davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Palat

Palatul este un edificiu impunător care desemnează:
Trebuie observată diferența dintre palat și castel. În română, ca în alte limbi (ital. Palazzo, franc. Palais, engl. Palace, span. Palacio), apelativul palat este rezervat unui edificiu urban, în vreme ce numim castel un edificiu rural. Astfel vorbim pe de o parte de Palatul Buckingham, Palatul Luvru, Palatul Ghika Tei sau Palatul Parlamentului, și pe de altă parte de Castelul Windsor, Castelul Versailles, Castelul Peleș sau Castelul Bánffy de la Bonțida.
Etimologia cuvântului „palat” provine de la unul din numele celor șapte coline din secolul II î.C. din Roma antică, Mons Palatinus fiind partea orașului preferată de aristocrație și împărații romani din timpul împăratului Augustus (Gaius Octavius 63 î.C.- 14 d.C.) numele colinei a fost dat clădirilor luxurioase, denumire preluată și în alte limbi.
Ulterior numele este folosit diferențiat ca și castel, rezidență, și palat, această diferențiere este mai mult sau mai puțin precizată după limba vorbită. Denumiri derivate de la palat apar în timpul Evulului Mediu, nume ca fortăreață, cetate, care poate fi cetate de scaun unui prinț palatin sau rege servind ca loc de primire și găzduire a oaspeților, astfel aparea expresia de sală de mese. Din perioada gotică a Renașterii (1140-1500) din Italia denumirea de Palazzo definește o clădire monumentală nefortificată rezidență a aristrocrației sau clerului înalt, fiind în contradicția cu vila o clădire impozantă unei familii (din secolul XVIII).Palatul rezidențial în Italia "Reggia" sau castelul "Castello" care poate fi fortificat, astfel se pot aminti câteva palate mai importante: Palazzo Pitti, Palazzo Strozzi in Florența, in Roma palatul baroc Palazzo Spada sau în Veneția palatul rezidențial "Palazzo Ducale" a dogilor venețieni.În Franța este uilizată denumirea de „Palais” (palat) ca de exemplu Palais du Luxembourg, Palais du Louvre in Paris, cetățile din provincie sunt numite Château. În Viena exemplu de palat în stil baroc este Palais Schwarzenberg, în München, Palais Holnstein sau Neue Palais (Palatul nou) din Potsdam. În Sankt Petersburg reprezentativ este Palatul de iarnă al țarului, în Londra Palatul Buckingham.
După revoluția franceză (1789-1799) apar construcții reprezentative noi cu denumirea de ca de exemplu după revoluția din Rusia (1917-1919): Palat de cultură, Palatul pionierilor, Palatul Republicii. In Londra expoziția mondială din 1851 a fost prezentată în Crystal Palace, o construcție din oțel și sticlă.
Victoria București

Victoria București a fost un club românesc de fotbal din municipiul București. A fost înființat în 1949, dar cele mai mari performanțe le-a înregistrat în a doua jumătate a anilor 1980. În 1985 a obținut promovarea în Divizia A, pentru ca între 1987 și 1989 să încheie de trei ori pe ultima treaptă a podiumului, fiind devansată doar de Steaua București și Dinamo București. Culorile echipei au fost alb și albastru. Clubul s-a desființat în ianuarie 1990.
Începând cu anul 2009, o echipă cu numele de CS Victoria București activează în liga a IV-a București, dar ea nu are legătură cu clubul activ între 1949 și 1989.
Filială echipei Dinamo în cartierul bucureșteam Obor, Dinamo Obor s-a înființat în 1949 și a promovat în divizia B în 1953 sub numele de Dinamo 6. În 1957 devine Dinamo Obor, în 1958 s-a numit A.S. Pompierul, apoi din nou Dinamo Obor (1959-63), Dinamo Victoria (1963-67), apoi Electronica Obor, din 1967, echipa ieșind de sub tutela Ministerului de Interne. Dinamo Victoria revine în divizia C în 1980, devenind Victoria București în 1985 când a promovat în prima divizie. Ultimul președinte al clubului a fost Dumitru Dragomir, care a devenit ulterior președinte al Ligii Române de Fotbal și politician român. Între 1985 și 1989, Victoria a jucat 4 semifinale ale Cupei României. Au pierdut de fiecare dată împotriva lui Dinamo cu 2 goluri (2–4 în 1986, 1987, 1988 și 0–2 în 1989). Ulterior, Dinamo a jucat mereu finala împotriva Stelei, pierzând-o în 3 ocazii (1987, 1988 și 1989). Chiar și așa, în timpul scurtei sale existențe, clubul a ajuns la un sfert de finală în Cupa UEFA 1988–89. Au fost eliminați de Dynamo Dresden (1–1 la București și 0–4 la Dresda), o echipă din fosta Germanie de Est, unde Matthias Sammer a fost o tânără vedetă în ascensiune.
Universitatea Națională de Muzică București

Universitatea Națională de Muzică București (U.N.M.B.; cunoscută și ca Conservatorul Ciprian Porumbescu din București sau Academia de Muzică București) este o instituție de învățământ superior.
Instituția a fost înființată în 1864 (prin decret semnat de Domnitorul Alexandru Ioan Cuza contrasemnat de primul ministru Mihail Kogălniceanu) și este singura școală bucureșteană de studii universitare înscrisă la învățământul de stat în domeniul muzical. A început să funcționeze la 6 octombrie 1864, sub denumirea Conservatorul de Muzică și Declamațiune, sub conducerea compozitorului Alexandru Flechtenmacher.
Începând cu anul 1907 se modifică titulatura, Conservatorul de Muzică și Declamațiune devenind Conservatorul de Muzică și Artă Dramatică.
La 17 iulie 1931 a fost transformat în Academia Regală de Muzică și Artă Dramatică.
În perioada 1950-1990 instituția a purtat numele de Conservatorul Ciprian Porumbescu.
În perioada 1990-1998 instituția a funcționat sub denumirea Academia de Muzică București.
Între 1998 și 2001 a purtat numele Universitatea de Muzică București.
Printr-o hotărâre de Guvern din ianuarie 2001 se numește Universitatea Națională de Muzică din București.
Universitatea este organizată pe forma de învățământ de zi și cea fără frecvență. Rectorul universității este prof. univ. dr. Diana Moș. Universitatea are în compunere două facultăți: Facultatea de Compoziție, Muzicologie și Pedagogie muzicală (F.C.M.P.m.) și Facultatea de Interpretare Muzicală (F.I.M.).
Universitatea Politehnica din București

