davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
List of The Daily Show episodes (2024)

This is a list of episodes for The Daily Show, a late-night talk and satirical news television program airing on Comedy Central, during 2024.
Following the departure of host Trevor Noah at the end of 2022, a series of guest hosts from both within and outside The Daily Show's correspondents roster filled the program's anchor chair throughout 2023, each sitting in for a one-week assignment. On January 24, 2024, it was announced that Jon Stewart would return to the show he had hosted from 1999 to 2015. This time around, in addition to serving as an executive producer, Stewart would host one episode per week, primarily on Mondays; Stewart's hosting commitment was originally planned to run through the 2024 U.S. election cycle, though it would be announced on October 28 that he would continue as a once-per-week host through December 2025. The rest of the week, members of "The Best F#@king News Team" would rotate hosting duties.
Unless otherwise indicated, The Daily Show episodes were pre-taped, though live-to-air shows would take place throughout the year, including the concluding nights of the Republican and Democratic national conventions, the nights of presidential and vice-presidential debates, and Election Night. Also unless indicated, episodes were taped at TDS's longtime home at NEP Studio 52 on 11th Avenue in New York City, though the show did originate from Chicago's Athenaeum Center for Thought & Culture the week of the Democratic Convention (August 19–22). The show had planned to do the same in Milwaukee the week that city hosted the RNC (July 15–18), but instead returned to New York for three shows (July 16–18), with Stewart noting that the Milwaukee theater where the show set up was shifted from a "soft" to "hard" security perimeter in the wake of GOP candidate Donald Trump’s attempted assassination.
2024 National Kho Kho Championship (India)

The 56th National Kho Kho Championship took place from 27 March to 1 April 2024 in New Delhi, India. The National championship is the top tournament in India, annually contested by the states, and the winner is declared as the National champion. Maharashtra won both the men's and women's titles in the 56th edition.
Kho kho, along with kabaddi are the two Indian traditional sports which are very popular in the country and the home grown sport are played for over thousand years. Besides cricket, the game has enjoyed good viewership, after the Ultimate kho kho league was introduced.
The kho kho National championships are organised by the Kho Kho Federation of India annually and the champion states are decided and awarded National titles in both men's and women's categories.
The champion teams were presented ₹3 lakh (US$3,500) each and the runners-up won ₹2 lakh (US$2,300) each.
Maharashtra beat Kolhapur 30–28.
Railways beat Odisha 24–22.
Maharashtra beat Railways 52-50 (match lasted three innings because first two innings were tied).
Maharashtra team defeated Odisha 24–20.
Airport Authority of India defeated Delhi 32–10.
Maharashtra beat Airport Authority of India 18–16.
Kanni Paruvathile

Kanni Paruvathile (transl. At a young age) is a 1979 Indian Tamil-language film directed by B. V. Balaguru, starring Rajesh, K. Bhagyaraj and Vadivukkarasi. The screenplay was written by Bhagyaraj. The film is about an impotent husband (Rajesh) – who was injured by a bull in a village jallikattu event – and his wife (Vadivukarasi). The story revolves around how they deal with the daily pressures of society and another man (Bhagyaraj), who wants to have an extra-marital relationship with the woman. The film was released on 21 September 1979.
Kannama, an innocent village belle, is in love with Subbiah. Subbiah is an orphan and hence, denied marriage with Kannama by her father. Subbiah's friend Cheenu comes to the village and, with his support, Subbiah abducts Kannama and marries her. After his marriage, Subbiah learns that he is unfit for married life. Kannama and Subbiah keep this a secret and pretend to all that they are leading a happy life. One day, in a weak moment, Kannama almost gives herself to Cheenu, who is a womaniser. He learns of Subbiah's problem and starts torturing Kannama.
Kanni Paruvathile is the first film for Rajesh in a leading role. While Bhagyaraj was coaching the original actor cast as the antagonist on acting, the makers, impressed with Bhagyaraj's performance, cast him in that role instead. The film was launched in October 1978 at Prasad Studios in Madras. It was shot prominently in villages around Tiruchirappalli.
The music was composed by Shankar–Ganesh. The song "Pattuvana" is set to the Carnatic raga Shivaranjani.
Kousigan of Kalki said the film failed to recreate the magic of producer Rajkannu's previous ventures 16 Vayathinile and Kizhakke Pogum Rail. The film was also reviewed by Naagai Dharuman of Anna.
Шедьоври на световното наследство в България

