davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Nestea

Nestea é uma marca de chá gelado produzido e distribuído pela Nestlé em uma "joint venture" com The Coca-Cola Company. Ela compete com a marca Lipton Ice Tea, pertencente à PepsiCo. Seu nome é resultante da fusão das palavra "Nestlé" e "tea" (chá, em inglês).
É uma marca apresentada em uma extensa lista de produtos, tanto em linhas convencionais ou diets, incluindo concentrados de chá em pó, chás com refrigerantes e chás prontos para beber. Pode ser apresentada em diversos sabores, dependendo do país onde é comercializada.
Nestea está disponível na África do Sul, Alemanha, Aruba, Austrália, Áustria, Bélgica, Bósnia & Herzegovina, Brasil, Bulgária, Canadá, Cazaquistão, Chile, China, Chipre, Colômbia, Coreia do Sul, Costa Rica, Croácia, República Checa, Dinamarca, Equador, Eslováquia, Espanha, Estônia, Filipinas, Finlândia, França, Guiana Francesa, Guiné Equatorial, Grécia, Guadalupe, Guam, Hong Kong, Hungria, Ilhas Cayman, Ilhas Mariana, Ilhas Virgens Americanas, Índia, Indonésia, Irlanda, Islândia, Israel, Itália, Letônia, Líbano, Lituânia, Luxemburgo, Macau, Malta, Martinica, México, Marrocos, Países Baixos, Noruega, Panamá, Polônia, Portugal, Reunião, Romênia, Rússia, São Cristóvão e Nevis, Sérvia, Suécia, Taiwan, Tailândia, Turquia, Turcas & Caicos, Ucrânia, Peru, Estados Unidos e Venezuela.. Sendo que, os maiores mercados, são Estados Unidos, Canadá, Austrália, Taiwan, Itália, Espanha, Suíça, Alemanha e Vietname.
No Sri Lanka Nestea é comercializado de maneira bastante diferente, sendo servido quente misturado com leite ou água. O produto é elaborado e distribuído pela Nestlé Lanka (Pvt) Ltd.
Outro produto instantâneo à base de chá com a marca Nestea (sem açúcar e leite) foi comercializado pela Nestlé no Reino Unido por alguns anos na década de 1970. Contudo, o produto não obteve sucesso e foi subseqüentemente retirado do mercado.
A linha de produtos varia de acordo com o mercado de cada país, apresentando, deste modo, algumas variações, embora alguns sabores como limão, pêssego, laranja, berries e chá verde sejam bastante recorrentes.
Envasado em Subotica, Sérvia, sob autoridade da Beverage Partners Worldwide (Europe) AG: Nestea Limun (limão) - garrafa de 0,5 l e caixa Tetra Brik de 1 l e Nestea Breskva (pêssego) - garrafa de 0,5 l e caixa Tetra Brik de 1 l.
Caruru (prato)

O caruru é um cozido de quiabos (Abelmoschus esculentus), planta de origem africana, ou de carurus (Amaranthus spp.), plantas nativas das Américas. O prato costuma ser servido acompanhado de acarajé, abará, pedaços de carne, frango ou peixe, camarões secos, azeite de dendê e pimenta. O preparo com quiabos e dendê foi trazido para o Brasil pelos africanos escravizados, tornando-se um prato típico da culinária baiana e uma comida ritual do candomblé.
"Caruru" procede do termo africano iorubá kalalu. Outra possibilidade é que seja substantivo de etimologia tupi, caá-riru, "erva de comer", de acordo com Câmara Cascudo. É um caso curioso de vocábulos semelhantes, e que gera certa confusão entre a planta e o prato.
Guilherme Piso, que viveu em Pernambuco (1638-1644), relata o caruru feito com a erva de uso medicinal e alimentício (e não com quiabos). No seu relato em Historia Naturalis Brasiliae, o médico do conde Maurício de Nassau informa que "come-se este bredo (caruru) como legume e cozinha-se no lugar de espinafre...". Outro relato em 1820, por Von Martius na Amazônia, cita o "caruru-açu" durante uma refeição com os nativos próximo ao rio Madeira, quando experimentou "um manjar de castanhas socadas com uma erva parecida com o espinafre...". O caruru feito com a planta caruru, originária das Américas (e não da África, que é o caso dos quiabos).
Para o prato teriam sido combinadas as culinárias do Daomé nagô, da Nigéria iorubá, e indígena da Bahia.
Durante sua visita à África, no fim do século XVIII, o padre Vicente Ferreira Pires chamou de "caruru de galinha" a refeição em Daomé, revelando o uso do dendê, palmeira de origem africana.
Originalmente, o caruru brasileiro era um refogado de ervas que servia para acompanhar outro prato (carne ou peixe). A versão atual do caruru, no entanto, é mais africana que indígena, sendo feita com quiabo, pimenta-malagueta, camarão seco e azeite de dendê.
O ritual do caruru nas comunidades quilombolas do interior da Bahia é uma manifestação cultural e religiosa profundamente enraizada nas tradições afro-brasileiras. Esse evento, celebrado especialmente no mês de setembro, é uma homenagem a São Cosme e São Damião, santos associados à proteção das crianças.
É muito comum entre os moradores das comunidades rurais do Sertão da Bahia que pais agraciados com filhos gêmeos – conhecidos localmente como "babaços" – ofereçam caruru aos santos em 27 de setembro. Neste contexto, admite-se certa variação nos itens do prato oferecido pelo anfitrião (à exceção do cozido à base de quiabo, que dá nome à festa e que está sempre presente). Embora se mantenha o elemento central, os demais componentes podem variar conforme a disponibilidade, a criatividade e as especificidades regionais.
Além da refeição, os carurus em homenagem a Cosme e Damião são seguidos de muito samba, o ritual se enriquece com cânticos, danças e rezas, fortalecendo os laços comunitários e preservando a memória cultural dos antepassados, representando não apenas uma refeição, mas um ato de fé, devoção e resistência cultural que mantém viva a herança afro-brasileira em um contexto de celebração e partilha coletiva.
Bacalhau à Brás