Universitatea Politehnica din București este o instituție de învățământ superior de stat din București, România, înființată în anul 1818. Totodată, este cea mai mare universitate tehnică din țară, având 15 facultăți și aproximativ 25.000 de studenți.
În 2011, a fost clasificată în prima categorie din România, cea a universităților de cercetare avansată și educație. Universitatea a fost membră a Alianței Române a Universităților Tehnice (ARUT), ce include cele mai importante universități cu profil tehnic din România.
Universitatea Politehnica din București este una dintre cele mai vechi și prestigioase școli de ingineri din România. Tradițiile ei sunt legate de înființarea, în anul 1818, de către Gheorghe Lazăr, a Școlii tehnice superioare cu predare în limba română la mănăstirea Sfântul Sava din București, care în anul 1832 este reorganizată în Colegiul de la Sfântul Sava.
La 1 octombrie 1864, prin ordinul domnitorului Alexandru Ioan Cuza, a fost înființată Școala de Poduri și Șosele, Mine și Arhitectură, care la 30 octombrie 1867 devine Școala de Poduri, Șosele și Mine cu durata studiilor de 5 ani.
Sub conducerea lui Gheorghe Duca, la 1 aprilie 1881, instituția capătă o nouă structură sub denumirea de Școala Națională de Poduri și Șosele, iar la 10 iunie 1920 a fost înființată Școala Politehnica din București, având patru secții: Construcții, Electromecanică, Mine și Metalurgie, Chimie Industrială.
Din noiembrie 1920 denumirea se schimbă în Politehnica din București.
La data de 3 august 1948 Politehnica s-a transformat în Institutul Politehnic din București, care cuprindea inițial 4 facultăți (Mecanică, Electrotehnică, Chimie Industrială și Textile) și în care, din 1950, au apărut majoritatea facultăților actuale. O parte dintre secțiile fostei Politehnici au fost transformate în institute de învățământ diferite.
În baza rezoluției Senatului din noiembrie 1992, Institutul Politehnic din București a devenit Universitatea Politehnica din București.
Prin Decizia 42/52 din 14.XII.2000 emisă de Biroul Senatului Universității la propunerea Rectorului Ioan Dumitrache, se reînființează Muzeul Universității "POLITEHNICA" din București. Inaugurarea oficială a muzeului a avut loc în data de 03.XII.2003 în prezența Președintelui României, Ion Iliescu.
În momentul de față Universitatea Politehnica din București are 15 facultăți, două colegii universitare tehnice, 9 departamente și 56 de catedre.
Comunitatea UPB Alumni are ca scop principal consolidarea relației dintre absolvenți și universitate, crescând astfel gradul de implicare al acestora în activitățile desfășurate de Universitatea Politehnica din București.
Clădirea Reichstagului

Clădirea parlamentului german numită Reichstag este situată în centrul Berlinului în cartierul Berlin-Tiergarten. Tot Reichstag s-a numit și parlamentul german din timpul Imperiului German. Aici a avut loc prima adunare parlamentară din țările germane.
Primul sediu al parlamentului în Berlin a fost „Palatul Prusac” de pe strada Leipzigului, aici a avut loc adunarea începând din anul 1867 din patru în patru ani, adunarea fiind dominată de „Liga germană de Nord”. După constituirea în anul 1871 a Imperiului German, vin în parlament și deputați din statele germane din sud. Acest lucru determină necesarul unei clădiri mai mari. La data de 19 apilie 1871 a fost propusă o amenajare nouă a clădirii, cererea a fost însă respinsă de parlament, neprimind o majoritate de voturi. O comisie parlamentară este însărcinată să găsească o clădire adecvată. După 70 de zile este aleasă clădirea manufacturii de porțelan de pe strada Leipzig nr. 75 ca sediu provizoriu pe o perioadă de 5 - 6 ani, periodă care totuși a durat 23 de ani.
Tot Reichstag-ul a fost sediul parlamentului Republicii de la Weimar. În noaptea de 27 spre 28 februarie 1933 clădirea parlamentului a fost cuprinsă de flăcări, sala plenară și unele încăperi învecinate au ars complet. A fost o incendiere intenționată care însă nu este clarificată nici până azi. Naziștii germani au luat incendiul drept pretext pentru impunerea politicii lor.
Începând din anul 1979 tot în această clădire are loc la fiecare cinci ani și întrunirea organului de stat Bundesversammlung (Adunarea Federală), pentru alegerea președintelui statului.
După reunificarea Germaniei în 1989 clădirea Reichstag este din nou sediul parlamentul Germaniei, numit Bundestag. Între 1994 și 1999 clădirea a fost renovată și modernizată, ca să satisfacă noile cerințe. Mulțumită arhitectului Norman Foster, clădirea a primit o nouă cupolă de sticlă.
Clădirea Parlamentului Austriei

Clădirea Parlamentului austriac (în germană Parlamentsgebäude) este sediul celor două camere ale Parlamentului Austriei. A fost construită în Viena de Theophil Hansen, care s-a inspirat din arhitectura greacă în timpul unei lungi șederi la Atena, care i-a devenit familiară, pentru a proiecta această imensă clădire neoclasică cunoscută și sub numele de Palatul Epstein. Ea a fost construită pe Ringstrasse în perioada 1874-1884 pentru a găzdui ședințele Reichsrat-ului, consiliul imperial compus din reprezentanți ai diferitelor țări ale Cisleithaniei aflate sub suveranitatea Habsburgilor.
Ornamentată cu efigii ale istoricilor antici, o rampă largă este încadrată de Dresorii de cai sculptați în bronz de Josef Lax în 1901 și conduce la porticul de intrare înălțat față de bulevard. În vârful fațadei, decorată cu statui de savanți și oameni de stat, Victoriile înaripate conduc care.
Începând din 1902, Athenebrunnen, fântâna proiectată de Karl Knudmann și dominată de o statuie uriașă a Atenei, zeița greacă a înțelepciunii, se află în fața clădirii. La 11 noiembrie 1918, după destrămarea Austro-Ungariei de către învingătorii din Primul Război Mondial, deputații au proclamat în această clădire înființarea Republik Deutsch-Österreich (Republica Austria Germană). Aceasta și-a schimbat numele în 1919 în cea de Republik Österreich (Republica Austria).
În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, jumătate din clădirea Parlamentului a fost complet distrusă. Reconstrucția a fost finalizată în iunie 1956, dar restaurarea unor lucrări de artă deteriorate a început abia în anii 1990.
Parlamentul Austriei

