. Los españoles cayeron derrotados por cinco goles a tres. Las tres finales siguientes a las que llegó el Benfica las perdió; la primera de ellas contra el AC Milan. Esa final no guarda un buen recuerdo de Coluna, que cayó lesionado. Las otras dos finales perdidas fueron contra el Inter de Milán y contra el Manchester United.
Fuerte en el mediocampo, Coluna era conocido por su elegante y eficaz estilo. Acostumbraba a marcar goles desde largas distancias.
Tras la independencia de Mozambique en 1975 se creó la Federación de Fútbol de Mozambique, en la que Coluna ocupó el puesto de presidente. Además fue Ministro de Deportes desde 1994 hasta 1999.
Lechera del Sur

Lechera del Sur S.A., conocida también bajo la marca Leche Sur o Lechesur,​ fue una empresa chilena dedicada a la fabricación de productos lácteos fundada en la localidad de Nueva Braunau, Región de Los Lagos.
Los orígenes de la empresa se remontan a 1950, tras la unión de las sociedades Aravena y Cia. Ltda., de la cual era socio Jorge Aravena Carrasco​ y que había instalado una quesería en la localidad de Nueva Braunau en 1946; y Agrícola y Lechera de Llanquihue S.A., la cual aportó el capital para la explotación. Esto dio origen a una nueva sociedad denominada Lechera del Sur Ltda.​
En 1953 la sociedad es disuelta por mutuo acuerdo. Agrícola y Lechera de Llanquihue toma el control de la producción de la planta, y al año siguiente cambia de nombre a Lechera del Sur S.A.​
Tras esta reestructuración se comienza a modernizar la producción de leche en polvo, queso y mantequilla con la importación de nueva maquinaria e implementos, aumentando así la capacidad de procesamiento diario de leche.​​ Posteriormente se expande la producción hacia otras comunas y localidades, llegando a contar en el futuro con plantas en Fresia, Los Muermos, Riachuelo y Pitrufquén.​​
En 1978 se inauguraron nuevas instalaciones en la planta de Nueva Braunau, las que permitieron iniciar la producción de productos de larga vida mediante ultrapasteurización y conservación en envases Tetra Pak.​
Durante finales de la década de 1980 y principios de la década de 1990, Lechera del Sur se mantuvo como la quinta empresa con mayor recepción de leche a nivel nacional, siendo superada solo por Nestlé, Soprole, Colun y Loncoleche-Calo.​​
En julio de 1993, Nestlé Chile S.A., filial chilena de la multinacional suiza, adquirió la mayor parte de las acciones de Lechera del Sur por US$ 60 millones.​​Tras la compra, se inició un proceso paulatino de despidos en las plantas acompañado del cese de operaciones de estas, el cual se prolongaría durante casi una década. La planta de Nueva Braunau finalizó definitivamente sus operaciones en noviembre de 2002.​​
La marca Leche Sur continuó siendo utilizada por Nestlé en algunos productos de fabricación propia en Chile,​ lo cual se ha mantenido hasta la actualidad.
Enfermedad de la leche

La enfermedad de la leche es un tipo de intoxicación que se produce en personas que ingieren leche o carne de vaca que se ha alimentado de la planta Ageratina altissima, nativa del este de Norteamérica, que contiene de forma natural una sustancia tóxica llamada tremetol. Los síntomas principales son temblor, vómitos y dolor abdominal intenso.​​​
La enfermedad de la leche es actualmente muy rara, sin embargo a principios del siglo XIX se produjeron muchos casos en Estados Unidos, sobre todo en el valle del rio Ohio y sus afluentes, donde crece de forma natural Ageratina altissima. Los nuevos colonos desconocían las propiedades tóxicas de esta planta, lo que causó numerosos casos y miles de muertos. Una víctima notable fue Nancy Hanks Lincoln, madre de Abraham Lincoln, que falleció en 1818 víctima de la enfermedad.​​
La ciencia médica no identificó oficialmente el origen de la enfermedad de la leche hasta 1928, año en que los avances en química permitieron identificar la toxina tremetol. No obstante ya se tenían indicios sobre la causa del mal. La Dra. Anna Pierce Hobbs (1808-1869) está considerada una de las primeras personas en sospechar el origen de la enfermedad, para ello utilizó los conocimientos sobre las propiedades de las plantas locales de los miembros de la tribu Shawnee.
Producto de origen animal