Bacalhau à Brás (ou também Bacalhau à Braz) é um típico prato português de bacalhau. Sendo um dos pratos mais populares confeccionados com este peixe, consiste em bacalhau desfiado, batata palha, cebola frita às rodelas finas, ovo mexido, azeitonas e salsa picada. É muito consumido em Portugal e também em Macau. O excelente sabor depende da relação dos componentes da receita, principalmente a quantidade de cebola em relação ao bacalhau e o azeite usado para efetuar este prato.
A receita foi criada por um taberneiro do Bairro Alto, em Lisboa, de nome Brás (ou Braz, como era uso escrever nessa época).
A sua popularidade levou-o a atravessar a fronteira com a Espanha, sendo por vezes possível encontrá-lo também em ementas espanholas sob designações como "revuelto de bacalao a la portuguesa" ou "bacalao dorado".
Rubacão

Rubacão apesar de semelhante e ser muito confundido com baião-de-dois, é um prato único onde a receita leva feijão-de-corda , feijão macassar ou feijão-verde, arroz vermelho, queijo coalho, queijo-manteiga, nata e carne que pode variar desde a da ave avoante, arribaçã, ou charque ou carne do sol, além de outras variações, como bacon, calabresa e paio. Para alguns esse prato se assemelha ao mejadra, de origem árabe que leva em sua composição lentilha, arroz e iogurte.
O rubacão também é conhecido como ribação, arribacão, ou arrubacão, que popularmente recebe este nome devido a carne de origem do prato, a carne deste pássaro – arribação ou arribaçã, conhecido como avoante – (Zenaida auriculata), de pequeno porte, mas que agora está em extinção, sendo a sua caça proibida pelo IBAMA.
É um prato típico do estado da Paraíba, mas bastante popular nos estados do Ceará, Pernambuco e Rio Grande do Norte.
Rei do Mate

Rei do Mate é uma rede de casas de chá brasileira. A empresa surgiu em 1978 em São Paulo, criada por Kalil Nasraui e em 2015 contava com mais de 340 lojas espalhadas em 20 estados do país.
A primeira loja foi fundada por Kalil Nasraui em São Paulo, perto do cruzamento das avenidas São João e Ipiranga sob o nome Casa do Mate em 1978. Em 20m² de área, eram oferecidas variações da receita de chá mate caseira do fundador, que podiam ser acrescidas com leite, limão, caju , tamarindo ou maracujá.
Os principais produtos comercializados na rede são chás, cafés e pães de queijo, mas opções de taças de açaí, sanduíches, sucos, bolos e doces também são encontradas no menu. Estima-se que sejam comercializados 1,2 milhões de copos de chá mate, 400 mil xícaras de café e 7 milhões de pães de queijo todos os anos.
Em agosto de 2021, a revista Pequenas Empresas & Grandes Negócios publicou uma notícia sobre a aposta da rede em uma franquia de containers. Os containers ficarão instalados em cidades menores (acesse a foto do projeto aqui). A primeira unidade da franquia está em fase final de negociação e deve ser aberta ao público em breve no litoral paulista. O investimento inicial do container é de a partir de R$ 200 mil, metade do necessário para ter uma loja tradicional da rede. Além de possuir mobilidade, o container é aberto e permite o funcionamento em locais onde as lojas tradicionais, ou até mesmo os quiosques, não poderiam ser instalados. O projeto surgiu paralelamente por um aumento na busca pelo quiosque da rede, que já existe há alguns anos. A rede pretende expandir os dois formatos reduzidos. O quiosque também permite o uso de mesas e cadeiras, assim como na loja, porém com um espaço físico menor. Um dos quiosques recentemente inaugurados foi no Shopping Patteo Olinda, em Pernambuco, possuindo um novo layout.
A Rei do Mate é uma franquia muito conhecida também pela sua publicidade. A rede possui diversos comerciais, incluindo filmetes de 15 e 16 segundos feitos pela agência de publicidade VOO Propaganda (mostrando alguns dos produtos principais da rede); comerciais da rede patrocinando filmes; comerciais de 30 segundos disponíveis na internet e na TV, etc. Em seus comerciais, a rede destaca seus produtos principais, como: açaí na tigela, mate gelado, Tost, etc e também, às vezes, produtos novos.
Kodoku no Gourmet

Kodoku no Gourmet (Japanese: 孤独のグルメ, Hepburn: Kodoku no Gurume, "Solitary Gourmet") is a Japanese cuisine seinen manga series written by Masayuki Qusumi and illustrated by Jiro Taniguchi. It has been adapted into a Japanese television drama series and a Chinese web series (simplified Chinese: 孤独的美食家 中国版; traditional Chinese: 孤獨的美食家 中國版; pinyin: Gūdú dì měishíjiā zhōngguó bǎn). A 10-episode original net animation adaptation premiered on the Production I.G's Tate Anime app on November 29, 2017.
As a salesman Gorō Inogashira travels Japan, where he visits various restaurants and street booths to sample the local cuisine. Each chapter features a different place and dish.
Published on smartphone app ' Tate Anime '. It was released earlier as a special on October 13, 2017.
Inokashira Goro: Voiced by: Horiuchi Kenyu
Enforcement actions against açaí berry supplement manufacturers

The use of açaí palm berries in supplements and the marketing of such supplements has led to enforcement efforts in the United States in 2010. Advertisements of açaí berry supplements have been referred to as scams, both for their deceptive offers as well as for a lack of efficacy. A Canadian Anti-Fraud Centre spokesman described the growing number of scams related to the sale of açaí berry supplements as "a major international problem."
Many makers of açaí berry supplements have offered their products on the Internet on a negative option basis, meaning that customers automatically receive new shipments until they affirmatively cancel. Such offers are often billed as "free trials," where users are asked to supply billing information to cover shipping and handling. Many consumers fail to realize that, by giving their billing details, they have also agreed to accept recurring shipments, incurring monthly charges of $45 to $65 or even $95.
Common in the affiliate marketing of açaí berry supplements is the use of fake blogs, describing fictional testimonials of users of the product. It has been reported that some fake blogs also alter the testimonials based on the user's location, deceiving the user into thinking that the supposed endorser is from the local area.
On 19 August 2009, Oprah Winfrey sued fifty Internet sellers of açaí berry supplements, including FWM Labs of Hollywood, Florida and MonaVie of Salt Lake City, Utah. Jennifer Eisenbarth, a former contestant on The Biggest Loser, later sued FWM in December 2009 for use of her image in FWM's advertisements. In March 2010, ABC's Nightline reported that FWM settled, resulting in payments of $200,000 in penalties and millions of dollars of refunds to consumers, as well as promises to refrain from deceptive advertising.
Also, in August 2009, Illinois Attorney General Lisa Madigan filed suit against three local açaí berry supplement suppliers and an affiliate marketer.
On 5 August 2010, the Federal Trade Commission sued Coast Nutraceuticals, Inc., a maker of açaí berry dietary supplements. The FTC cited false claims that the pills could cause weight loss or prevent cancer.
Kitanda