Parlamentul Austriei, în original, Österreichisches Parlament, este organul legislativ federal al Republicii Austria. Instituția este una bicamerală.
Consiliul național al Austriei este alcătuit din 183 de membri aleși proporțional într-o alegere generală, care are loc o dată la cinci ani sau mai devreme dacă Consiliul național decide să se autodizolve. Nationalrat este camera dominantă (sau "joasă") a Parlamentului Austriei; de aceea, de multe ori termenii de Parlament și Consiliu Național sunt adesea utilizați interschimbabil.
Bazilica Sfântul Marin din San Marino

Bazilica Sfântul Marin din San Marino este un monument istoric și de arhitectură din orașul San Marino. Lăcașul, dedicat Diaconului Marin, sfântul patron al orașului, a fost construit în stil neoclasic la mijlocul secolului al XIX-lea.
Edificiul este reprezentat pe una din monedele euro sanmarineze.
Biserica Greacă din București

Biserica Greacă din București, cu hramul „Buna Vestire”, este situată pe Bulevardul Pache Protopopescu nr. 1, în vecinătatea Ambasadei Republicii Elene. Clădirea este un exemplu de arhitectură neoclasică, cu elementele specifice Greciei.
Coloanele sale aduc mai mult cu monumentele din Atena, iar interiorul său este tipic ortodox, cu un altar situat în partea anterioară a bisericii, restul spațiului fiind ocupat de enoriași.
Biserica a fost construită între anii 1893-1900 de guvernul grec prin reprezentanța diplomatică a Greciei în România. Din punct de vedere canonic depindea de Patriarhia Ecumenică de Constantinopol și a fost încadrată cu preoți greci. Ultimul slujitor al ei a fost Constantin Moraitakis, licențiat al facultății de teologie de la Chișinău, preot la Biserica Greacă din Chișinău până în 1936, apoi, până în 1948 la București, când a fost expulzat și biserica închisă.
Oficierea primului serviciu divin în biserică grecească din București după 1948 a avut loc la 6 ianuarie 1966, după tratative îndelungate între Grecia și România.
Paul Gottereau

Paul Gottereau (n. 29 martie 1843, Perpignan, Franța – d. 5 august 1924, Marly-le-Roi, Seine-et-Oise, Franța) a fost un arhitect francez.
Paul Gottereau a fost fiul inginerului Jean Alfred Gottereau (1813 - ?) și al Mariei Catherine Pauline (n. Perrin). Stilul practicat în general de arhitect a fost cel academist beaux-arts, folosind adesea elemente neoclasice. De multe ori, pentru anumite clădiri, arhitectului i-a fost caracteristic stilul eclectic.
A fost decorat cu Steaua României, ordin de cavaler și comandant (comandor) al Ordinul „Coroana României”. A primit de asemenea Legiunea de onoare în grad de cavaler.
Autoritarism

Autoritarismul este o formă de guvernare care implică o autoritate nelegitimă, în care normele liberale și democratice nu sunt respectate. În regimurile nedemocratice, guvernanții s-au auto-selectat sau dacă au fost aleși, nu pot fi înlăturați de la putere de către cetățeni prin alegeri libere și competitive. În totalitarism, regimurile respective fac uz de o anumită ideologie social-culturală „infailibilă”, prin care încearcă să mobilizeze masele și care nu permite pluralismul politic.
Regimurile autoritare, neavând la bază o singură ideologie, își justifică legitimitatea prin diverse motive, precum patriotism sau naționalism, dezvoltare economică, „justiție socială” și necesitatea de a menține ordinea.
O formă extremă a autoritarismului este totalitarismul.
Termenul "autoritarism" a fost introdus în teoria științifică de către teoreticienii Școlii de la Frankfurt, însemnând un anumit set de caracteristici sociale, inerente atât culturii politice cât și conștiinței în masă în general.
Autoritarismul este, în primul rând, un sistem socio-politic bazat pe subordonarea statului sau a liderilor acestuia.
În al doilea rând - o trăsătură socială sau trăsătură de personalitate, în psihologia personalității, caracterizată de încrederea că în societate trebuie să existe loialitate strictă și necondiționată față de un conducător, subordonarea necontestată a oamenilor față de autorități.
Un regim politic compatibil cu principiile autoritarismului înseamnă absența unei democrații autentice, atât în ceea ce privește desfășurarea liberă a alegerilor, cât și în chestiuni de guvernare. Adesea combinată cu dictatura unui individ (un grup individual - o oligarhie), care se manifestă într-un grad sau altul.
Nu există o definiție precisă a autoritarismului, dar se încearcă o serie de măsurători anuale, inclusiv raportul anual al Freedom House despre Freedom in the World.
Următoarea este o listă neexhaustivă de exemple de state care sunt în prezent (sau frecvent) caracterizate ca autoritare:
Autoritate

În sens larg, autoritatea este o noțiune aplicabilă unor domenii diverse. În sens restrâns, autoritatea este circumscrisă oricărui tip de organizare, majoritatea teoreticienilor fiind de acord că autoritatea este un rezultat, fie al nevoii de organizare, fie un rezultat al organizării. Autoritatea este o relație care poate fi analizată cel puțin din două perspective:
Mai specific, autoritatea ca relație socială între cel puțin doi actori, bazată pe un principiu de legitimitate, în care unul dintre actori acceptă să-și modifice comportamentul, recunoscând voința activă a celuilalt în virtutea principiului de legitimitate. Altfel spus, autoritatea este o relație socială între un agent activ și unul pasiv, în care agentul activ are dreptul de a comanda, iar agentul pasiv recunoaște acest drept în virtutea unui principiu de legitimitate, pentru atingerea unei finalități comune. Întotdeauna autoritatea presupune o legitimitate și o responsabilitate (care asigură legătura cu o legalitate).
Într-un stat civil, autoritatea este practicată în moduri precum o ramură judiciară sau o ramură executivă a guvernului.
Dacă privim autoritatea ca putere legitimă, găsim analiza clasică a lui Max Weber care distinge trei forme ale autorității:
Autoritatea tradițională se referă la faptul că un ordin este autorizat dacă se conformează la tradiție. Aceasta poate fi înteleasă fie ca o manieră de a face, a fi sau a simți la cei care ce receptează acest gen de ordin se așteaptă, fie ca o legătură care le permite să se supună fără a-și pierde identitatea.
Se referă la faptul că un ordin este receptat ca autoritativ deoarece acela care îl emite este înzestrat cu o carismă (har). Carisma este calitatea percepută a unui conducător de a realiza lucruri extraordinare, mult peste puterile oamenilor obișnuiți. Cei ce urmează conducătorul carismatic manifestă entuziast și pasional sprijinul pe care îl acordă conducătorului respectiv.
Se referă la faptul că ordinul este autoritativ în virtutea unei proceduri, cod, reguli sau sintaxe, care pot fi explicitate oricând într-o manieră convenabilă.
RationalWiki

