davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
William Baffin

William Baffin (født 1584, død 23. januar 1622) var en engelsk sjøfarer og oppdager. Ingenting er kjent om hans tidlige liv. Gjetninger har gått ut på at han var født i London og kom fra små kår. Gradvis skal han ha kommet seg frem gjennom flid og iherdig arbeid.
Navnet hans nevnes første gangen i 1612, i forbindelser med en ekspedisjon som var på let etter en nordvestpassasje. Ekspedisjonen var under kaptein James Hall sin ledelse, Baffin fulgte med som sjefslos. Hall ble drept i kamp med lokale innbyggere på vestkysten av Grønland. De neste to årene var Baffin hyrt til tjeneste i hvalfangsten ved Spitsbergen, som på det tidspunktet ble kontrollert av Muscovy Company. Første året gjorde han tjeneste som los om border på flaggskipet i hvalflåten, «Tiger». Andre årene var han los om border på et av flåtens to oppdagerskip, «Thomasine».
I 1615 begynte han i selskapet, kompaniet som arbeidet med oppdagingen av Nordvestpassasjen. Han assisterte kaptein Robert Bylot som los på det lille skipet «Discovery», som på denne reisen undersøkte Hudsonsundet grundig. Presisjonen i Baffins observasjoner av tidevann og hans astronomiske observasjoner ble bekreftet av William Edward Parry, da hans ekspedisjon reiste gjennom de samme farvannene, to hundre år senere (1821).
Året etter seilte Baffin nok en gang som los på «Discovery». På turen opp Davissundet oppdaget ekspedisjonen bukten som nå er oppkalt etter ham. Fra Baffinbukta seilte de inn i de ulike sundene som stråler ut fra denne, og som han gav navnene Lancastersundet, Smithsundet og Jonessundet, til ære for karene som finansierte sjøferden hans. På denne sjøreisen seilte han rundt 270 nautiske mil lenger nord enn forgjengeren John Davis. Baffin snudde ved om lag 77° 45' nordlig bredde, først 236 år senere reiste sjøfarere lenger nord for Nord-Amerika.
Alt håp om å finne sjøveien til India i de farvannene syntes å være ute. Over tid skulle det ellers stilles spørsmål om Baffins oppdagelser. Tvilen om sannhetsgehalten skulle først bli ryddet av veien med gjenoppdagelse til James Clark Ross i 1818. Baffin gikk videre i tjeneste hos East India Company, og i 1617-19 foretok han en sjøreise til Surat i India. Etter tilbakekomsten ble han påskjønnet av selskapet for særlig verdifulle undersøkelser av Rødehavet og Persiabukta, undersøkelser han hadde gjort under sjøreisen.
Tidlig i 1620 seilte Baffin igjen mot Østen. I det engelsk-persiske overfallet mot Qeshm i Persiabukta, en innledende manøver til erobringen av Hormuz, ble han såret, og døde av skadene 23. januar 1622.
Ved siden av verdien av hans geografiske oppdagelser, blir Baffin husket for sine nøyaktige, vitenskapelige og magnetiske observasjoner, herunder avlesningen av lengdegrader i rom sjø gjennom observasjon av måneavstand.
Både Baffinøya og Baffinbukta er oppkalt etter ham.
Polynesia

Polynesia er en fellesbetegnelse på øygruppene i de sentrale og sydlige deler av Stillehavet. Øygruppene i Stillehavet deles inn i de tre gruppene Polynesia, Mikronesia og Melanesia, med Polynesia i sydøst.
Polynesia er ifølge FN en subregion i Oseania med 279 145 km² i areal og 5 958 157 innbyggere i juli 2023.
Fire suverene stater og sju biland inngår:
New Zealand, Samoa, Tonga og Tuvalu er selvstendige stater.
Fransk Polynesia og Wallis og Futunaøyene er biland til Frankrike.
Amerikansk Samoa er et biland til USA.
Cookøyene, Niue og Tokelau er biland til New Zealand.
Pitcairnøyene er et biland til Storbritannia.
Geografisk er Polynesia et triangel med sine tre hjørner ved Hawaii, New Zealand og Påskeøya. Samoa, Tonga, Marquesasøyene, Tahiti, Tuamotuøyene, Cookøyene, Tokelau og Fransk Polynesia er andre øygrupper i Polynesia.
Polynesisk mytologi har flere fortellinger om landnåm: om mytisk-historiske personer som seiler ut, oppdager nye øyer og navngir dem. Mange myter trekker linjene fra gudevesen og frem til historiske kongeslekter. Skapelsesberetninger som består av union mellom det mannlige og kvinnelige er et annet trekk.
Thule

Thule (Θούλη, Tuli, Tile eller Tyle) er et geografisk begrep i gresk mytologi og (noe senere) i romersk mytologi. Thule er et sted langt mot nord, først nevnt av den greske geograf og oppdager Pytheas fra Massalía (Marseille), på reiser han angivelig foretok nordover rundt år 330 f.Kr.. Ifølge ham lå Thule seks dagers seilas nord for Storbritannia, og han beskriver islagt hav, nordlys og en forunderlig midnattssol. Han skildrer også et vått klima med innendørs tresking av korn i noe som kan ha vært låver. På returen sørover kan han ha overvintret i Trondheimsfjorden.
Vergil brukte i sin Georgica Thule for å angi hvor langt bosetningen strakte seg, altså rekkevidden av keiserens makt; et Ultima Thule eller l'Estrema Thule som et sted «bortenfor verdens grenser». Historikere har foreslått vestkysten av Norge (Smøla), mens andre mer heller til at det kan ha vært Shetland, Færøyene, Island, eller Saaremaa (Ösel). I Procopius var Thule en stor øy mot nord, bebodd av tjuefem stammer. Dette var sannsynligvis skandinaviske vest-gøtere og samer (Scrithiphinoi).
I dag finner vi kommunen Thule på Grønland, navngitt etter det mytiske stedet. Thulefolket har paleo-eskimoisk kultur, en forgjenger til de moderne inuitter, som fikk navnet etter Thuleområdet. I 1953 ble Thule Air Force Base etablert av det amerikanske luftvåpen, hvilket tvang de fastboende til å flytte til Qaanaq, 50 km nordover.
Thule Island er en del av de tre øyene som utgjør Southern Thule i Sør-Sandwichøyene i det sørlige Atlanterhav. Den ubebodde øygruppen er britisk territorium.
På gælisk heter Island Innis Tile, direkte oversatt «øyen Thule».
Begrepet Thule er av mytisk art og har vakt interesse, også hos nazi-grupperinger som har søkt etter et Thule som skal ha vært arneområdet for den ariske rase. Det har vært spekulert i om Thule og Atlantis var det samme. «Ultima Thule» er et svensk rockeband (se Ultima Thule (band)); tegneserien Prins Valiant har en hovedperson benevnt «Prinsen av Thule», og den spanske Capitán Truenos venninne er en viking-prinsesse født i Thule. Det nordnorske bandet Thule har eksistert siden 80-tallet, og Black metal-bandet Taake het opprinnelig Thule.
Nikebataljonen