Kitanda Espresso and Açaí, or simply Kitanda, is a chain of Brazilian coffee shops in the Seattle metropolitan area, in the U.S. state of Washington. João Boff opened the original shop in Seattle's University District in 1998; since then, the business has evolved and expanded to ten locations, operating in Washington and Oregon.
Kitanda is a family- and Latino-owned chain of Brazilian coffee shops in the Seattle metropolitan area. The business' name comes from "quitanda", which translates to "corner store" in English.
The menu has included: açaí bowls; coxinha (shredded chicken croquette); pão de queijo (gluten-free cheese bread made with tapioca flour) and other pastries; brigadeiros; and coffee drinks and smoothies. Açaí bowls are served with banana, granola, and other berries; varieties include the Traditional, the Energy Blast (strawberry, peanuts, and honey), the Super Hero (spinach, vanilla protein, and soy milk), the Tropical (coconut water, dried pineapple and mango), and the Festa (chocolate sprinkles, coconut, and condensed milk).
The cheese bread, which has been rebranded as "Kitanda bread", is prepared as a snack and as a base for a breakfast sandwich. Coffee drinks use medium-roast organic Brazilian coffee.
Brazil-born João Boff opened the original Kitanda as a convenience store in Seattle's University District in 1998 named Sendex. The shop initially sold Brazilian groceries and foods, as well as cassette tapes of Brazilian music. In 2002, the business relocated to Kirkland because of the city's larger Brazilian community, and became more of a bakery. At this point, the name of the business was changed to Kitanda, a name based on the Brazilian Portuguese word quitanda, meaning convenience store. Kitanda relocated to Redmond in 2013, evolving into a coffee shop chain.
Boff's stepdaughter Erica Bueno joined the family business in 2009, after relocating from Brazil to the United States. The Green Lake shop opened in 2015. As of 2019, there were five locations, in Green Lake, Kirkland, Redmond, Southcenter, and the University District. The Capitol Hill location opened in 2021. In downtown Seattle, Kitanda has operated in the McKenzie building.
As of 2023, Kitanda has 10 locations, all of which (except the Beaverton, Oregon location) are in the State of Washington:
Lori Bailey included Kitanda in Eater Seattle's 2019 list of "top spots" in Seattle for bowls and juices. The Not for Tourists Guide to Seattle has said Kitanda has "Brazilian coffee and pastries that you didn't know your life was missing".
Broken Yolk Cafe

The Broken Yolk Cafe is an American restaurant chain serving American breakfast foods mixed with Tex-Mex cuisine. Founded in 1979, it has forty locations mainly in Southern California, with others in other areas of the Western United States. The restaurant is most known for its Eggs Benedict.
The Broken Yolk Cafe was founded in 1979, in the Pacific Beach neighborhood of San Diego. John Gelastopoulos, a real estate restaurant broker, bought the restaurant in 1993.
The company began to franchise its locations in 2007. Adam Richman visited one of the chain's restaurants in 2009 as a part of the third season of Man v. Food. He was able to complete the restaurant's BYC Challenge. In 2015, the first location in Arizona was opened, in the city of Mesa. Fifteen locations were opened in Florida in 2016 in the chain's first foray into the East Coast. A Midwest location, in Illinois, was also opened in that year. The first Nevada location was in Las Vegas, opened in 2019. In 2020, the first restaurant in Idaho was opened, in Boise.
Items served by the Broken Yolk Cafe include breakfast burritos, avocado toast, açaí bowls, parfaits, steel-cut oats, skillets, omelettes, Eggs Benedict, huevos rancheros, machaca, chilaquiles, pancakes, waffles, French toast, crêpes, burgers, a club sandwich, a BLT, melt sandwiches, salads, and the signature two eggs of any style with a choice of home fries, hash browns, fruit, Mexican rice, refried beans, black beans, and bread like biscuits, muffins, tortillas, and English muffin. Cocktails, juices, coffees, and beer are also offered.
The chain also offers the BYC Challenge, where participants have to finish a twelve-egg omelette stuffed with, mushrooms, onions, cheese, and chili in under an hour. Accompanying the omelette are large servings of home fries and two biscuits. Those who complete the challenge will be placed on the Hall of Fame, receive a t-shirt, and not have to pay.
As of 2024, the Broken Yolk Cafe has 40 locations. 29 of them are in California and concentrated around the southern part of the state. Otherwise, it has four in both Arizona and Nevada, two in Texas, and one in Idaho.
The Broken Yolk Cafe has received awards in the "Best Breakfast" category by The San Diego Union-Tribune, San Diego Reader, San Diego Magazine, and San Diego CityBeat.
Cacio e pepe

Cacio e pepe (Italian: [ˈkaːtʃo e pˈpeːpe]) is a pasta dish typical of the Lazio region of Italy. Cacio e pepe means 'cheese and pepper' in several central Italian dialects. The dish contains grated pecorino romano and black pepper with tonnarelli or spaghetti. The origins are believed to be that shepherds from the pastoral communities of Lazio, Abruzzo, Tuscany, and Umbria created cacio e pepe in the 18th or 19th century.
The pasta is prepared in boiling salted water as usual; it is then poured into the grated pecorino mixed with black pepper, with a little of the hot, starchy, cooking water. The heat melts the cheese, and the starches in the water help bind the pepper and cheese to the pasta.
Media related to Cacio e pepe at Wikimedia Commons
Паметник