Un producto de origen animal es cualquier material derivado del cuerpo de un animal. Por ejemplo las grasas, la carne, la sangre, la leche, los huevos y otros productos menos conocidos, como la cola de pescado y el cuajo.​
Se define como producto o subproducto animal según las regulaciones vigentes en cada territorio. Por ejemplo, mientras que para el Departamento de Agricultura de los Estados Unidos (USDA) son los productos extraídos o fabricados a partir de ganado exceptuando tejido muscular, en la UE están definidos en términos más generales en función de si las personas los consumen o no. Así entonces los huevos de gallina para consumo humano son considerados subproductos animales en los EE. UU. pero no en Francia, mientras que los huevos destinados para alimentar animales están clasificados como subproductos animales en ambos países. Esto no refleja en sí en la condición, seguridad o “integridad” del producto.
Los subproductos animales son cadáveres y partes de cadáveres de mataderos, refugios de animales, zoológicos y veterinarias, y productos del origen animal no pretendido para consumo humano, incluyendo restos de comidas. Pueden ser procesados para alimentos de consumo humano y no humano, grasas y otros que pueden ser vendidos para hacer productos comerciales como cosméticos, pinturas, limpiadores, abrillantadores, pegamentos, jabones y tintes. La venta de subproductos animales permite a la industria de la carne competir económicamente con industrias que venden fuentes de proteína de vegetal.
Generalmente los productos hechos de animales fosilizados o descompuestos (como el petróleo, formado por restos de antiguos animales marinos) no son considerados productos animales. Los cultivos crecidos en suelo fertilizado con restos animales raramente son caracterizados como productos animales.
Varias dietas prohíben la inclusión de algunos productos animales, incluyendo la vegetariana, la kosher y la halal. Otras dietas como el veganismo y crudiveganismo excluyen todo ingrediente de origen animal.​
Son partes de cuerpos de animal cortados de su preparación para utilizar como comida. Estos deshechos pueden provenir varias fuentes, incluyendo mataderos, restaurantes, tiendas y granjas. En el Reino Unido se clasifican como de riesgo categoría tres en las regulaciones de subproductos animales, exceptuando la carne decomisada que es categoría dos.
Leche nevada

La leche nevada es un postre frío típico de la gastronomía chilena de influencia francesa.​​​
En el Manual de cocina a beneficio de Lourdes publicado en 1913, se menciona una receta de leche nevada por primera vez.​
Se menciona también en el libro La Buena Mesa publicado en Santiago de Chile en 1935.​
Este postre tiene una base de budín casero de vainilla que se prepara con yemas de huevo. La parte nevada se refiere a unos copos de merengue que se cocinan en la leche saborizada, antes de convertirse en budín. Una vez cocinados estos copos, se los saca con una espumadera o cuchara, y se termina de preparar el postre, espolvoreando por encima canela molida o chocolate.
Monolito

Un monolito (derivado del latín, a su vez procedente del griego, μόνος monos, ‘uno solo’, y λίθος lithos, ‘piedra’) es un bloque de roca de gran tamaño de composición homogénea. Por extensión, se utiliza este término para referirse tanto a los monolitos de origen natural —un accidente o rasgo geomorfológico, similar a una montaña— o a los realizados por el hombre, que los ha tallado como monumentos y extraído de las canteras desde la antigüedad.
Los monolitos naturales están formados por un único tipo de roca, normalmente rocas ígneas o metamórficas, duras y compactas, que la erosión ha dejado expuestas y destacadas en el relieve circundante.
El mayor monolito natural conocido de la Tierra es el monte Augustos, en Australia. Otros monolitos conocidos son los siguientes:
Un monolito puede ser un monumento en sí mismo (estatua, piedra monolítica). Se encuentran piedras monolíticas sagradas desde tiempos prehistóricos (menhires) y en muchas civilizaciones, como la civilización maya (estelas que representan a los soberanos o incluso las «zoomorfas »originales de Quiriguá) y la civilización azteca (el monolito de Coatlicue, que representa a la diosa de la muerte, o el monolito decorado de Tizoc que representa quince victorias de este soberano).
Las esferas de piedra de Costa Rica son más de 500 monolitos de hasta 16 toneladas en conjuntos asociados a constelaciones y eventos astronómicos, algunos fueron desplazados hasta cientos de kilómetros incluyendo a islas en el Océano Pacífico. Investigadores las ubican unos alrededor del 6000 a. C. y otros por el 12.000 a. C.​​
Los primeros edificios compuestos por monolitos son los dólmenes, a partir del V milenio a. C.
Un monolito también puede ser un elemento arquitectónico de un edificio compuesto de un solo elemento (columna, dintel, etc.). A veces se considera a los edificios de hormigón armado como monolíticos, por oposición frente a los construidos con muros de ladrillo o bloques de piedra u hormigón.
El pedestal de granito del Caballero de Bronce, que se transportó a San Petersburgo en 1770, tiene fama de ser la piedra más grande jamás movida por el hombre. Se citan las siguientes cifras: 7 × 14 × 9 m, con un peso estimado de unas 1500 toneladas.​
El obelisco inacabado de Asuán, de unas 1200 toneladas, que jamás salió de la cantera, no siendo separado del lecho de roca.
La piedra de Baalbek, llamada Hadjar-el-Qoublé (la piedra del Sur), tiene 21,50 × 4,80 × 4,20 m, con un peso de 900 a 1100 toneladas, según estimaciones bastante constantes. Abandonó la cantera, pero se mantuvo plantada en ángulo, no muy lejos del lugar de su extracción.
El obelisco de Letrán en Roma, se ha dividido en tres pedazos, pero reconstituido y reeregido (o al contrario) por el papa Sixto V. Se han dado cifras dispares, aunque probablemente de 32 metros de alto y con un peso de 400 (±50) toneladas.
Son muy populares los menhires que carga Obélix en Astérix el Galo.
Grana Padano