Nikebataljonen var en bataljon i Luftforsvaret.
Nike var et missilbasert luftvernsystem i bruk i Norge i tiden 1960–1991 for å beskytte hovedstadsområdet. Systemet ble utviklet i USA med bakgrunn i den våpenteknologiske utviklingen fra annen verdenskrig.
Norge benyttet luftvernmissiler av type Nike Ajax frem til 1969 og Nike Hercules (to-trinnsraketter) fra 1969 til bataljonenes avvikling. Ved en krigssituasjon var rakettsystemet basert på bruk av atomstridshoder og fra norsk side var klarlagt for det.
Norge ble tilbudt luftvernsystemet gjennom våpenhjelpen fra USA, og takket i 1957 ja. Opplæringen av mannskaper til å bruke det fant sted i USA. Med bakgrunn i Norges politikk knyttet til atomvåpen, ble norsk personell tatt ut. Den norske Nikebataljonen ble aldri oppsatt med atomvåpen. Ved alle Nikebataljonens batterier ble det bygget godkjente atomvåpenlagre. Ved trussel om krig var rakettsystemet i Norge klarlagt og basert på bruk av atomvåpen.
Systemet ble i Norge organisert under Luftforsvaret og organisert i bataljonsform med følgende batterier: Asker batteri, Nes batteri (Akershus), Trøgstad batteri og Våler batteri (Østfold), samt stab på Linderud leir i Oslo og teknisk avdeling på Skar leir i Maridalen (senere flyttet til Kjeller).
Hvert batteri var delt inn i tre fysisk adskilte områder beliggende 1-3 kilometer fra hverandre. Disse områdene ble benevnt:
I tillegg ble radarinformasjon fra Luftforsvarets stasjon Måkerø benyttet til å oppdage de innkommende flyene.
Norge benyttet raketter av type Nike Ajax frem til 1969 og Nike Hercules (to-trinnsraketter) fra starten av til bataljonenes avvikling.
Geografisk kunne systemet beskytte et område fra Rjukan til Uddevalla (vest-øst) og fra Skagerrak til nord for Lillehammer (sør-nord).
Grunnet mangel på egnede øvelsesområder ble skarpskyting foretatt i New Mexico og på Sardinia. Med bakgrunn i den våpenteknologiske utviklingen, viste systemet seg foreldet fra slutten av 1980-tallet, og USA og Vest-Tyskland erstattet sine Nike-raketter med den mer moderne MIM-104 Patriot. Norge valgte å ikke kjøpe inn nye missiler, og systemet ble avviklet fra slutten av tiåret. I 1991 ble Nikebataljonen formelt nedlagt. Restlageret, mer enn 40 raketter, ble gitt vederlagsfritt til rakettbasen på Andøya.
I ettertid har enkelte av bataljonens områder blitt benyttet til øvingsområder for Heimevernet, men er nå avhendet.
Revir

Et revir er et begrenset geografisk område som et dyr, et par med dyr, eller en flokk av dyr betrakter som sitt territorium og derfor forsvarer mot inntrengere av samme art, samme kjønn, eller nært beslektede arter. Hensikten er å sikre tilgangen på føde og retten til å forplante seg.
Et revir kan hevdes av både solitære dyr (eksempelvis mange kattedyr, bjørner og kongeørn), par (eksempelvis mange fugler, sjakaler og rever) og flokker (eksempelvis ulv, løver og elefanter). Reviret markeres med kroppsspråk, skrapemerker, vokalisering og duftavsetninger, ofte i form av urin, avføring og/eller avsondring fra duftkjertler som påføres visse steder. Grensene i reviret blir gjerne patruljert og markert regelmessig. Om en konkurrent oppdages i reviret forsvares det gjerne i første omgang med aggressivt kroppsspråk og høylydt vokalisering, typisk overfor konkurrenter av samme art eller kjønn, men ofte også overfor nære slektninger. I noen tilfeller kan også revirhevder gå til fysisk angrep på inntrengere. Alle rovpattedyr hevder revir, men det gjør også mange andre dyr.
Forskning.no

forskning.no (2002–) er en nettavis om norsk og internasjonal forskning. Nettavisen bringer nyheter og bakgrunnsstoff om alle fagfelt, i tillegg til debattsider, podkaster og blogg. Nettstedet har rundt 20 ansatte og i 2020 hadde forskning.no 2,3 million besøk per måned.
Aksel Kjær Vidnes er ansvarlig redaktør. Han overtok stillingen etter Nina Kristiansen 1. mai 2022.
Nettavisen ble startet på initiativ fra Norges forskningsråd, og 12 forskningsinstitusjoner var med fra starten. forskning.no er eid av Foreningen for drift av forskning.no, der de fleste av landets universiteter, høgskoler eller forskningsinstitutter er medlemmer. Foreningen har i alt 80 medlemmer per august 2021.
Nettavisen forskning.no er uavhengig og drives etter redaktørplakaten. De har 20 ansatte.
De samarbeider med den tilsvarende danske forskningsnettavisen, videnskab.dk, blant annet om den engelskspråklige nyhetstjenesten sciencenordic.com, som ble etablert i 2011. I 2019 etablerte de ScienceNorway.no, som er egen nyhetstjeneste om forskning fra Norge.
I 2018 startet UNG.forskning.no, med målgruppe barn og ungdom fra 8 til 15 år.
I mars 2019 åpnet Forskersonens sider for debatt og populærvitenskap.
I 2020 ble forskning.no kåret til årets fagblad av Fagpressen. Juryen uttalte: «Koronakrisen har lært oss mye, ikke minst betydningen av å dyrke fakta, ettergå fakta, granske kilder, fremelske det kritiske. I det hele tatt; forsøke å finne noen faste holdepunkter for vurderinger og beslutninger. Alt dette vet vi jo, men det kommer så tydelig frem når så mye står på spill, slik det har gjort dette året. Kveldens og årets vinner er tuftet på forutsetningen om det solid funderte. De dyrker det nærmest 24/7.»
I 2020 hadde forskning.no i gjennomsnittlig 76 000 besøk per dag, og 2,3 million besøk per måned.
Frischsenteret