Паметникът е обикновено триизмерен обект, чиято цел е чрез художествено-историческо, политическо, техническо или архитектурно значение, да почете човек или събитие, съотносими към социална група като част от спомена за исторически времена или културно наследство.
Едни от най-разпространените паметници са надгробните плочи в гробищата, както и военните паметници в чест на загиналите през войните. Други паметници могат да бъдат храмове, скулптури, статуи, бюстове, релефи, колони и обелиски. Много често паметниците се поставят в средата на голям площад и служат като централна точка, като фокус.
Понякога паметниците имат и политическа функция. Например множеството паметници на Ленин по времето на СССР имат за цел да засилят политическата мощ на управляващото правителство.
Паметници са били издигани в продължение на хилядолетия и често те се оказват най-устойчивите на времето обекти като по този начин стават символи на древни цивилизации и народи. Примери за това са египетските пирамиди, пирамидите на маите, Тадж Махал, Великата китайска стена или статуетките на Великденския остров. В съвременната история такива символи са Айфеловата кула и Статуята на свободата.
Руски паметник

Руският паметник в София е първият паметник, построен в столицата на освободеното от османско владичество Княжество България. Намира се на пътя, по който Осман Нури паша бяга от София към Перник на 22 декември 1877 г.
Паметникът е издигнат на 29 юни 1882 г. по руска инициатива и с руски средства, възлизащи на 25 000 златни лева. Не е известен проектантът, но предположенията са за архитект Вокар (проектирал паметници в Добрич, Плевен, Разград, Свищов и др.) или академик В. Йосифов Шервурд (автор на проекти за паметници в Плевен). Принос в издигането му има предприемачът Иван Хаджиенов, по-късно кмет на София
Паметникът представлява обелиск: четиристенна пирамида с пресечен връх над постамент от три стъпала. От източната страна на обелиска стои мраморен релеф на руския държавен герб и руския военен орден за храброст „Свети Георги“ (Георгиевски кръст). Издълбан е надписът „В царствованіи Александра II-го императора всероссійского волею и любовью его освобождена Болгария 19 февраля 1878 года“. На западната му страна е вградена втора плоча с надпис „Не намъ. Не намъ, а имени твоему. 1877 – 1878“
В края на 19-и и началото на 20 век площадът на паметника се превръща в център на градоустройствените планове за тази част на София. Днес около него е кръговото кръстовище на булевардите „Скобелев“ и „Тотлебен“. В близост се намират Петте кьошета, площад „Македония“ и най-големият в България Център по спешна медицина „Пирогов“.
През 1944 г. паметникът пострадва от англо-американските бомбардировки, но щетите бързо са възстановени. През 2015 г. паметникът, градината и площадът са основно ремонтирани.
Бюст (паметник)

Бюст-паметникът (или само бюст) е сред най-разпространените видове скулптурен портрет.
Представлява изображение на човек до пояса (главата, раменете и торса), поставено върху постамент, наречен пиедестал. Най-често използваните материали за бюст-паметници са мрамор, бронз, гранит.
Този формат е често използван при изобразяването на политически, военни и културни дейци. Разпространен е още в Древен Египет и Древна Гърция, но се радва на особена популярност в Древен Рим по време на императорската епоха. Сред най-известните бюстове е този на Нефертити.
Бюстовете като цяло са често срещан елемент в парковата архитектура. Голяма колекция бюст-паметници на открито се намира на територията на Борисовата градина в София.
Паулина фон Вюртемберг (1800 – 1873)

Паулина Тереза Луиза фон Вюртемберг (на немски: Pauline Therese Luise von Württemberg; * 4 септември 1800, Рига; † 10 март 1873, Щутгарт) е принцеса от Вюртемберг и чрез женитба кралица на Вюртемберг от 1820 до 1864 г.
Тя е третата дъщеря на принц Лудвиг фон Вюртемберг (1756–1817) и на принцеса Хенриета фон Насау-Вайлбург (1780–1857), дъщеря на княз Карл Христиан фон Насау-Вайлбург. Нейният баща е син на херцог Фридрих Евгений II и по-малък брат на Фридрих I фон Вюртемберг, първият крал на Вюртемберг (1816 – 1864), и по-голям брат на руската царица Мария Фьодоровна и служи в Русия. По желание на краля фамилията се връща обратно във Вюртемберг.
Паулина се омъжва на 15 април 1820 г. за първия си братовчед Вилхелм I фон Вюртемберг (1781 – 1864), вторият крал на Вюртемберг от 1816 до 1864 г. Той е син на крал Фридрих I фон Вюртемберг и на Августа Каролина фон Брауншвайг-Волфенбютел. Паулина е третата му съпруга. Бракът не е щастлив. Нейният съпруг има връзка с дворцовата артистка от Щутгарт Амалия фон Щубенраух (1805 – 1876).
Последните си години кралица Паулина прекарва повечето в Швейцария. След смъртта на краля (1864) в завещанието му тя е изключена от наследството. Паулина умира в Щутгарт на 10 март 1873 г. на 72 г. Тя е обичана от народа.
Двамата имат три деца:
ФА Къп 1873/74

Футболната асоциация в Англия провежда за трети път своят турнир през сезон 1873/74. Двадесет и осем отбора се включват в надпреварата, като интересното е, че шест тима въобще не изиграват нито един мач, поради отказване.
Финалът за купата на Турнира на Футболната асоциация в Англия се играе на стадион Кънингтън Овал в Лондон. На двубоя присъстват около 2000 души. През този период в Англия доминиращ е тимът на Роял Енджиниърс, но в този двубой Оксфорд успява да се пребори и печели с 2:0. По непотвърдена информация двата гола падат през второто полувреме.
Будилник (1873)