El Grana Padano es un queso italiano con denominación de origen protegida de la UE (protegida a nivel europeo) y Denominazione di Origine Controllata en italiano.​ El nombre proviene del término grana («granos»), que se refiere a su distintiva textura granulosa;​ y el adjetivo Padano, que se refiere a la llanura padana; es decir del valle del río Po.
Grana Padano fue creado por los monjes cistercienses de Chiaravalle que usaban queso curado como una forma de conservar los excedentes de leche. Se ha producido desde el siglo XII.​ Para el año 1477, era considerado como uno de los quesos más famosos de Italia.
El Consorzio del Grana Tipico nació en 1928. Su diferenciación legal con el parmesano viene del Convenio de Stresa (1951), tratado sobre el Uso de Denominaciones de Origen y Denominaciones de Quesos. Se reconocieron como quesos diferentes el queso Grana Lodigiano, que sucesivamente se denominará «Grana Padano» y el «Parmigiano-Reggiano». Actualmente, el Grana Padano se realiza en las regiones de Emilia-Romaña, Lombardía, Piamonte, Trentino-Alto Adigio y Véneto. Su producción y calidad son supervisadas por el Consejo Regulador del queso Grana Padano (Consorzio per la Tutela del Formaggio Grana Padano), que se encuentra en el norte de Italia, para garantizar el auténtico queso tradicional.
Como el Parmigiano Reggiano, el Grana Padano es un queso semi-graso curado lentamente, hasta dos años.​ Se produce cuajando la leche de vacas alimentadas básicamente con hierbas forrajeras. Las vacas son ordeñadas dos veces al día, se deja reposar la leche y luego se desnata parcialmente por el sistema de afloración. Se produce a lo largo de todo el año y la calidad puede variar según las estaciones y el año.
Una rueda de grana padano es cilíndrica, con lados ligeramente convexos o casi rectos y caras planas. Mide de 35 a 45 centímetros de diámetro, y entre 15 y 18 de alto. Pesa entre 24 y 40 kilos. La corteza, que es delgada, es blanca o amarillo paja.​
Es un queso descremado, semigraso, de pasta dura. La textura es finamente granulada, sin apenas ojos. Resulta extremadamente seco y compacto - si es viejo-, rompiendo en forma de escama. Para lograr las astillas de este queso se usa un cuchillo espátula específico que no modifica su estructura. La pasta es de color amarillo marfil oscuro. Presenta un olor fragante y característico. El sabor es intenso, ligeramente picante y extremadamente gustoso.
Puede usarse como ingrediente de diversos platos de cocina mediterránea. Se puede consumir en escamas o rallado, desde los entremeses al postre. Marida con vino blanco y tinto.
El queso Grana Padano junto con otros quesos italianos, cuenta con reconocimiento del gobierno italiano como denominación de origen desde 1955.​ A nivel internacional, cuenta con registro como denominación de origen, conforme al Sistema de Lisboa, ante la Organización Mundial de la Propiedad Intelectual, desde el 13 de junio de 1969.​ El 21 de junio de 1996, obtuvo registro como Designación de Origen Protegida (PDO) ante la Unión Europea.​
Tienda de alimentos