Frischsenteret for samfunnsøkonomisk forskning er et norsk samfunnsøkonomisk forskningsinstitutt. Det er organisert som en frittstående stiftelse og er en del av Universitetet i Oslos «randsone».
Det ble opprettet av Universitetet i Oslo i 1998. Frischsenteret holder til i Forskningsparken og er oppkalt etter sosialøkonomen Ragnar Frisch. Senteret utfører analyser og oppdragsforskning for statlige myndigheter eller innen Forskningsrådets programmer, særlig innen arbeidsmarked, helseøkonomi, energi- og miljøøkonomi, fordelings- og likestilling.
Frischsenteret finansieres hovedsakelig gjennom tildeling av utlyste prosjekter. Dette er i konkurranse med andre forskningsinstitusjoner. Hoveddelen av Frischsenterets prosjekter kommer gjennom Norges forskningsråd, men de har også oppdrag fra andre statlige institusjoner. De har også noen EU-prosjekter.
Senterets direktør er fra 2022 Simen Markussen. Senteret har et styre på seks medlemmer og et råd.
Suzanne Humphries

Suzanne Humphries er en amerikansk lege, homeopat og antivaksine-aktivist. Hun er utdannet spesialist i indremedisin og nyresykdommer.
Humphries var blant initiativtakerne til International Medical Council on Vaccination, en amerikansk aktivist-organisasjon som stiller seg kritisk til vaksiner. Hun har selv aldri deltatt i vitenskapelig forskning på vaksiner.
Humphries mener at vaksiner ødelegger menneskets naturlige immunforsvar og at det er profitt som er motivasjonen bak vaksinasjonsprogrammene, ikke et ønske om å bedre folkehelsen.
Thelo Aasgaard

Thelonious Gerard Aasgaard (født 2002) er en engelskfødt norsk fotballspiller som spiller for Luton.
Aasgaard ble født i Liverpool med norsk far og fransk mor. Faren er fra Oslo, og solocellist i Royal Liverpool Philharmonic, og moren er også en profilert cellist.
Aasgaard var først tilknyttet akademiet til Liverpool FC fra 2010 inntil han forlot klubben i 2016 som 14-åring til fordel for Wigan Athletic. I 2020 debuterte han for Wigans seniorlag. I januar 2021 signerte han sin første kontrakt som profesjonell fotballspiller.
Den 21. juli 2023 skrev han under en ny femårskontrakt med Wigan med varighet til 30. juni 2028.
I januar 2025 kjøpte Luton ham for 3,5 millioner pund.
Den 15. juni 2023 fikk han sin første U21-landskamp for Norge mot Skottland.
Den 12. oktober 2023 scoret han sitt første landslagsmål for Norge U21 mot Østerrike U21.
Aasgaard ble 11. mars 2025 innkalt til herrelandslagets VM-kvalifiseringskamper mot Moldova og Israel.
Den 22. Mars 2025 deburte han for herrelandslaget i VM-kvalifiseringskampen mot Moldova . Han scoret også sitt første landslagsmål i denne kampen.
Tidslinje for oppdagelsen av planeter og deres måner i solsystemet

Tidslinje for oppdagelsen av planeter og deres måner i solsystemet viser fremdriften i oppdagelsen av nye legemer gjennom historien. Hvert objekt er listet opp i kronologisk rekkefølge etter sin oppdagelsen (flere datoer er brukt når øyeblikket for bilde, observasjon og publisering er forskjellige), identifisert gjennom sine ulike betegnelser (inkludert midlertidige og permanente ordninger), og oppdageren(e) oppført.
Historisk matchet ikke alltid navngiving av månene deres oppdager. Tradisjonelt fikk oppdageren det privilegium å navngi det nye objektet, men noen unnlot å gjøre dette (E.E. Barnard uttalte at han ville «utsette alle forslag forslag til navn [for Amalthea] til et senere artikkel» men kom seg aldri rundt for å velge et fra de mange forslagene han fikk) eller aktivt avviste det (S.B. Nicholson uttalte at «mange har spurt hva de nye satellittene [(lysithea og Carme)] skal navngis. De vil bli kjent kun ved numrene X og XI, skrevet i romertall, og vanligvis med et prefiks av bokstaven J for å identifisere dem med Jupiter.»). Problemene oppstod nesten så snart planetariske satellitter ble oppdaget: Galileo henviste til de fire viktigste månene til Jupiter med tall, mens navnene som ble foreslått av hans rival Simon Marius gradvis fikk universell aksept. Den internasjonale astronomiske union begynte etterhvert å rydde opp i navngivingen på slutten av 1970-tallet.
I de følgende tabellene er planeters satellitter indikert med fet skrifttype (for eksempel månen) mens planeter og dvergplaneter, som direkte sirkulerer rundt solen, er i kursiv (for eksempel jorden). Tabellene er sortert etter dato for publikasjon/offentliggjøring. Datoer er markert med følgende symboler:
I et par tilfeller er datoen ukjent og er da markert med «(?)».
*Merk: Måner markert med en stjerne (*) hadde kompliserte oppdagelser. Noen tok flere år å bekrefte, og i flere tilfeller forsvant de faktisk før de senere ble oppdaget igjen. Andre ble funnet bilder fra Voyager flere år etter at de ble tatt.
Planetene og deres naturlige satellitter er markert med følgende farger:
Martin Bech Holte