На 1 май 1873 г. Христо Ботев започва издаването на втория си самостоятелен сатиричен вестник „Будилник“. Карикатурите в него са идейно и текстово внушени от Ботев. Те са дело на полския художник Хенрих Дембицки, приятел на Ботев и революционерите от кръга на „младите“. По време на издаването на вестника Ботев живее в стая на тавана на печатницата на Любен Каравелов в Букурещ.
Във вестник „Будилник“ Ботев публикува най-добрите си фейлетони. някои от известните му фейлетони, като „O, tempora! O, mores!“ и „Това ви чака!“, както и стихотворенията „Защо не съм...?“ „Гергьовден“ и „Патриот“
През този период той превежда руски учебник по аритметика, но вмъква в него политически коментари и книгата е унищожена, след като е отпечатана в Пловдив.
На 20 май 1873 г., след бр. З вестник „Будилник“ спира по липса на средства.
На „Будилник“ е наречена улица в квартал „Бъкстон“ в София (Карта).
Св. св. Кирил и Методий (Солун, 1873)

„Св. св. Кирил и Методий“ е историческа църква в македонския град Солун, тогава в Османската империя, основана от Солунската българската община в 1873 година.
Първоначално е основана като малък параклис. Постройката при откриването си представлява малка сграда с две стаи и коридор. Намира се в християнския квартал Панагуда на улица „Баят“ (днес „Капитан Патрикис“) на около сто метра южно от централната улица „Егнатия“. Закупена е с дарения, като най-големите дарители са монах Аверкий от Зографския манастир, управител на Зографския метох в Солун – 5600 зл. гр.; Насте Стоянов – 1532 зл. гр.; братя Шумкови – 1799, 20 зл. гр.; братя Паунчеви – 1418 зл. гр.
Параклисът е открит на празника на Свети Наум Охридски на 20 юни 1873 година. Първият свещеник, който служи тук, е поп Петър Димитров. При откриването той отслужва литургията, учителят Михаил Буботинов държи реч, а Насте Стоянов „според силите си изпълнява певческата длъжност“.
Първите настоятели са Димитър Паунчев, Насте Стоянов, Петър Шумков и устабаши Георги Стоянов от Връбница.
В 1875 година руски монаси подаряват камбана за параклиса; те присъстват на богослужението в него за празника на Св. Св. Кирил и Методий заедно с руския консул. Тази камбана тежи 83 оки (около 106 кг) и звънът ѝ, по думите на поп Петър, особено много дразни гърците в града.
През декември 1881 година българската община призовава за превръщане на параклиса в църква; започва събиране на средства. Най-големите дарители са Насте Стоянов, Тодор Хаджимишев и братя Хаджилазарови, които дават по 500 зл.гр., а руският генерален консул, братя Шумкови, архимандрит Козма, Христо Златаров, Никола Попстефанов и Саздо Дерменджиев даряват по 300 зл. гр. Други хора помагат според възможностите си – Яко Хр. Шалов например дарява 20 000 тухли на стойност 2000 гроша, а Георги Гугушов – диреци за около 1000 гроша. Божил Райнов убеждава майсторите дебърлии да направят тайно ремонт, защото е „ срамота и грехота“ да се молят в дотогавашната къщица.
Разширената църква е открита на 3 април 1885 година. При разширяването на параклиса в храм в 1885 година е поставен основен камък с посвещение на Св. св. Кирил и Методий, зазидан тържествено в каменната стена от страната на олтара по време на литургия от българския свещеник Иван Ангелов от солунското село Висока в съслужение с други свещеници. Новият храм е построен от дебърските строители братята Атанас и Георги Митровски. . Църквата обаче е малка за нарастващото през годините паство – в нея се черкуват както живеещите в централните и източните части на града, така и учениците в българските училища, често хората остават на открито. В продължение на годините църквата е ремонтирана, надстроена и към нея е построена камбанария, като в двора на храма е издигната малка двуетажна къща за клисаря и свещеника.
След Междусъюзническата война Солун става част от Гърция. През 20-те години на ХХ век, във връзка с обезщетенията по спогодбата Моллов-Кафандарис, оценката на имота и инвентара възлиза на 8300 английски лири. Църквата съществува до 1932 година. Днес на мястото ѝ има частни сгради, а от храма няма следа.
Гол мъж

Гол мъж е връх в Сърнена Средна гора, в подножието на който се намира с. Сърневец. Името на върха идва от местно предание за хубавата мома, в която се залюбили двама левенти. Тя поискала доказателство за сериозността на чувствата им и ги накарала да отидат в гората и да пренощуват там голи. Двамата младежи обаче се скарали и се разделили и отишли на два съседни върха, наречени впоследствие „Гол мъж“ и „Малък Гол мъж“
Има и други легенди за името на върха.
Една от тях е следната: Било е преди много, много години. Една девойка залюбила двама ергени. И двамата били хубави, напети. Тя не можела да реши за кого да се омъжи и сторили облог. Девойката се качила на високия връх, а двамата момци на срещуположните два по-малки върха („Малък гол мъж“ и „Градището“, които са на равно разстояние един от друг. При даден знак от девойката, двамата тръгнали и който стигнел пръв при нея, щял да се омъжи за нея. Двамата момци пристигнали едновременно при нея. От гъстите шубраци и драки, дрехите им били разпокъсани и те били голи. В знак на обич и тримата сложили край на живота си. От тогава този връх се нарича „Голям гол мъж“, а по-малкият от лявата му страна е „Малък гол мъж“.
Някои хора разказват: В далечни времена по тези места живяла много красива девойка. В нея се влюбили двама млади момци – левенти. Всеки от тях желаел девойката да стане негова жена. Тя харесвала и двамата юначни момци и обявила, че ще стане съпруга на онзи от тях, който е по-силен. Уговорката станала до малко изворче намиращо се от западната страна на върха на „Гол мъж". Условията били – тя ще застане на върха, единият от момците ще отиде на „Градището“, а другият на „Малък гол мъж“ (срещуположните два върха). При определен сигнал – запалване на огън от нея, двамата момци едновременно ще тръгнели към девойката и който от тях пристигнел пръв, той ще бъде нейният избраник. Интересното състезание – двубой завършило, като и двамата пристигнали едновременно при девойката. Нямало победител. Въпросът бил решен трагично. Двамата момци убили с ножовете си девойката, а след това един друг и себе си. Така загинали и тримата. Родителите на младите решили да ги погребат на лобното им място, в гробове един до друг, като в средата е този на девойката. До към 1940 г. на това място на върха имало три гроба очертани с необработени камъни. Гробовете ясно личели, били с посока изток-запад. На това място военно поделение правило траншея, вследствие на което гробовете са унищожени. Не е известно по време на изкопа намерени ли са кости или предмети.
Големият мъж