Una tienda de alimentos, también denominada tienda de ultramarinos,​ tienda de abarrotes, tienda de comestibles, tienda de coloniales,​ pulpería, abasto, almacén, bodega o colmado,​​​ es un establecimiento o tienda comercial que vende diversos productos alimenticios. Toma su nombre del conjunto de importaciones que llegaban a España de sus antiguas provincias de ultramar.
En el proceso de occidentalización del comercio y la sociedad urbana fueron sustituidos por los supermercados en los últimos años del xx. Ya en el marco del inicio del siglo xxi y en Europa, el establecimiento que más se aproxima quizá a este tipo de tienda de barrio, pero con un perfil sociológico muy diferente, es el llamado 'chino de barrio' y el “badulaque” definido en la versión española de doblaje de Los Simpson.​​
En el Museo Etnográfico Extremeño González Santana, instalado en el Castillo de Olivenza (Badajoz), se puede ver una tienda de ultramarinos con todos sus elementos de medida.​
La palabra «ultramarinos» proviene de que los productos que originalmente se vendían en estas tiendas, solían proceder de territorios de «Ultramar», como café, especias y otros productos de importación. Solían ser, en su origen, establecimientos con uno o varios mostradores de mármol blanco y cierta apariencia entre el almacén y la tienda, y se caracterizaban por no especializarse en un único tipo de producto, circunstancia que les confería un personal conjunto de aromas mezclados (desde el café, al bacalao).​ A lo largo de su historia y evolución también se han caracterizado por la flexibilidad de horarios.
En España, todavía se conserva la antigua costumbre de «pedir la vez» cuando se accede a estos locales para establecer un turno de espera, debido a que no suele haber una cola (fila), físicamente establecida ni máquinas de reserva de turno. La fórmula habitual era el típico ¿Quién es el último-a? o ¿Quién da la vez?​
En la República Dominicana, durante los fines de semana, los llamados colmados tienen una función de casino cultural de barrio, para beber ron o cerveza, jugar al dominó u otros entretenimientos, o ver televisión.
En México, un expendio o ultramarinos vende principalmente cerveza, refrescos embotellados y algunos abarrotes no perecederos que utilicen código de barras y puedan ser cobrados con una terminal de punto de venta. Sin embargo, la tienda de abarrotes es aquella que ofrece cierta variedad de productos a granel (frutas, verduras, lácteos y carnes locales).
En Argentina y en Uruguay, en tanto, las almacenes suelen ser los proveedores de mercadería de varias cuadras a la redonda. Sin embargo, con el paso de los años la mayoría de las almacenes han ido quebrando o deviniendo a autoservicios.​
Tupperware

Tupperware es una marca registrada y patentada por el químico estadounidense Earl Tupper en 1947.
En 1947 presentó el llamado «tazón maravilla», un recipiente plástico para poder transportar comida herméticamente, que basaba su cierre en la forma de una tapa de un bote de pintura puesta al revés. Su éxito fue tal que hoy en día es el recipiente más empleado para poder llevar comida al trabajo o introducir alimentos en los refrigeradores, congeladores o despensas. Las primeras fiambreras fueron de polietileno y posteriormente se hicieron populares las de metal, pero con el advenimiento de los hornos microondas se ha vuelto al plástico.
Earl Silas Tupper trabajaba como empleado de la compañía química DuPont a comienzos de los años 1930 y experimentaba con polímeros sintéticos (el ingeniero Wallace Carothers había descubierto en 1928 el poliéster, la poliamida y el neopreno trabajando para DuPont) cuando descubrió un método para purificar los desechos del proceso de refinación del petróleo y convertirlos en un material durable, flexible y sin ninguna propiedad tóxica.​
Actualmente se emplean en la fabricación de los recipientes diferentes tipos de polímeros: policarbonato, polietileno y polipropileno, entre otros.
Earl Silas Tupper inició una empresa de elaboración de plásticos en el año 1938 que llamó Tupperware Plastics Company. Tras su éxito en ventas, merced al plan de venta por demostración implantado por Brownie Wise, vendió en 1958 la empresa a Rexall Drugs Corporation, que posteriormente devino en Dart Industries.
La patente de Tupper expiró en 1984, a los pocos meses de su muerte.
Tupperware se vende en más de 100 países en cinco continentes.
Con independencia de que estos recipientes correspondan o no a los comercializados bajo la marca Tupperware,​ en español se ha popularizado el apócope táper (plural: táperes) como adaptación española del extranjerismo tupper​ para designar a este tipo de recipientes herméticos. La Fundéu señala que el término táper está recogido en obras lexicográficas de referencia del idioma español (como el Diccionario Clave y el Diccionario del español actual de Manuel Seco, Gabino Ramos y Olimpia Andrés).​ Pese a que la Real Academia Española ha recomendado en el pasado emplear otros nombres tradicionales en nuestra lengua, como portacomidas, fiambrera, tartera, tarrina, lonchera o portaviandas, a partir de la actualización de 2018 se ha incluido la palabra táper en el Diccionario de la Lengua Española.​
Easy Cheese