Martin Bech Holte (født 1979) er en norsk samfunnsøkonom og tidligere bedriftsleder.
Holte studerte samfunnsøkonomi ved Norges handelshøyskole fra 1998 til 2003. Han tok doktorgrad i økonomi ved Stockholms universitet fra 2003 til 2008. Fra 2008 til 2020 var han partner i den norske avdelingen til konsulentselskapet McKinsey & Company, hvor han var leder for Oslo-kontoret fra 2016 til 2020. Han var deretter direktør i Aker-konsernet frem til 2024.
I januar 2025 utgav han boka Landet som ble for rikt, hvor han argumenterer for at tilgang til inntekter fra petroleumseksport har ført til at produktiviteten i norsk økonomi stoppet opp, og at offentlig pengebruk sløses på tiltak uten økonomisk bærekraft.
Boken er blitt en bestselger. Aksjemegler Jan Petter Sissener ga boken i gave til samtlige stortingsrepresentanter og statsråder.
Mange liker boken, men en rekke fagøkonomer har påpekt mange faktafeil.
Den skarpeste kritikken kommer fra forskerne Olav Slettebø og Erling Holmøy i Statistisk sentralbyrå. De mener å ha påpekt at en av grunnteoriene i Holtes bok – at 1991–2013 var en «historisk gullalder for norsk økonomi» – er feil, og skyldes bruk av feilaktig tallmateriale. Bech Holte nevner perioden 1949-74 som den klart minst vellykte perioden i norsk økonomi; men veksten da var høyere enn i perioden 1991-2013.
Bech Holte er ikke enig i kritikken.
Kongshavn

Kongshavn er et område innunder Ekebergskråninga i Oslo. Området utgjøres av kaiområdet mellom Sjursøya i sør og Loelvas utløp i nord, samt bebyggelsen i Karlsborgveien på oppsiden av Mosseveien. Nord for dette ligger Grønlia (som er del av Bjørvika-planområdet).
Kaiområdet ligger i Bydel Nordstrand mens bebyggelsen i Karlsborgveien ligger i Bydel Gamle Oslo.
Håkon Håkonssen brukte den naturlige havnen i Kongshavn i 1240, og Christian II la flåten sin i Kongshavn da han beleiret Akershus festning. Men det er ikke kjent om det var en permanent havn i området i middelalderen. Før Mosseveien ble bygget rundt 1850 var det ikke mulig å ta seg langs land inn til byen, men man måtte gå opp dagens Karlsborgveien til der hvor sjømannsskolebygningen ligger i dag, og derfra ned til byen.
Historisk var området en del av gården Jomfrubråten, inntil det ble skilt ut i 1747. Fra omkring 1750 og til 1830-årene var Kongshavn et godt besøkt vertshus, før det på midten av 1800-tallet igjen ble delt opp i flere eiendommer.
Bebyggelsen på nedsiden av Mosseveien ble revet i 2011 for å gi plass til ny atkomst til Sydhavna. Det er antatt at det eldste huset her var fra 1700-tallet. Den sørligste av bygningene skal ha vært bygget i 1830 som forlystelsesstedet Kongshavn bad.
Sterke krefter arbeidet for vern av området ut fra kultur- og naturvernhensyn, men lyktes ikke. Her sto bebyggelse fra samme tidsepoke og type som den revne trehusbebyggelsen på Enerhaugen. Området har også en enestående jettegryte som skapte stor, internasjonal oppmerksomhet i kjølvannet av oppdagelsen i 1873. I sagalitteraturen nevnes Kongshavn Ekebergstøa, det vil si plass ved Ekebergstranda der man kan dra opp skip. Forøvrig har Kongshavn vært kjent for sin særegne flora.
Opprinnelig var Kongshavn en del av Fjordbyens planområde, men ble tatt ut av Fjordbyplanen av byrådet i januar 2006. Området inngår i dag i containerhavnprosjektet Sydhavna etter endelig vedtak av bystyret i august 2009. For å sikre bedret ankomst til Sydhavna, er det i planene forutsatt rivning av all bebyggelse i Kongshavn for å ta imot anslagsvis 10 000 kjøretøyer i døgnet. Havneveien på strekningen fra Alnas utløp til Ormsundveien fikk i 2010 navnet Kongshavnveien.
George Bass

George Bass (født 30. januar 1771 i Aswarby ved Sleaford i Lincolnshire, død trolig omkring 1803) var en britisk oppdagelsesreisende.
Bass kom i 1795 som skipslege til Sydney men begynte snart å vie seg til geografisk forskning.
I 1796 seilte han ut fra Port Jackson for å utforske kysten av New South Wales og sørover. Den sterke bølgestrømmen som møtte ham fra sørvest etter å ha passert Cape Howe, fikk ham til å anta forekomsten av et sund på om lag 40° sørlig breddegrad. Følgende år gjenopptok Bass sammen med Matthew Flinders utforskingen av Van Diemens lands kyst og oppdaget i 1798 ikke bare Bass-sundet, men seilte rundt selve Van Diemens Land og oppdaget at det var en øy.
Bass vendte i 1801 tilbake til Storbritannia, men forlot senere på året igjen landet for å bedrive handel i Sørhavet. Hans senere livsløp er ikke kjent, trolig døde han i Sør-Amerika en gang etter 30. januar 1803.
Jean-Baptiste Bourguignon d’Anville