„Големият мъж“ (на английски: Extralarge) е телевизионен сериал с участието на Бъд Спенсър, Филип Майкъл Томас и Майкъл Уинслоу.
Сериалът е оповестен през октомври 1990 г. Първият сезон е продуциран от RAI and First Group International – продуцентска компания, основана от сина на Спенсър – Жузепе Педерсоли. Втория сезон е продуциран от Mediaset. През годините се излъчват повторения по Channel 4, La7 и сателитните канали RaiSat Premium and Sky Movies.
Джак Костело (Бъд Спенсър) е пенсиониран полицай и частен детектив, живеещ в Маями, на когото се падат доста от случаите с необикновени клиенти. На негова страна са старият му приятел Сам Босли (Лу Бедфорд) и аниматорът-аматьор Жан Филип Дюмас (Филип Майкъл Томас), който се вдъхновява от Костело и дава прякора на детектива – „Големият мъж“. Във втория сезон, Костело среща други опасни случаи, отново с Босли и Арчибад (Майкъл Уинслоу), синът на един друг негов приятел.
Първи сезон
Втори сезон
В България сериалът се излъчва по Ефир 2 на БНТ през втората половина на 90-те години. Екипът се състои от:
Чешма

Чешма се нарича цялостната система за прихващане (каптаж) и пренасяне на питейна вода и постройката, създадена за по-лесен достъп до водата. От 20 век думата започва да се използва предимно за означаване само на водопроводен кран.
В миналото, а и днес в много райони, водата е рядък, ценен и труднодостъпен ресурс. Преди изграждането на водопроводни системи в населените места хората ползват вода от извори, реки и кладенци.
Чешмите са малки постройки, където водата от извора е пренесена до населеното място, по-лесно достъпна, по-удобна за наливане в съдове за пренасяне.
Чешми са изграждани както в населените места (често на края на селото), така и в манастири, на големи пътища и кръстопътища, където минават много хора.
По фасадите на повечето от старите чешми в България се срещат следните символи: Соломонов печат (хексаграм или хексагон), розета, свастика или свастикова розета, декоративни природни детайли, флорални мотиви и др., които нерядко са обединени в композиция.
Пример за природна композиция със символно значение може да бъде открит на декоративния каменен корниз на Моравеновата чешма в Копривщица, на който е изобразен гълъб (Свети Дух) и змия, гонеща жаба – специфичен начин да се покаже пречистването на водите от нечистите сили. В случая змията се явява като покровител на извора.
Рефан

Рефан е българска компания, занимаваща се с производството и дистрибуцията на парфюмерия и козметика.
Рефан предлага гама от парфюмни аромати за жени и за мъже под формата на различни парфюмерийни продукти – дезодоранти, тоалетна вода и парфюмна вода.
Те са основната група парфюмерийни продукти. Фирмата е разработила около 500 вида парфюми. Голямото разнообразие от парфюми е представено под формата на различни номера и класифицирани според техните аромати в цветни таблици
Женските аромати са представени в следните основни групи:
Мъжките парфюми също са представени в четири основни групи:
Фабриката на „Рефан“, както и главните бази се намират в село Труд край Пловдив. Компанията е развила и прилага система за контрол на качеството в съответствие с най-високите стандарти. Има повече от 15 златни медала от Международния Пловдивски панаир, изложението „Изберете българското“ и редица други български и международни изложения.
През годините Рефан прилага дългосрочна и постоянна политика на социална отговорност, като подкрепя социални, културни и здравни инициативи, инвестирайки 10% от своя годишен оборот.
Компанията е спонсор на детско-юношеската школа на Локомотив (Пловдив).
Компанията е отличена с различни награди и грамоти:
Отушищка джамия

Стара джамия (на македонска литературна норма: Стара џамија) е мюсюлмански храм в положкото село Отушище, северозападната част на Република Македония. Джамията е изградена в XIX век. Сградата е обявена за важно културно наследство на Република Македония.
Джамията се намира в централния дял на селото, на главната улица „Маршал Тито“. От всички страни е обиколена от улици и няма двор. От североизточната страна има стара воденица, която още работи. Джамията е от типа на еднопросторни ашхаб джамии, с квадратна основа, покрита с четирискатен покрив, с масивни каменни стени. Входът е през затворен трем, където са доградени чешми. На челната стена отляво и отдясно от входната врата има два михраба. Вратата е с декоративни геометрични елементи и стилизирани метални розети с халки. В молитвеното пространство доминира слепият дървен купол, обработен колоритно с флорални мотиви. Михрабът е декоративно обработен и поставен на югоизточния зид с минбар в ъгъла. На северозападния зид с дървена конструкция е поставен махвил – галерия. Стените са измазани и декорирани с равномерно поставени флорални елементи. Минарето е поставено на северозападния ъгъл на джамията. То е полигонално, в основата си градено от обработен камък бигор и завършва со конусен покрив. Преходът към шерефето е декориран със сталактити. На минарето са вградени две плочи, едната каменна, на която е годината 1324/1906-07, изписана на арабски, а другата мраморна със същата година и годината на реконструкция – 1988.
Къща „Салем“

Къщата или Вилата „Салем“ или „Джеборга“ (на гръцки: Οικία Σαλέμ, Οικία Τζεμποργκά) е историческа постройка в град Солун, Гърция.
Сградата е разположена в южния квартал Пиргите, на булевард „Василиса Олга“ № 20, до Михайлидевата къща.
Построена е в 1878 година за еврейския търговец Джеборга, а в 1894 година е закупена от друг богат евреин в града Емануил Салем, адвокат по професия. Къщата е обитавана от семейство Салем за около 30 години, до избухването на Първата световна война, когато семейството напуска страната и се премества в Париж. За кратко време сградата се използва като консулство на Австро-Унгария и в 1924 година е придобита от италианската държава и в нея се помещава италианското консулство до 1978 година. Оттогава сградата е е изоставена. Къщата се появява във филма на Теодорос Ангелопулос „Вечност и ден“ от 1998 година.
Архитектът Ксенофон Пеонидис, повлиян от климата на времето, създава сграда в необароков стил. Триетажната сграда показва силни декоративни тенденции, с издълбани колони, розетки, флорални и геометрични шарки и характерни барокови фронтони над прозорците и вратите. Монументалното стълбище на фасадата първоначално се развива от двете страни на цветна леха и се събира в едно стълбище, което води до главния вход. Гърбът на къщата е гледал към морето по време на нейното създаване и всъщност пред двора е имало дървен кей, който е обслужвал транспорта до и от Солун преди отварянето на пътя и минаването на трамвая по „Хамидие“ („Василиса Олга“).
Модерн