RationalWiki (RW) este o enciclopedie wiki online implicată în studiul și furnizarea de articole privind o serie de subiecte legate de știință, scepticism, gândire critică. În același timp, RationalWiki critică știința marginală, pseudoștiința, fundamentalismul și autoritarismul politic. Creat în anul 2007, RationalWiki a devenit treptat un amplu proiect wiki. RW are în prezent 6,752 de articole și versiuni principale în engleză și rusă.
Scopul creării proiectului a fost o contrapondere wiki-ului Conservapedia, care a interzis accesul mai multor utilizatori de a edita sau publica articole pe site.În 2010 a fost fondată organizația non-profit RationalWiki Foundation Inc, pentru gestionarea cheltuielilor de funcționare ale site-ului. În iulie 2013, numele a fost schimbat în Fundația RationalMedia.
Din perspectivă ideologică, RationalWiki susține libertatea religioasă, ateismul, feminismul și drepturile LGBT și critică conservatorismul și libertarianismul drept. RationalWiki folosește deseori sarcasm și umor brut în articolele sale.
O parte semnificativă a activității RationalWiki este dedicată criticii și monitorizării Conservapedia.
Partidul Naționalist-Democrat

Partidul Naționalist-Democrat a fost un partid politic, fondat în anul 1910 de către Nicolae Iorga și A.C. Cuza. Baza sa de susținere se afla în zonele inferioare ale clasei de mijloc române și în special prin ideologia lui Cuza, reflectată de xenofobie, antisemitism economic, și producerism. PND a reprezentat o provocare slabă pentru forțele politice mari, fie conservatoare, fie liberale, eșuând în încercarea de a deveni al treilea cel mai puternic partid al României. Până în 1916, a fost efectiv împărțit între moderații lui Iorga și radicalii lui Cuza, suspendându-și activitatea pentru restul Primului Război Mondial.
PND a reapărut ca o forță semnificativă în România Mare, după noiembrie 1918. Și-a schimbat frecvent denumirile și și-a rafinat poziția oficială, devenind strâns aliniată cu ideile în evoluție ale lui Iorga despre societate și politică. La începutul anilor 1920, a urmat în stânga spectrului politic, formând cu Partidul Țărănesc și sprijinind o coaliție „Blocului Democrat” împotriva liberalilor; facțiunea sa de extremă dreaptă s-a desprins și a devenit Liga Apărării Național-Creștine. În jurul anului 1925, PND însuși a revenit la conservatorismul național, fuzionând cu Partidul Național Român, dar reluând independența în 1926, când acesta din urmă a fuzionat în Partidul Național al Țăranilor. A reapărut cu o agendă de susținere a tehnocrației și corporatismului și a fost adusă la putere în 1931, când regele Carol al II-lea l-a numit pe Iorga prim-ministru.
PND și aliații săi au încercat să abordeze Marea Depresiune cu măsuri controversate, cum ar fi reducerea datoriilor, iar guvernul a fost votat din funcție la alegerile din 1932. Versiunea lui Iorga a naționalismului clasei de mijloc a dispărut în nesemnificativitate politică odată cu apariția mișcărilor fasciste, în special Garda de Fier; sprijinul său tot mai mare pentru autoritarism l-a determinat să dizolve PND în 1938, când el și alți cadre s-au alăturat Frontului Renașterii Naționale lui Carol. A participat la lupta împotriva Gărzii de Fier, care a dus la uciderea sa în 1940.
PND a fost reînviat clandestin în timpul celui de-al doilea război mondial, cu Petre Topa la conducere. În această parte finală a existenței sale, s-a alăturat forțelor liberale și socialiste pentru a se opune dictaturii Ion Antonescu. A susținut lovitura de stat din august 1944 și, ulterior, s-a bucurat de o scurtă existență ca partid legal, înainte de a fuziona în Partidul Național Liberal - Tătărescu. De la cca. 1950, Topa și diferiți foști afiliați PND au fost închiși de Regimul comunist român, în timp ce alții au fost recuperați și s-au bucurat de o mare favoare.
Rebeliunea de la Viena

Rebeliunea de la Viena sau Revoluția din Octombrie (în germană Wiener Oktoberaufstand sau Wiener Oktoberrevolution) din octombrie 1848 a fost ultima revoltă a Revoluției Austriece de la 1848.
Pe 6 octombrie 1848, când trupele Imperiului Austriac se pregăteau să părăsească Viena pentru a înăbuși Revoluția Maghiară, o mulțime simpatizantă a cauzei maghiare (formată din muncitori, studenți și soldați răzvrătiți) a încercat să le împiedice plecarea. Incidentul a degenerat în lupte de stradă violente; confruntări sângeroase au avut loc în apropierea Catedralei Sfântul Ștefan, iar contele Baillet von Latour, ministrul austriac de război, a fost linșat de mulțime. Comandantul garnizoanei din Viena, contele Auersperg, a fost obligat să evacueze orașul, dar și-a consolidat o poziție puternică în apropierea Vienei.
Pe 7 octombrie, împăratul Ferdinand I a fugit împreună cu curtea sa la Olmütz (azi Olomouc, Republica Cehă), sub protecția feldmareșalului Alfred I, Prinț de Windisch-Grätz. Două săptămâni mai târziu, Parlamentul Austriac s-a refugiat la Kremsier (azi Kroměříž, Cehia).
Pe 26 octombrie armatele austriece și croate aflate sub comanda generalilor Windisch-Grätz și Josip Jelačić au început un bombardament asupra Vienei și au avansat treptat, luând cu asalt centrul orașului pe 31 octombrie. Apărarea a fost condusă de generalul polonez Józef Bem. Cu excepția lui, care a reușit să scape, toți liderii rezistenței au fost executați în zilele următoare, inclusiv Wenzel Messenhauser, jurnalistul Alfred Julius Becher, Hermann Jellinek și deputatul radical Robert Blum, chiar dacă el avea imunitate parlamentară.
Câștigurile obținute de cetățeni în urma Revoluției de la 1848 au fost în mare parte pierdute, iar Imperiul Austriac a intrat într-o etapă nouă caracterizată atât de instaurarea unui autoritarism reacționar — „neoabsolutismul”, cât și de realizarea unor reforme liberale la sfârșitul secolului al XIX-lea.
Liga Comuniștilor din Iugoslavia