Jean-Baptiste Bourguignon d'Anville (født 11. juli 1697 i Paris i Frankrike, død 28. januar 1782 samme sted) var en fransk geograf og kartograf. Han bidro vesentlig til å heve karttegningens kvalitet og nivå. Hans kart er karakterisert av omhyggelig og nøyaktig arbeid og i høy grad basert på egen forskning. Særlige kartene av den antikke verden er blitt verdifuille.
Hans lidenskap for geografisk forskning manfesterte seg allerede i barndommen. Som tolvåring moret han seg med å tegne historiske kart. Senere skulle hans vennskap med antikvaren Abbé Longuerue fremme ham i hans utvikling og arbeid.
Hans første seriøse kart, som fremstilte antikkens Hellas, ble publisert da han var femten år. Dette ble lagt merke til, og ved 22 års alder (i 1718) ble han utnevnt til kongelig geograf og ble i 1775 adjoint ved Det franske vitenskapsakademi.
Han lot uutforskede områder være hvite og noterte ned der informasjoner og kilder var usikre eller tvilsomme. Dette gjør at mange av hans kart ser heller tomme ut sammenlignet med andres verker, der ukjente områder ble komplettert etter mer fantasifulle prinsipper.
Av hans kart (han utgav 211 slike) kan nevnes
D'Anville ble også en av medarbeiderne til Encyclopédie ou Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers av Denis Diderot og Jean Baptiste le Rond d’Alembert.
Hans kartsamling (10 500 nummer) ble etter hans død innkjøpt for det kongelige bibliotek i Paris.
I 1976 ble månekrateret Anville oppkalt etter ham.
Ny-Guinea

Ny-Guinea er verdens nest største øy (etter Grønland) og ligger i øygruppen Melanesia i Stillehavet (Oseania). Ny-Guinea består av et landareal på cirka 785 783 km² og tilhører økologisk den australasiske sone (som er én av åtte økosoner i verden).
Øya ligger geografisk et lite stykke nord for Australia og er delt mellom to suverene stater. Vest-Papua tilhører Indonesia og utgjør den vestre parten av øya, mens Papua Ny-Guinea er et konstitusjonelt monarki som utgjør den østre parten av øya.
Ny-Guineahøylandet er en kjede av fjell som strekker seg gjennom de sentrale delene av Ny-Guinea, fra sørøst til nordvest, og er et resultat av (pågående) kolliderende tektoniske plater. Det høyeste fjellet på øya er Puncak Jaya med sine 4 884 moh. Den store halvøya nordvest på den indonesiske delen av øya Ny-Guinea bærer navnet Fuglehodehalvøya eller Doberaihalvøya.
Da vestlige folk oppdaget øya ble navnet eller beskrivelsen Paupa brukt til å referere til en del av den, men både etymologien og opphavet er uklar. Da portugiserne oppdaget øya i 1521 kalte de den derfor Paupa for en stakket stund, men navnet Ny-Guinea ble introdusert alt med den spanske oppdageren Yñigo Ortiz de Retez i 1545. Ny-Guinea ble først utforsket fra 1700-tallet og framover. Nederlenderne annekterte øyas vestlige deler i 1828, mens briten John Moresby spilte en viktig rolle i dannelsen av Britisk Ny-Guinea i 1884.
Navnet Papua har blitt hengende ved deler av Ny-Guinea på ulike måter. Den nordøstlige delen av øya utgjorde fra 1884 en tysk koloni med navnet Keiser Wilhelms land, som etter første verdenskrig ble det australske mandatområdet Territoriet Ny-Guinea. Britenes del ble overført til Australia i 1902 og kalt Territoriet Papua, og de to territoriene på øyas østre del ble i 1975 uavhengig under navnet Papua Ny-Guinea. Den vestre delen av øya ble i 1969 delt i to provinser Irian Jaya Barat og Irian Jaya, som nå er synonyme med de to provinsene Papua Barat (i vest) og Papua (i øst).
Totalt bor det cirka 11,6 millioner innbyggere på øya, hvorav drøyt 7,3 millioner hører hjemme i Papua Ny-Guinea og drøyt 4,3 millioner i Vest-Papua. Innlandsbefolkningen består hovedsakelig av papuanere, som trolig opprinnelig befolket øya fra Afrika for mer enn 40 000 år siden. Det finnes mer enn 800 ulike etniske grupper på øya og like mange språk. I hovedsak snakkes det austronesiske språk langs kysten og på de mindre øyene rundt Ny-Guinea, mens innlandsbefolkningen (den papuanske urbefolkningen), som trolig er beslektet med negritoer, snakker forskjellige papuanske språk. Øya er tettest befolket i høylandet.
Arboret

Arboret (fra latin arboretum, «beplantning av trær», avledet av arbor, «tre») er en systematisert samling av trær og busker, som dyrkes på friland med sikte på forskning, undervisning og utprøving av planter i norsk klima. Samtidig skal det være til glede, gi naturopplevelser og stimulere til økt interesse for naturfag og botanikk.
Formålet med plantingen kan være å samle inn, bevare og presentere ulike treslag. Ofte kombineres formålene, plantene kan studeres på ulike måter samtidig som ulike sorter bevares og vises frem for en opplevelse av mangfold. Beplantningen kan være en samling i seg selv eller være en del av en botanisk hage.
Treslagene kan plantes i enkeltstående eller gruppebevoksninger, og samlingen kan være vitenskapelig arrangert eller ordnet etter et annet prinsipp, for eksempel geografisk opprinnelse. Noen samlinger kan fokusere på utenlandske treplanter, såkalte eksotiske, men andre samlinger kan fokusere på treslag fra et bestemt område eller klima. Det finnes også arboreter som fokuserer på en spesiell type tre, for eksempel bartrær.
Arboretet på Milde ved Bergen er en botanisk hage med hovedvekten på forskning av trevekster. Rogaland Arboret er en stor samling av både vanlige og uvanlige busker og trær fra hele verden, og hele området dekker et areal på hele 700 dekar.
I Sverige er det arboreter for forskningsformål, for eksempel i Alnarpsparken. Parken er mykologisk interessant, da det er over 25 rødlistede sopparter og er også et rikt flaggermushabitat med rundt ti observerte arter. Det finnes også en rekke private arboreter som eksempelvis Linderslund Arboret i Skåne.
Danmarks nasjonalarboret ligger i Hørsholm og ble opprettet i 1936 som en avdeling av Landbohøjskolen.
(en) Category:Arboreta – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Bougainville