Модерн е стил в изкуството от втората половина на 19 в. Залегнал както в илюстрацията, така и в архитектурата, този стил е характерен с декоративното си украшателство изразено в характерни декоративни елементи (както например в рококо) – разгърнати розетки и спирали, наситени с флорални мотиви.
Модерн е стил на ритмичната линия, свободния линеен рисунък и има много общо с художествените възгледи на дорафаелитите. Линията има голяма роля в декоративните задачи, явявайки се като израз на динамично или ефирно плавно движение. Стилът покровителства формите на украшателството и като най-характерна такава – пълзящата по фасадата на сградата украса с мотиви от растителния и животински свят.
Голям принос в развитието на стила има Ван де Велде, който разглежда линиите именно като израз на динамика и ги схваща предимно като криви (от където се поражда концепцията за ластарите на ар нуво малко по-късно). За него такива именно са линиите и формите на природата, отразяващи жизнения ритъм на органическия свят.
Модерн оказва голямо влияние (в Англия наред с „Изкуства и занаяти“) върху ар нуво и особено върху виенския сецесион, проявен особено в декоративните работи, при които абстрактната линия се съчетава с формите на природата. Оказва влияние също така върху немския експресионизъм (силно поруган в условията на нацистка Германия), сюрреализма, както и в някои отделни работи на абстрактното изкуство от втората половина на миналия век.
Модърн данс е стил в танца.
Бат Венци

Венцислав Любомиров Сейчев, известен като Бат Венци, е български музикант и рапър, член на групата Ъпсурт от самото ѝ създаване през 1996 г.
Той е автор на музиката на песента „Втора цедка“.
Озвучава една от констенурките нинджа – Рафаело, в едноименния пълнометражен анимационен филм.
Венцислав Мицов

Венцислав Емилов Мицов, популярен като Венци Мицов, е български музикант и политик. От 1993 до 2004 година е клавирист на група „Хиподил“, а от 2006 до 2012 – на групата „Светльо & The Legends“.
От октомври 2015 година е общински съветник в Столичния общински съвет, като представител на партия Глас народен и на „Политическа група 5“; заместник-председател на постоянната комисия за връзки с гражданското общество, предотвратяване и установяване на конфликт на интереси и член на постоянната комисия по образование, култура, наука и културно многообразие.
През 2018 година е сред учени и дейци на културата, поканени да подкрепят призива на президента Румен Радев за национално единение; Мицов отказва, като публикува в отворено писмо своите мотиви.
Мицов е известен също с критиките си към някои политики на организацията на автори и музикални издатели в България за управление на авторските права Музикаутор, в частност отнасящи се до придобиването на право на глас в общото събрание на организацията.
От началото на 2018 Мицов е докторант в ЮЗУ „Неофит Рилски“ – Благоевград, Катедра „Музика“ с научен ръководител проф. д-р Иванка Влаева. Той пише дисертация, посветена на контракултурните музикални публики в България.
През 2019 година Венцислав Мицов претърпява неуспех като кандидат за общински съветник и напуска политиката. От месец ноември 2019 той е редактор в сайта Offnews.bg и хоноруван преподавател в ЮЗУ „Неофит Рилски“.
През месец март 2020 Мицов създава комедийния канал „Човекът с йоничката“ в Youtube, където прави политическа сатира.
През 2021 г. защитава успешно дисертационен труд на тема „Контракултурните музикални публики в България през 80-те и 90-те години на XX век: създаване и характеристики“ и получава образователната и научна степен „доктор“ в Професионално направление 8.3. Музикално и танцово изкуство.
От същата година заема академичната длъжност „асистент“ в катедра „Музика“ на Факултета по изкуствата към Югозападния университет "Неофит Рилски".
Венцислав Мартинов

Венцислав Николаев Мартинов е български хуморист – имитатор, режисьор и продуцент, автор на текстове за поп песни и телевизионни сценарии.
Завършва е ВИИ „Карл Маркс“, специалност „Счетоводна отчетност“, и Института за театър, музика и кинематография „Николай Черкасов“ (Санкт Петербург, Русия), специалност „Естрадна и телевизионна режисура“. Отбива военната си служба в Ансамбъла на строителни войски при ГУСВ в София като хуморист – имитатор. Като продуцент създава серия от хумористични албуми и телевизионни предавания „Усмивките на Венци“, включваща най-популярните български народни хумористи. Автор е на много текстове за поп песни, изпълнявани от дует „Ритон“, Мими Иванова и Развигор Попов, Богдан Томов, Георги Христов, Нели Рангелова, Васил Петров, Деян и Бойко Неделчеви, група „Трик“, Катя Близнакова, Райко Кирилов, Руми Бисерова, Диана Дафова и др.
Понастоящем е ръководител и режисьор на артистичната трупа „Комеди клуб“, гастролираща с хумористично-музикални концертни спектакли за възрастни и деца.
Кендро (дем Гревена)