Liga Comuniștilor din Iugoslavia (în sârbocroată Savez komunista Jugoslavije; slovenă Zveza komunistov Jugoslavije; macedoneană Сојуз на комунистите на Југославија, Sojuz na komunistite na Jugoslavija), inițial Partidul Comunist din Iugoslavia (în sârbocroată Komunistička partija Jugoslavije; slovenă Komunistična partija Jugoslavije; macedoneană Комунистичка партија на Југославија, Komunistička partija na Jugoslavija) (înainte de 1952) a fost un partid comunist major în Iugoslavia. Partidul a fost fondat ca un partid de opoziție în Regatul sârbilor, croaților și slovenilor în 1919.
După succesele din alegerile inițiale, partidul a fost interzis de guvernul regal și a rămas ilegal până la izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial; uneori era asuprit violent. După căderea Iugoslaviei în 1941, partizanii conduși de comuniști s-au implicat în Războiul de Eliberare Națională și au învins forțele Axei și sateliții locali într-un război civil sângeros. După eliberarea de sub ocupație străină în 1945, partidul și-a consolidat puterea și a înființat un sistem monopartid în Republica Socialistă Federativă Iugoslavia, care a durat până în 1991 când au izbucnit Războaiele iugoslave.
Partidul, care era condus de Iosip Broz Tito din 1937 până în 1980, a fost primul partid comunist la putere din istorie în Blocul răsăritean care s-a opus deschis politicii dictate de Uniunea Sovietică și astfel a fost expulzat din Cominform în 1948 după ce Stalin l-a acuzat pe Tito de naționalism. După epurările interne, partidul s-a redenumit în Liga Comuniștilor și a adoptat politica de auto-gestionare a muncitorilor și a comunismului independent, cunoscută sub numele de Titoism.
Partidul s-a desființat în ianuarie 1990 la un congres al partidului.
Transport feroviar

Transportul feroviar este un procedeu de transport al pasagerilor și mărfurilor utilizând vehicule cu roți care circulă pe o cale de rulare prevăzută cu șine. Aceste căi sunt cunoscute și sub numele de căi ferate. Traseele feroviare sunt formate din șine de oțel care sunt instalate pe traverse așezate pe un pat de balast. Spre deosebire de transportul rutier, unde vehiculele circulă pe o suprafață relativ plană, construită în acest scop, vehiculele feroviare (material rulant, de obicei echipat cu roți de metal) sunt ghidate direcțional de șine.
Cele mai vechi căi ferate, în care tracțiunea era efectuată de om, datează din secolul al VI-lea î.Hr.. Periandru (greacă Περίανδρος), unul dintre cei șapte Înțelepți din Grecia este considerat autorul acestei invenții.
Căile ferate s-au răspândit foarte mult după invenția în Marea Britanie a motorului cu abur, care a devenit o sursă importantă de energie în secolele XVIII și XIX. Motoarele cu abur au făcut posibilă construirea de căi ferate pe distanțe lungi, care, la rândul lor, au devenit una dintre cele mai importante componente ale revoluției industriale.
Principalele categorii de forță de muncă implicate în transportul feroviar sunt:
Opel Combo

Opel Combo este un vehicul produs de Opel din 1986 până în prezent (2021). Vehiculul a înlocuit modelul Bedford HA care a încetat să fie produs în 1983. În prezent, au fost vândute aproximativ 985.000 de unități ale vehiculului și este una dintre cele mai populare autoutilitare din Europa. În primii ani de lansare, vehiculul a fost pur și simplu o versiune de tip furgonetă a modelelor Opel Kadett și Opel Astra. În primele luni după lansarea sa în 1986, aproximativ 10.000 de unități au fost vândute în întreaga lume.
În 1983, Bedford Vehicles a întrerupt Bedford HA din cauza vânzărilor reduse. General Motors a decis că Opel ar trebui să producă o nouă autoutilitară ca înlocuitor pentru vechea Bedford HA, totuși nu au putut găsi o platformă care să dezvolte această nouă autoutilitară. Din 1983 până în 1986 Opel a creat mai multe prototipuri despre cum ar arăta noul lor. În 1986 decid să lanseze noua lor dublă, numită Opel Combo. Vehiculul a devenit foarte popular după lansare.
În acel timp, Bedford a lansat Bedford Midi, ca succesor al Bedford CF, în ciuda faptului că aceste vehicule au fost produse împreună până în 1989. În 1992, marca Bedford (numită pe atunci AWD Trucks) a fost fuzionată cu Vauxhall Motors și a încetat să mai producă vehicule, deoarece vehiculele lor au fost înlocuite cu cele Vauxhall și Opel. În 2011 s-au vândut în jur de 300.000 de unități, iar vehiculul a continuat să fie o alegere populară.
URO VAMTAC

URO VAMTAC (spaniolă Vehículo de Alta Movilidad Táctico, Vehicul de Mare Mobilitate Tactică) este un vehicul militar 4×4 fabricat de către firma spaniolă UROVESA. VAMTAC este asemănător cu vehiculul HMMWV din dotarea armatei americane, ambele vehicule îndeplinind aceleași misiuni tactice.
URO VAMTAC a fost proiectat special de firma URO, Vehiculos Especiales S.A. pentru armata spaniolă, fiind un vehicul militar multirol care poate fi transportat pe cale aeriană, cu o capacitate mare de trecere și o sarcină utilă bună. În urma unor teste, Ministerul Apărării din Spania a acordat firmei UROVESA un contract pe cinci ani, vehiculul fiind inițial fabricat între anii 1998 și 2003. În luna octombrie a anului 2005, în urma unor teste care au durat trei luni, Ministerul Apărării a încheiat un nou contract pentru fabricarea vehiculului URO VAMTAC. Acest contract a adus și niște modificări suplimentare ale vehiculului, iar cele două modele, denumite T3 și T5, au fost redenumite I3 și S3. URO VAMTAC are un aspect și un design asemănător cu vehiculul High Mobility Multipurpose Wheeled Vehicle (abreviat HMMWV sau Humvee) al armatei americane deoarece ambele vehicule au fost proiectate după cerințe și specificații asemănătoare.
URO VAMTAC poate fi livrat în mai multe variante, în funcție de armament și configurație. Câteva vehicule utilitare au fost fabricate pentru tractare, stingerea incendiilor și reaprovizionare. Printre variantele notabile se numără:
În anul 2005, vehicul neblindat pentru operații speciale marca URO VAMTAC a intrat și în înzestrarea Forțelor pentru Operații Speciale ale Armatei României.
UAZ-469