Bougainville er ei øy i Papua Ny-Guinea, som utgjør størstedelen av regionen Bougainville, som i desember 2019 ved en folkeavstemning gikk inn for fullstendig selvstendighet fra Papua-Ny Guinea.
Øya har et flatemål på 8 800 km². Geografisk sett hører øya sammen med Salomonøyene, som ligger like sørøst for Bougainville.
Bougainville ble først bosatt for 28 000 år siden. Mennesker som brukte austronesiske språk ankom øya for 3-4 000 år siden og hadde med seg tamme griser, hunder og kyllinger og steinredskaper av obsidian. Den første europeeren som har dokumentert å ha besøkt øya, var spanjolen Álvaro de Mendaña i 1568. Franskmannen Louis Antoine de Bougainville oppdaget øya i 1768, og kalte den opp etter seg selv.
Under andre verdenskrig ble Bougainville okkupert av Japan fra 1942 til 1945. Fra 1943 kjempet de allierte for å ta øya tilbake, helt til Japan kapitulerte i august 1945.
Denne mann er farlig

Denne mann er farlig (originaltittel: The Medusa Touch) er en britisk-fransk thriller og mysteriefilm fra 1978 regissert av Jack Gold. Filmen handler om en mann som er i stand til å forårsake katastrofer bare ved hjelp av tankens kraft. En kveld blir han utsatt for et drapsforsøk og blir derav liggende i koma. En drapsetterforsker avdekker den sjokkerende livshistorien til mannen og innser at han fremdeles utgjør en fare. Hovedrollen spilles av Richard Burton, mens sentrale biroller spilles av Lino Ventura og Lee Remick. Manus er basert på Peter Van Greenaways roman The Medusa Touch fra 1973.
Forfatteren John Morlar blir innlagt på sykehuset med svært alvorlige skader etter et drapsforsøk. Omtrent samtidig kommer den franske etterforskeren Brunel til London. Han er blitt forflyttet som ledd i et utviklingsprogram mellom Frankrike og Storbritannia. Tilfeldigvis blir han satt til å etterforske drapsforsøket på Morlar. Ut ifra sykejournalen til hans psykolog kan det tyde på at Morlar var sinnssyk. Han trodde selv at han var besatt, og at han kun med tankens kraft kunne drepe og skape store ødeleggelser. Brunel oppsøker personer som har kjent Morlar opp gjennom årene for å forsøke å kartlegge uklarhetene rundt drapsforsøket. Etterhvert faller flere og flere av bitene på plass, og han innser til sin forskrekkelse at Morlar ikke lider av tvangstanker, men besitter fryktinngytende krefter. På sykehus begynner den hardt skadde Morlar å vise tegn til bedring. Han ligger fremdeles i koma, men sine overnaturlige krefter har han fremdeles intakt.
Den amerikanske filmkritikeren Leonard Maltin gav den 2 av 4 stjerner.
Den har fått 2 av 5 stjerner i Den store film- og videoguiden.
Lothepus

Leif Einar Lothe (født 1969), kjent som Lothepus, er en norsk TV-personlighet og musiker fra Rogdo i Ullensvang i Hardanger. Han ble kjent i 2014 fra sin deltakelse i dokumentarserien Fjorden Cowboys på TV 2.
Lothe har gitt ut to album; debuten Sallaren kom i 2009, mens Cowboyhjarta ble utgitt i juni 2014. I tillegg har Lothe gitt ut en biografi, lansert merchandise og alkoholprodukter under navnet «Lotherus», samt utviklet ølet «Lothepils» i samarbeid med Hansa bryggeri. I 2022 lanserte han snusmerket «Lo The Snus» hos Swedish Match.
Lothe er kjent fra Fjorden Cowboys, en dokumentarserie som hadde premiere på TV 2 i 2014 og som har vunnet Gullruten. I 2017 vant han første sesong av Farmen kjendis, en reality-serie der tolv norske mediekjendiser driver en gård og konkurrerer mot hverandre i ulike oppgaver. I 2021 deltok han i Camp Kulinaris.
I 2017 kåret Kampanje ham til «årets medienavn» og «årets kjendis», og var den personen som hadde blitt søkt opp flest ganger på Google. Samme år ble han også nominert til «publikumsprisen» under Gullruten.
Leif Einar Lothe er sønn av entreprenøren Einar Lothe og kunstner Anne Karin Lothe. Han har tre barn.
Helle Beck Figenschow

Helle Lee Elena Beck Figenschow (Lee Figenschow; født 1974) er en bulgarsk-norsk kvinne som ble kjent for sin rolle som «Lena» i de norske ungdomsfilmene om «Pelle og Proffen» med manus av Ingvar Ambjørnsen. Hun underviste i orientalsk dans i en rekke år, og per 2025 jobber hun som fastlege.
Rollen som «Lena» ble etter hvert en stor belastning for Figenschow på grunn av det store medieoppstyret som var rundt filmene og de mest profilerte skuespillerne. Hun reiste derfor til København og bodde der i fem år.
Figenschow var en fremtredende person i Norges magedans- og folkedansmiljø, hvor hennes spesialitet var kuchek, en sigøynerdans fra Balkan. Hun instruerte orientalsk dans i Oslo samt holder kurs og seminarer i hele landet. Sammen med andre i Norges magedansmiljø var hun med i gruppen Divas of Bellydance. Denne gruppen hadde sin premiereforestilling på Oslo Oriental Dance Festival i Oslo 10. februar 2006.
John Davis (oppdager)

John Davis (1550–1605) var en engelsk oppdagelsesreisende. Han har gitt navn til Davisstredet mellom Grønland og Nord-Amerika som han passerte i 1587 på leting etter Nordvestpassasjen. Han var i årene 1585–1587 tre ganger på Grønland, og han var den første som beskrev øya og beboerne.
I perioden 1591–1593 deltok han på en ekspedisjon med fire skip fra England til Stillehavet, ledet av Thomas Cavendish. Før de nådde Magellanstredet, forliste Davis' skip «Daintie», og han overtok da kommandoen over «Desire». I et nytt forsøk på å nå Magellanstredet, kom skipet på avdrift, og den 14. august 1592 fikk de Falklandsøyene i syne. Dette er den første sikre observasjonen av øygruppen, men et kart fra 1522 viser at portugisere kan ha kjent til øyene.
John Davis var den første engelskmann som skrev en bok om navigasjon: The Seamans Secrets (1595 og flere senere utgaver). Han er kjent for oppfinnelsen av daviskvadranten, et navigasjonsredskap til bestemmelse av breddegraden.
John Davis ble drept av japanske pirater ved øya Bintang i nærheten av Sumatra 29. desember 1605.
Research Council of Norway