Easy Cheese es una marca registrada de un queso procesado norteamericano distribuido por la compañía Mondelēz International, suele comercializarse en forma de queso en aerosol o spray cheese el envase permite hacer más fácil la forma de servir queso sobre ciertos alimentos.
La marca Easy Cheese fue originariamente comercializada por Nabisco en 1966 bajo la denominación Snack Mate. Tras la fusión con la compañía Kraft en el año 1988, y el producto fue renombrado como Easy Cheese. Este tipo de queso procesado se vende en Estados Unidos, donde suele emplearse sobre crackers. Los Ritz Crackers en particular. La empresa Nabisco permaneció hasta el año 2001.
Se comercializa bajo diversos sabores, incluyendo el American cheese, cheddar suave y picante, queso suizo, nacho, y bacon & cheddar. El sabor bacon & cheddar contiene trozos de bacon.
Haymilk

Haymilk (German: Heumilch; Italian: latte fieno) is a dairy milk produced from animals that have mainly been fed fresh grass and (dry) hay, rather than fermented fodder. The milk is thus produced according to the tradition in the Alps. The term haymilk is registered as a traditional speciality guaranteed in the UK and the European Union, and can only be used for milk produced corresponding to those specifications.
The milk can only be produced from animals that received mainly hay (winter) and "fresh grass, leguminous plants and foliage" in summer, but also roughage such as green rapeseed, green maize, green rye, and fodder beets is permitted. For a maximum of 25%, also cereal crops (wheat, oats, rye, etc.) and beans, field peas, lupins, and oleaginous fruits. Products such as fallen fruit, urea, and potatoes cannot be used as feed, and sewage sludge cannot be used as a fertilizer on the land.
Three different products were registered as a traditional speciality guaranteed, depending on the animal that is the source of the milk. In each case the name is registered in five languages, while a 2021 amendment request has been published to also include the name in Slovenian.
Several cheeses must be made from haymilk; for example, the protected designation of origin cheeses Vorarlberger Bergkäse, Vorarlberger Alpkäse, Tiroler Bergkäse, and Tiroler Almkäse.
Bat (goddess)

Bat is a cow goddess in Egyptian mythology who was depicted as a human face with cow ears and horns or as a woman. Evidence of the worship of Bat exists from the earliest records of the religious practices in ancient Egypt. By the time of the Middle Kingdom, after the unification of Lower Egypt and Upper Egypt, her identity and attributes were subsumed within that of the goddess Hathor, a similar goddess worshipped in another nome. The imagery of Bat persisted throughout the history of ancient Egypt on the sistrum, a sacred instrument that remained associated with religious practices.
The worship of Bat dates to earliest times in ancient Egypt and may have its origins in Late Paleolithic cattle herding cultures. Bat was the chief goddess of Seshesh, otherwise known as Hu or Diospolis Parva, the 7th nome of Upper Egypt.
The epithet, Bat, may be linked to the word ba with the feminine suffix 't'. A person's ba roughly equates to one's personality or emanation and often is translated as 'soul'.
Although it was rare for Bat to be clearly depicted in painting or sculpture, some notable artifacts (such as the upper portions of the Narmer Palette) include depictions of the goddess in bovine form. In other instances she was pictured as a celestial bovine creature surrounded by stars, or as a woman. More commonly, Bat was depicted on amulets, with a human face, but with bovine features, such as the ears of a cow and the inward-curving horns of the type of cattle first herded by the Egyptians.
Bat became strongly associated with the sistrum and the center of her cult was known as the "Mansion of the Sistrum". The sistrum is an ankh-shaped musical instrument, which was one of the most frequently used sacred instruments in ancient Egyptian temples. Some instruments would include depictions of Bat, with her head and neck as the handle and base and with its rattles placed between her horns. The imagery is repeated on each side of the instrument, having two faces, as mentioned in the Pyramid Texts:.
The imagery of Bat as a divine cow was remarkably similar to that of Hathor, a parallel goddess from another nome. In two dimensional images, both goddesses often are depicted straight on, facing the onlooker and not in profile in accordance with the characteristic Egyptian convention. The significant difference in their depictions is that the horns of Bat curve inward and those of Hathor curve outward slightly. It is possible that this could be based in the different breeds of cattle herded at different times.
Hathor's cult center was in the 6th Nome of Upper Egypt, adjacent to the 7th nome where Bat was the cow goddess, which may indicate that once they were the same goddess in Predynastic Egypt. By the Middle Kingdom, the cult of Hathor had again absorbed that of Bat in a manner similar to other mergers in the Egyptian pantheon.