UAZ-469 este un vehicul off-road produs de UAZ din 1972 până în prezent (2021). În prezent au fost produse aproximativ 2 milioane de unități ale vehiculului. Vehiculul a înlocuit vechiul GAZ-69, care a început să devină prea vechi pentru uz militar, vehiculul fiind exportat în prezent în Italia, România, Bulgaria, Grecia, Ucraina și în Cipru. Din 1982 până în 1993, vehiculul a fost exportat și în Cuba. Din 1992 până în 2003, multe vehicule UAZ-469 au fost exportate ilegal în Coreea de Nord pentru uz militar. Vehiculul a fost succedat de SUV-urile UAZ Patriot și UAZ Simbir, dar nu a fost întrerupt. O versiune mai modernizată numită UAZ Hunter a fost lansată și în 2003.
În 1968, UAZ a început să planifice un înlocuitor pentru GAZ-69. Primele prototipuri au fost realizate în 1970. Vehiculul a fost numit UAZ-469 și a fost lansat în 1972. În 1975 au fost produse și vândute aproximativ 10.000 de unități ale vehiculului. Inițial vehiculul era disponibil numai pentru uz militar, dar multe au fost vândute pentru a fi excedent militar în anii '90. În 1978, Lada a lansat Lada Niva, un SUV puțin mai fiabil. Militarii au cumpărat câteva vehicule Lada Niva, dar UAZ-469 a continuat să fie folosit de militari.
În 1982, vehiculul a primit motoare modernizate și a primit centuri de siguranță. În acel moment, vehiculul avea destul succes în Uniunea Sovietică, deoarece automobilele erau acum accesibile publicului. În 1991, când Uniunea Sovietică a fost demontată, vehiculul a continuat să fie produs, iar vânzările au rămas bune. În 2003, vehiculul a primit airbaguri și frâne mai sigure. În acești ani, UAZ a lansat UAZ Simbir și mai târziu SUV-urile UAZ Patriot, care au fost propuse ca înlocuitoare pentru UAZ-469, dar UAZ a decis să continue să producă vehiculul datorită vânzărilor bune. Vehiculul este încă în curs de producție și este încă destul de popular. Motorul său a fost folosit și pentru camionul UAZ-452.
Lester Avan Andrada

Lester Avan Go Andrada o sa simpleng Lester Andrada, (ay ipinanganak noong Agosto 22, 1991 sa Calamba, Laguna, Pilipinas) ay isang aktor sa Korean hit pelikulang 2013 ng "The Flu" bilang si Monssai ang person anti-body, cure sa virus.
Si Andrada ay mayroong sariling negosyo ang "Seoul Blvd Korean Street Food". Na hango sa mga pagkaing Koreano.
Ang lathalaing ito na tungkol sa Artista, Pilipinas at Timog Korea ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Neil Perez

Mariano Perez Flormata Jr. (pinanganak Hulyo 26, 1985), mas kilala sa palayaw na Neil Perez, isang Pilipinong aktor, modelo, police officer, at nanalo sa panlalaking kompetisyon na kung saan nakoronahang Mister International 2014 na ginanap sa Ansan, Seoul, South Korea. Siya ang kauna-unahang Pilipino na nanalo ng titulong Mister International 2014 sa kasaysayan ng Pilipinas sa kompetisyon ng Mister International.
Si Perez ay nag-aral sa Manuel L. Quezon University sa Maynila, sa Pilipinas at nagtapos ng degree sa Kriminolohiya.
Napanalunan ni Perez ang titulong Mister International Philippines 2014 sa Misters of Filipinas 2014 pageant noong Setyembre 7, 2014. Naungusan niya ang 25 iba pang kandidato. Sa panahon ng kompetisyon, iginawad siya ng anim (6) na espesyal na parangal: Mister Photogenic, Best in Swimwear, Mister Unisilver, Mister Informatics, Mister Multidestination, at Crossfit Challenge Winner ng Crossfit Halcyon'. Si Perez ang kinatawan ng Pilipinas sa Mister International 2014 na kompetisyon na ginanap sa Hotel Inter-Burgo Ballroom, Ansan, Seoul, South Korea noong Pebrero 14, 2015 at nanalo ng titulong Mister International 2014 na kauna-unahang Pilipino nagwagi sa nasabing patimpalak.
Si Perez ay kinoronahang Mister International 2014 sa Hotel Inter-Burgo Ballroom, Ansan, Seoul, South Korea noong Pebrero 14, 2015. Nanalo rin siya ng 2nd runner-up sa national costume competition.Inialay niya ang kanyang tagumpay bilang parangal sa 44 na tauhan ng Special Action Force na napatay sa sagupaan sa Mamasapano noong Enero 25, 2015.
Sa panahon ng kanyang paghahari, naglakbay si Perez sa Czech Republic, Thailand, Myanmar, Cambodia, Laos, France, Macedonia, Gibraltar, Uzbekistan, Russia, Netherlands, at South Korea, bukod sa paglalakbay sa kanyang sariling Pilipinas.
Noong Setyembre 27, 2014, ipinakita ni Perez ang kanyang sarili sa drama anthology ng GMA 7 na Magpakailanman na pinamagatang "Poging Policeman: the Mariano Flormata Jr. Story" (actor Ginampanan ni Kristofer Martin si Perez bilang isang young adult). Noong 2015, gumanap siyang guro para sa mini drama ng Wattpad ng TV5, katapat ni Isabella de Leon.
Kasama rin siya sa Third Batch ng Lucky Stars para sa Kapamilya, Deal or No Deal; siya ay tagabantay ng briefcase number 18. Nagkaroon siya ng pagkakataong maglaro noong Abril 15, 2015 sa parehong palabas, kung saan kinuha niya ang alok ng bangkero na PhP105,000. Lumabas siya sa episode ng Eat Bulaga na #AldubMostAwaitedDate, at sa September 20, 2015 episode ng Sunday PINASaya's Kantaserye presents "Sari-Sari Luv" as Col. Tim, to promote the seryeng Princess in the Palace na ipinalabas noong Setyembre 21, 2015.
Itinampok din ang Flormata sa isyu ng Mayo 2015 ng Men's Health|Men's Health Asia magazine, na sakop ng Pilipinong actor na si James Reid.
Ang lathalaing ito na tungkol sa Pilipinas at Artista ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Robin Padilla