Кендро, още Венци, Венче (на гръцки: Κέντρο, катаревуса: Κέντρον, Кендрон, до 1927 година: Βέντσια, Венция), е село в Република Гърция, в дем Гревена, област Западна Македония.
Селището е разположено на 650 m надморска височина на 30-ина km югоизточно от град Гревена. Източно от селото има запазен каменен мост от началото на XIX век.
Около селото има останки от неолитната епоха, късната бронзова епоха, както и погребални съоръжения от римската епоха. В 1976 година те са обявени за паметник на културата.
В края на XIX век Венци е център на едноименната нахия Венци на Кожанската каза на Османската империя. Край селото се провежда прочутият Венци пазар, един от най-големите в Югозападна Македония. Тогава Венци е предимно мюсюлманско гръкоезично село. Според статистиката на Васил Кънчов през 1900 година във Вѣнци (Вѣнче) живеят 150 валахади (гръкоезични мюсюлмани) и 207 гърци християни. В специална бележка се отбелязва наличието и на „малко власи погърчени“.
На Етнографската карта на Битолския вилает на Картографския институт в София от 1901 година Микрос Венча е чисто гръцко село в Кожанската каза на Серфидженския санджак с 28 къщи, а Големо Венча и Венча са смесени гръцко-турски села в Кожанската каза на Серфидженския санджак с 52 и 45 къщи съответно.
По данни на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година във Венци (Ventzi) има 205 гърци.
Според статистика на Серфидженския санджак на гръцкото консулство в Еласона от 1904 година във Венция (Βέντσια), Гревенска каза, живеят 300 валахади.
Гръцка атинска статистика от 1910 година показва Венция (Βέντσια) като село със 170 мюсюлмани.
През Балканската война в 1912 година в селото влизат гръцки части и след Междусъюзническата в 1913 година селото влиза в състава на Кралство Гърция.
Според сведения от 1920 година Венци е изцяло мюсюлманско валахадско селище с 29 фамилии и 260 жители.
В 1924 година по силата на Лозанския договор мюсюлманското населението е изселено в Турция и на негово място са заселени 39 семества или 131 души гърци бежанци от Турция. В 1928 година селището е представено като изцяло бежанско с 39 семейства или 122 жители.
През 1927 година името на селото е сменено на Кендро, в превод център.
Землището на селото е много плодородно.
Популярна култура

Популярна култура или още попкултура често обозначава понятието за масова култура.
Популярната или още масовата култура, това е „народната“ култура, популярна и преобладаваща сред широк слой от населението в дадено общество. Тя може да включва в себе си такива явления, както бит, развлечения (спорт, поп-музика), средства за масова информация, и т.н. Съдържанието масова култура е обусловлено от ежедневните произшествия и събития, стремежите и потребностите, съставляващи живота на преобладаващата част от населението (т. н. мейнстрийма).
Предпоставките за формирането на масова култура са заложени в самото наличие на структура на обществото. Хосе Ортега-и-Гасет формулира известния подход по отношение на структуризацията по признак творчески потенциал. Тогава възниква представата за „творчески елит“, който естествено, съставлява по-малка част от обществото, и от „масата“ – количествено основната част от населението. Съответно става възможно да се говори и за култура на елита („елитарна култура“) и за култура на „масите“ – „масова култура“.
Мемориал

Мемориалът е съоръжение за увековечаване на паметта за събитие, (обикновено починали) хора или човек. Понякога е противопоставян на термина „паметник“, разбиран предимно като скулптура – статуя, релеф, бюст и пр.
Често представляват художествени творби. Могат да бъдат монументални (забележителни заради размерите, мястото и вида им), включително архитектурни и ландшафтни – като триумфални арки, братски могили, мавзолеи (вкл. тюрбета), пантеони, обелиски, колони. Към тях спадат също форми като вечни огньове, паметни плочи (с надпис, понякога с релеф), стели, фонтани, както и обекти, наречени мемориални (паметни) – чешми, църкви (вкл. катедрали и параклиси), джамии, синагоги, паркове (Скобелев парк), градини, музеи, зали, мостове, кули и мн. др.
Погребалните обекти също са мемориали. Те могат да бъдат съоръжени като гроб (обикновено с надгробна плоча и/или паметник), кенотаф, отделно стояща гробница (мавзолей), образуващи сборни обекти като гробище, колумбарий и др. В някои общности при смърт на човек в негова памет се засажда дърво или се събират дарения за благотворителност.
Използва се също терминът мемориален комплекс за обозначаване на територия с монументални архитектурни съоръжения, обединени от обща тема за почит – скулптурни групи и други видове паметници. Обикновено представлява парк (най-често със строго регулирана планировка), с включени широки алеи и площадки.
Илинден (мемориал)

„Илинден“, наричан още Македониум (на македонска литературна норма: Споменик „Илинден“ или Македониум), е мемориален комплекс във височините Гуменя над Крушево, Северна Македония.
Открит е на 2 август 1974 година, когато се навършват 30 години от основаването на АСНОМ и 71 години от началото на Илинденското въстание. Архитекти на мемориала са Йордан Грабуловски и Искра Грабуловска, проектирали го на 12 хектара площ, в центъра на който има крипта. Там са пренесени костите на Никола Карев, има и бюст на Тоше Проески.
Мемориал Бора Костич

„Бора Костич Мемориал“ е международен турнир по шахмат в памет на първия сръбски гросмайстор Бора Костич.
Провежда се в град Вършац, Войводина – родното място на шахматиста. Провежда се по правилата на кръговата система.
Турнирът през годините: 1981 2006 2012
Дойрански мемориал

Дойранският мемориал (на английски: Doiran Memorial) е британски военен паметник над село Дойран (Дойрани), Егейска Македония, Гърция.
Мемориалът, поддържан от Комисията за военни гробове на Британската общност, е в памет на загиналите и 2171-те безследно изчезнали войници от Британската солунска армия, паднали на Македонския фронт по време на Първата световна война (1915 – 1918).
Мемориалът е разположен близо до старата Дойранска гара, днес село Дойран, близо до югоизточния бряг на Дойранското езеро и границата между Гърция и Република Македония, на място, където в 1916 – 1918 година се водят тежки сражения: Битка при Дойран (1916), Битка при Дойран (1917) и Битка при Дойран (1918).
Мемориал на жертвите на терористични актове в Израел

31.774992, 35.178017
Мемориалът на жертвите на терористични актове в Израел (на иврит: אנדרטת חללי פעולות האיבה, Andartat Halalei Pe'ulot HaEiva) е мемориал на всички жертви на тероризма в Израел от 1851 г. Паметникът се намира в Националното гражданско гробище на Израел в планината Херцел в Ерусалим. Мемориалът включва имената на израелски и други граждани, убити при терористични актове.