The Research Council (also the Research Council of Norway; Norwegian: Norges forskningsråd) is a Norwegian government agency that funds research and innovation projects. On behalf of the Government, the Research Council invests NOK 11,7 billion (2022) annually.
The Research Council is responsible for promoting basic and applied research and innovation. This is done by managing research funding and by advising the authorities on research policy, among other things through proposals for the research budget in the National Budget.
The Research Council works to promote international research and innovation cooperation, and has a number of schemes to mobilise Norwegian applicants for the EU Research and Innovation Programme. Other tasks include creating meeting places for researchers, trade and industry, public administration, public actors and other users of research.
The Research Council was established in 1993 through the merging of five different previously created research councils. The Research Council has approximately 360 employees (2023). It has local representatives in nine different regions of Norway. Since 23 June 2014, the Research Council's main office is located just outside of Oslo
There were five predecessors of the council, each established as independent councils related to their own areas of interest: science and technology (1946), social sciences (1949), agriculture (1949), fisheries (1972) and applied social sciences (1987). The five were merged in 1993 to form the current council.
The Research Council is governed by the Ministry of Education and Research. Together with the Ministry of Trade, Industry and Fisheries they are responsible for about half of the funds that the Research Council manages.
Mari Sundli Tveit has been the CEO since March 1 2021
The Research Council's board of directors is appointed by the Government for four years at a time.
16 portfolio managers are responsible for portfolios of programmes and other activities in specific thematic or scientific areas. Overview of the portfolio boards' tasks and members.
Research organisations, companies and public entities can apply for funding through the Research Council, often in cooperation with other similar entities. International experts assess and rank the applications on behalf of the Research Council, and decisions on grant funding are made by the 15 portfolio boards.
The Research Council:
The Research Council has a national responsibility for research dissemination and aim to contribute to the use of results from research. Among other things, the Research Council is responsible for the Research Days, which is a national annual science festival.
The Nysgjerrigper Science Knowledge Project for children in primary school will help provide children and young people acquire insight, understanding and interest in research, and the Young Researchers competition will increase interest in research and science among young people.
From 2016 to 2018, the Research Council presented the Award for Young Distinguished Researchers. Until 2016, the Research Council presented the Research Council's Prize for Outstanding Research
Norwegian Defence Research Establishment

The Norwegian Defence Research Establishment (Forsvarets forskningsinstitutt – FFI) is a research institute that conducts research and development on behalf of the Norwegian Armed Forces and provides expert advice to political and military defence leaders. In particular, its task is to keep track of advances in the fields of science and military technology which might affect the assumptions on which Norwegian security policy and/or defence planning is based.
The institute was established in 1946. Its roots lie in Norwegian participation in British scientific research during the Second World War (see Allied technological cooperation during World War II). Many Norwegian scientists and technologists took part during the period when Germany occupied Norway between 1940 and 1945.
FFI has 714 employees, of which approximately 360 are scientists and engineers. The main location of the institute is at Kjeller near Lillestrøm, 20 km east of the country's capital Oslo. The Kjeller area is a hub of research activity in south eastern Norway, with a total of some 2,400 people working at a variety of research establishments, colleges and university departments.
Part of the institute's Maritime Systems Division is situated in the coastal city of Horten, southwest of Oslo on the western side of the Oslofjord. Horten is known as the country's MEMS capital, and is also a centre of electronics and naval research and industry.
In way of concrete technology products, FFI is known for, among other things:
Royal Norwegian Council for Scientific and Industrial Research

The Royal Norwegian Council for Scientific and Industrial Research (Norwegian: Norges Teknisk-Naturvitenskapelige Forskningsråd) or NTNF was the first of five research councils established in Norway. It existed from 1946 until the end of 1992, when the five merged to create The Research Council of Norway. The council was partially independent, but was ultimately subordinate to the Ministry of Trade and Industry.
Explorer (film)

Explorer is a 2022 biographical documentary film about the life and exploits of British explorer Sir Ranulph Fiennes, directed by Matthew Dyas. It was critically acclaimed as a "compelling portrait" of Fiennes.
The film includes both contemporary and archive footage and covers many of aspects of Fiennes' life including self-amputation of his fingers due to frostbite, involvement in the Dhofar Rebellion, leading the Transglobe expedition, being booted out of the SAS, running 7 marathons on 7 days on 7 continents, auditioning for James Bond, and reflections on his personal and family life.
Explorer was released to theatres on 14 July 2022. It was released to video on 30 August 2022.
The film holds a metacritic score of 81 denoting reviews as "universal acclaim" which includes a 3 star review by Cath Clarke for the Guardian and a 5 star review by Robbie Collin for the Telegraph. Wendy Ide of the Observer gave the film a rating of 4 stars out of 5, which was higher than the rating awarded by the sister paper the Guardian. She called the film a "compelling portrait" of the subject.
Empire contributor Ian Freer gave a 4 star rating, writing "If it adds little in the way of dissenting voices or a different viewpoint, Explorer tells the tale of a remarkable, stranger-than-fiction life and emerges as an affecting, entertaining portrait of a true eccentric". Nell Minow for RogerEbert.com gave the film a 3.5 star rating writing that the "organization of the film is distracting" however the subject is "never less than enthralling".
Harold P. Gilmour