Si Robin Padilla o Robinhood Fernando Cariño Padilla (isinilang noong Nobyembre 23, 1969) ay isang artista at senador sa Pilipinas.
Nauna si Padilla sa halalan para sa Senado noong 2022, kung saan nakakuha siya ng 27 milyong boto, ang pinakamaraming boto para sa isang Senador sa kasaysayan ng halalan sa Pilipinas. Siya ay nanunungkulan sa senado noong Hunyo 30, 2022, at naging kauna-unahang senador na Muslim ng Pilipinas mula noong kay Santanina Rasul, na nagsilbi sa Senado hanggang 1995.
Si Robinhood Fernando Cariño Padilla ay ipinangaanak noong Nobyembre 23, 1969. Isa siyang Philippine Action Movie Star at kinilala bilang Bad Boy of the Philippine Movie. Ginawa niya ang mga pelikulang Sa Diyos Lang Akong Susuko, Anak ni Baby Ama, Grease Gun Gang, Bad Boy at You and Me Against the World.
Gumawa ng mga pelikula si Robin Padilla sa VIVA Films, Star Cinema Productions Inc., FLT Films International, at GMA Films. Nakasama niya ang Megastar na si Sharon Cuneta sa mga pelikulang Maging Sino Ka Man, Di Na Natuto at Pagdating Panahon. Pati si Regine Velasquez ay kanyang nakatambal sa mga pelikula ng Kailangan Ko'y Ikaw at Till I Met You.
Noong Oktubre 8, 2021, naghain si Padilla ng kanyang certificate of candidacy para sa senador sa ilalim ng PDP–Laban para sa 2022 election. Kabilang sa kanyang mga plataporma ang pagtutulak ng mga hakbang laban sa kriminalidad, pagsugpo sa iligal na droga, pagtatatag ng pederalismo at pagsasabatas ng community policing. Ipinahayag ni Padilla na tutol din siya sa pagbibigay ng mga insentibo sa buwis para sa mga dayuhang mamumuhunan at naglalayong taasan ang pinakamababang kita ng mga pamilyang Pilipino upang hikayatin ang mga Overseas Filipino Workers na umuwi. Sinabi rin niya na kukuha siya ng mga abogado upang tulungan siyang magbalangkas ng mga batas kung manalo siya.
Nanalo si Padilla ng puwesto sa Senado, nanguna siya sa bilang ng mga boto. Naniniwala siyang ito ang kanyang plataporma sa pederalismo at hindi lamang ang kanyang kasikatan bilang isang aktor ang humantong sa kanyang pagkapanalo. Si Senador Win Gatchalian, na isang reeleksyonista at nasa koalisyon ng UniTeam Alliance tulad ni Padilla, ay nagbigay ng garantiya para kay Padilla bilang kinatawan ng mga Muslim sa Senado. Kasunod ng kanyang pagkapanalo, inihayag ni Padilla na kukuha siya ng abogadong si Salvador Panelo para tulungan siyang gampanan ang kanyang tungkulin bilang senador.
Gaya sa Pelikula

Ang Gaya sa Pelikula (sa ingles na Like in the Movies) ay isang Pilipinong Boys Love series noong 2020. Pinagbibidahan nina Ian Pangilinan at Paolo Pangilinan.
Ang serye ay nagsisilbing prequel sa mga unproduced na Wattpad teleplays na may parehong pangalan na nagtatampok sa isang architecture student na napilitang tumira sa isang walang imik na kapitbahay matapos ang isang aksidente na nagpahirap sa kanya sa pagbabayad ng kanyang mga bills.
Sa direksyon ni Jaime "JP" Habac Jr. at ginawa ng Globe Studios, ang serye ay pinalabas sa YouTube noong Setyembre 25, 2020, na ipinalabas tuwing Biyernes, 8:00 PM. Tumakbo ito hanggang Nobyembre 13, 2020 na may kabuuang walong episodes.
Si Karl (Paolo Pangilinan), isang 19-year old na introvert architecture student ay nasa gitna ng isang identity crisis. Bago ang simula ng ikalawang semestre sa kolehiyo at pinilit ng kanyang mga magulang, lumipat siya sa condominium unit ng kanyang tiyuhin kung saan natututo siyang maging malaya sa pananalapi.
Pagkatapos ay kumuha si Karl ng isang online na trabaho sa pagsusulat upang mapanatili ang kanyang pang-araw-araw na pangangailangan. Habang inaasahan ang unang pagbabayad para sa kanyang trabaho, biglang nawala sa aksyon ang kanyang kliyente, kaya nahihirapan siyang magbayad para sa kanyang buwanang dapat bayaran.
Isang pagkakataon ang lumitaw nang ang kanyang bastos na kapitbahay na si Vlad (Ian Pangilinan) ay kailangang magtago mula sa kanyang pamilya at nagmumungkahi na ibahagi ang puwang ni Karl para sa natitirang semestral break bilang kapalit ng pagbabayad ng kanyang buwanang upa.
Sa paggawa ng Globe Studios ng web series, sinabi nilang inspirasyon ito sa tagumpay ng 2gether: The Series, isang Thai TV series, at iba pang katulad na nilalaman ng pag-ibig ng mga batang Asyano. Nilalayon din nito ang pagkakaroon ng "mas maraming kwentong bakla na ikinuwento ng mga bakla" dahil itinataguyod nito ang representasyon ng media sa LGBTQ+. Isang preview ng pambungad na eksena ng serye ang inilabas sa Wattpad noong Abril 20, 2020.
Sa isang tweet mula sa opisyal na Twitter account ng serye noong Hunyo 27, 2020, si Jaime "JP" Habac Jr. ay pinangalanan bilang direktor nito. Kilala si Habac sa pagdidirek ng I'm Drunk, I Love You, isang 2017 romantic comedy independent film.
Ang teaser nito ay inilabas noong Setyembre 4, 2020 sa YouTube. Ang serye ay ang unang acting role ni Paolo habang ito ang magiging unang lead role ni Ian sa screen.
Noong Nobyembre 13, ipinagpaliban ng Globe Studios ang pagpapalabas ng finale at e-fan meet sa Nobyembre 20 para mangalap ng suporta para sa mga naapektuhan ng Bagyong Ulysses.
Ang soundtrack ng serye ay inilabas ng opisyal na playlist ng Globe Studios sa Spotify.
Vic Vargas

Si Jose Maria Marfort Asuncion (Marso 28, 1939 – Hulyo 19, 2003), mas kilala sa kanyang pangalang pang-entablado na Vic Vargas, ay isang artista at judoka mula sa Pilipinas.
Ipinanganak si Vic Vargas noong Marso 28, 1939. Noong 17 gulang siya, nanalo si Vargas ng tatlong kampeonato para sa judo sa Pilipinas. Nakatapos siya ng arkitektura sa Unibersidad ng Santo Tomas at pagkatapos noon, naging isang guro ng pisikal na edukasyon na nagtuturo ng sining pandigma sa Pamantasan ng Silangan.
Sa kalaunan, nag-atubili siyang pumasok sa showbis pagkatapos hamonin ng isang kaibigan, at pagkatapos, unang lumabas sa pelikulang Diegong Tabak noong 1962. Kabilang sa kanyang mga naunang pelikula ay pagpares sa Pilipinang aktres na si Josephine Estrada partikular sa pelikulang Prinsipeng Tulisan na ginawa ng VP Pictures, isang sangay ng Sampaguita Pictures, kung saan siya nakakontrata. Bilang eksperto ng judo, naging isang tagapagturo siya sa isang palabas sa telebisyon na ineere nb Channel 7.
Bumida siya sa maraming pelikula mula maagang dekada 1960 hanggang 2002. Napipili siya sa ilang uri ng pelikula tulad ng aksyon at seksing komedya dahil sa kanyang madilim na kutis, pigura at kaakitang seks. Noong 1971, nakuha niya ang isang pagganap sa pelikula ni Ismael Bernal na Pagdating sa Dulo, na binotohan ng Manunuri ng Pelikulang Pilipino bilang isa sa pinakamagaling na pelikula noong dekada 1970. Sa pelikulang El Vibora, napanalunan niya ang unang niyang parangal bilang Pinakamahusay na Aktor na binigay ng mga nag-organisa ng Manila Film Festival noong 1972. Nanalo muli siya noong sumunod na taon bilang Pinakamahusay na Aktor sa kaparehong naggawad para sa pelikulang Nueva Vizcaya.
Noong gitnang dekada 1970, naging kapares naman niya (sa loob at labas mg kamera) ang Miss Universe ng 1969 na si Gloria Diaz. Ang unang pelikula na kanilang pinagtambalan ay ang Ang Pinakamagandang Hayop sa Balat ng Lupa. Nagkaroon din sila ng pagtatambal sa serye ng pelikula na Andres de Saya. Sa pelikula noong 1982 na In This Corner ng Pilipinong direktor na si Lino Brocka, nagkaroon siya ng nominasyon para sa Pinakamahusay ng Aktor para sa Urian.
Maliban sa pelikula, lumabas din siya sa telebisyon at naging isa sa mga gumanap sa palabas pantelebisyon na Lahi ni Adan at sandaling naging punong-abala ng Tawag ng Tanghalan pagkatapos ng kamatayan ni Lopito, ang orihinal na pangunahing punong-abala ng palabas. Lumabas din siya sa katatawanang palabas ng ABS-CBN na Home Along Da Riles. Ilan sa mga mahahalagang pelikulang pinagbidahan niya ang Pito ang Asawa Ko, Sinong Kapiling, Sinong Kasiping?, Banta ng Kahapon, at The King and the Emperor.
Kilala din siya bilang isa sa mga unang aktor na sumali sa Karismatikong kilusan sa Pilipinas. Isa rin sa adbokasiya niya ang kalikasan at sumali sa pangkat na Bantay-Dagat sa Palawan. Isa sa huling mga pelikula niya ang pagganap bilang Rajah Humabon sa pelikulang Lapu-Lapu, kung saan si Lito Lapid ang gumanap na Lapu-Lapu.
Kasal si Vargas kay Rosanna Zamora at mayroon silang anak na nagngangalang Basilio Anton Asuncion.
Namatay siya sa gulang na of 64 noong Hulyo 19, 2003, 15 araw pagkatapos maistrok at pumasok sa isang koma.
Mallorca

Ang Mallorca ang pinakamalaking pulo sa Kapuluang Balear. Tulad ng Menorca at ng Eivissa (Espanyol: Ibiza), isa itong mahalagang dayuang panturista. Palma ang kabisera ng pulo at ng buong awtonomong komunidad ng Kapuluang Balear.
Sa Mallorca nanggaling ang tradisyong Filipino ng ensaymada (Katalan: ensaïmada). Dito rin naggaling si Lorenzo Pou, ang mandudulang lolo ng dakilang aktor na Filipino na si Fernando Poe, Jr..
Ang lathalaing ito na tungkol sa Espanya ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Talaan ng mga pelikulang Pilipino

Isang talaan ito ng mga pelikulang Pilipino sa Filipino, Ingles at iba pang mga wika sa Pilipinas. Kabilang din dito ang mga pelikulang tahimik. Para sa pagkakaayos mula A hanggang Z, tingnan ang Kategorya:Mga pelikula mula sa Pilipinas.
Urduja (pelikula)

Ang Urduja ay isang pelikulang animasyon tungkol sa alamat ng mandirigmang prinsesang si Urduja ng Pangasinan. Ito ang una sa dalawang pelikulang animasyong ginawa sa Pilipinas, at ang isa naman ay ang Dayo. Ang Urduja ay binuo ng isang pangkat ng puro Pilipinong mga animador at ginawa sa pamamagitan ng ng tradisyunal na proseso ng pagpinta ng animasyon (pagpinta gamit ang kamay).. Ang mga boses ay ginampanan din ng mga purong Pilipinong aktor. Ang Urduja ay inilabas noong 18 Hunyo 2008
Ang lathalaing ito na tungkol sa Pelikula mula sa Pilipinas ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Panday (komiks)

Si Panday, na Flavio ang tunay na pangalan, ay isang kathang-isip na karakter sa komiks mula sa Pilipinas na nilikha nina Carlo J. Caparas (kuwento) at Steve Gan (guhit). Unang nailathala ang kanyang pakikipagsapalaran sa serye ng mga komiks na Ang Panday sa Pilipino Komiks noong huling bahagi ng dekada 1970. Pumasok at naging tanyag ang karakter sa popular na kultura sa Pilipinas nang lumabas ang unang pelikula batay sa karakter na Ang Panday noong 1980 at si Fernando Poe Jr. ang gumanap na Flavio at si Max Alvarado naman ang kontrabidang si Lizardo. Simula noon, nagkaroon ng tatlong karugtong na mga pelikula at nagkaroon din na mga pelikula at mga palabas sa telebisyon na maluwag na binatayan ang unang pelikula kabilang ang isang animisayong serye sa telebisyon.