Harold Parker Gilmour (March 19, 1903 – April 16, 1969) was an American volunteer Antarctic explorer, at $1 per annum, for the 1939–1941 Byrd Polar Expedition to Antarctica, as part of the United States Antarctic Service. Mount Gilmour is named in his honor.
Gilmour was the administrative assistant to the expedition commander, Rear Admiral Richard E. Byrd, and was the official recorder and historian for the expedition. Gilmour made a daily official journal of all events, from the day they set sail on the USMS North Star on November 21, 1939, from the Navy Yard Pier 41 in Philadelphia, Pennsylvania, to the day they returned in 1941.
The vessel had originally set sail from Boston on November 15, 1939, after months of preparation for the voyage to Antarctica. The stop in Philadelphia was to load two planes on board. One was a single-engine Beechcraft to be used together with the Snow Cruiser, and the other was a twin-engine Condor to be used at the West Base for geological exploratory flights. Gilmour's recordings have been deposited in the National Archives in Washington, D.C.
The expedition mapped and geologically surveyed most of the southern portion of the Edsel Ford Range, and also investigated the different natural resources of the area. They triangulated and measured to create improved maps of the region. In the nearly three-month expedition, they had to be supported by airplanes that deposited supplies at 100-mile intervals along their charted route. The expedition visited for the first time some 50 peaks in this region and some 300 geological specimens were collected. Mount Gilmour was one of those peaks and was named in honor of Gilmour.
Portrait of Doge Leonardo Loredan

The Portrait of Doge Leonardo Loredan (Italian: Ritratto del doge Leonardo Loredan) is a painting by Italian Renaissance master Giovanni Bellini, dating from c. 1501–02. It portrays Leonardo Loredan, the Doge of Venice from 1501 to 1521, in his ceremonial garments with the corno ducale worn over a linen cap, and is signed IOANNES BELLINVS on a cartellino ("small paper"). It is on display in the National Gallery in London.
This formal portrait depicts Leonardo Loredan in his official state robes as Doge of Venice, with its ornate buttons. The distinctively shaped hat is derived from the hood of a doublet. As with other traditional portraits of the Doge, the composition resembles a Roman sculpted portrait bust. The painting is signed IOANNES BELLINVS – the Latin form of Giovanni Bellini – on a cartellino attached to a parapet at the base of the composition.
John Pope-Hennessy described Bellini as "by far the greatest fifteenth-century official portraitist", adding that "the tendency towards ideality that impairs his private portraits here stood him in good stead, and enabled him to codify, with unwavering conviction, the official personality".
The painting would initially have been in Venice and was probably looted when Napoleon conquered the city. It was bought in 1807 for thirteen guineas by William Thomas Beckford, who in 1844 sold it to the National Gallery for £630 (equivalent to £79,585 in 2023).
Portrait of Doge Leonardo Loredan, National Gallery
Finn Ronne

Finn Ronne (December 20, 1899 – January 12, 1980) was a Norwegian-born U.S. citizen and Antarctic explorer.
Finn Ronne was born in Horten, in Vestfold county, Norway. His father, Martin Rønne (1861–1932), was a polar explorer who served in Roald Amundsen's successful expedition to the South Pole. Ronne received his education in engineering at Horten Technical College.
In 1923 Finn Ronne immigrated to the U.S. and gained citizenship in 1929. After working at Westinghouse Electric Corporation for some years, he took part in two of Richard E. Byrd's expeditions to the South Pole, and in 1939 Ronne served as Byrd's executive officer helping discover one thousand miles of new coastline.
After serving several years in the United States Navy, gaining the rank of captain, Ronne returned to Antarctica in the 1940s, with support of the American Geographical Society as the leader of the Ronne Antarctic Research Expedition. From 1946 to 1948 his team mapped and explored the Weddell Sea coastline and set a number of polar records. Ronne covered 3,600 miles by ski and dog sled—more than any other explorer in history. His wife Edith Ronne accompanied him on this expedition, serving as "historian and correspondent for the North American Newspaper Alliance". She and the chief pilot's wife Jennie Darlington were the first women to overwinter in Antarctica.
In the 1950s, the Navy organized Operation Deepfreeze to complete the mapping of Antarctica and establish centers for scientific research. Ronne became the scientific and military leader for a U.S. Weddell Sea base. During his lifetime he wrote several books on Antarctica and many scientific papers on Antarctic research. He received three medals and numerous military awards for service, for geographical exploration and for the advancement of science. He was awarded the St. Olav's Medal by the King of Norway. At his death in 1980, in Bethesda, Maryland, he was buried at Arlington National Cemetery, Arlington, Virginia. The Finn Ronne Memorial Award is awarded by the Explorers Club to an individual noted for accomplishments in polar field research that best typify the spirit of Finn Ronne.
Ruta del incienso - Ciudades del desierto de Néguev

La ruta del incienso – Ciudades del desierto de Néguev es un itinerario declarado Patrimonio de la Humanidad en el Néguev, en el sur de Israel. El lugar del patrimonio fue proclamado de valor universal por la Unesco en 2005.​
Cuatro ciudades ubicadas en el desierto de Néguev están unidas directamente con el término mediterráneo tanto de la Ruta de la Seda como la del incienso. Estas ciudades incluyen Avdat, Haluza, Mamshit y Shivta. Fueron construidos por los nabateos, una antigua tribu arábiga, con capital en Petra (lugar patrimonio de la Humanidad desde 1985) en lo que hoy es el reino hachemita de Jordania, así como múltiples fortalezas antiguas y paisajes agrícolas del desierto. Como un grupo, estas ciudades del desierto demuestran el comercio significativamente lucrativo de olíbano y mirra que tuvo lugar desde el sur de Arabia hasta el Mediterráneo. En su mayor auge, desde el siglo II a. C. hasta el siglo II, las rutas incluían sofisticados paisajes urbanos, sistemas de irrigación, fortalezas y caravasares. Los vestigios de estas obras son aún visibles hoy en día y demuestran el uso del desierto por el comercio y la agricultura.
Tierra del incienso

La Tierra del incienso es un lugar el Sultanato de Omán en la ruta del incienso, en la provincia de Dhofar.
El lugar incluye árboles de incienso del Uadi Dawkah, los restos del oasis caravanero fortificado de Shisr/Wubar y los puertos comerciales de Jor Rori y de Al-Balid, que eran cruciales en el comercio medieval de incienso y de una gran importancia arqueológica hoy.
La Tierra del incienso fue inscrita en el Patrimonio de la Humanidad por la Unesco en el año 2000.