Шедьоврите на световното наследство в България са носители на нематериално културно наследство на страната, включени в Представителния списък на нематериалното културно наследство на човечеството на Организацията на обединените нации за образование, наука и култура (ЮНЕСКО).
Нематериалните обекти са хорът на Бистришките баби, ритуалът „нестинарство“, традицията на производство на „Чипровските килими“ и ритуалът „Сурова/Сурва“.
Елия (чешма)

Елия e името на чешма в гр. Никопол. Старото име на чешмата е Сютлийка.
Намира се в южната част на града, на 1 км от река Дунав. Представлява античен римски саркофаг с латински надпис – епитафия на Елия, рано починалата съпруга на римския чиновник Фронтон. Надписът е датиран от историците към 160 – 181 г.
По-късно, вероятно по време на османската власт саркофагът е вграден в чешма, висока З м с фронт 4 м. На надписа върху саркофага обръща внимание френският археолог Дижарден. Той остава много впечатлен и превежда елегията на френски, като оставя на чешмата и собствена плоча.
Чешмата Елия е действаща, с изворна вода.
Вълчо Иванов (певец)

Вълчо Иванов е български народен певец от Тракийската фолклорна област.
Вълчо Иванов е роден на 15 август 1947 г. в село Тракия, разположено в община Опан, област Стара Загора. Пее от дете, но не е завършил музикално училище. Заслушва от дете по седенките в песните на жените, опитва се да им подражава, събира с постоянство свой репертоар. През 1963 г. народната певица и редактор в Радио Стара Загора Петкана Захариева му помага да направи първите си записи в медията. По-късно звукозаписната му дейност продължава в Радио Пловдив и Българското национално радио, където е оставил повече от 150 песни – образци на тракийския изпълнителски стил. Бил е солист на Ансамбъла в Димитровград и ансамбъл „Китна Тракия“ в Хасково. Работил е с известни състави от Тракия, като оркестра на Иво Папазов, оркестрите „Канарите“, „Родопи“, Конушенската група и много други. Концертирал е в Австрия, Германия, Белгия, СССР и др. Репертоарът му е разнообразен и включва над 200 песни. Сред най-известните му песни са „Жениш ма, мамо, годиш ма“, „Буен вятър духа“, „Алтън бяла Борянчица“, „Янка на чардак седеше“, „Разболял ми сай Никола“, „Сън сънувах“, „Мари Тодоро“ (дует със Сирма Шиварова), „Събрал е Елмаз, понабрал“ (песен, записана в Радио „Стара Загора“ през 1966 г.) и много други. Награждаван със златни медали на съборите-надпявания в Копривщица и Ямбол.
През 2007 г., при катастрофа, на 20-годишна възраст загива синът на Вълчо Иванов. Това събитие откъсва за дълго певеца от сцената.
През 2016 г. е награден от кмета на Опан с високото отличие „Грамота за особени заслуги“.
През 2017 г. Николай Чапански, издател и водещ на фолклорни предавания по Радио „Пловдив“, събира в книгата „Песните на златна Тракия“ спомени за живота и творчеството на Вълчо Иванов, отзиви на колеги и почитатели за приноса му в народната музика. Публикувани са и част от любимите песни на изпълнителя, които са нотирани.
Сиким

Сиким (на непалски: सिक्किम; на английски: Sikkim) е щат в Североизточна Индия, разположен в Хималаите. Той е с най-малкото население измежду щатите в страната – 594 хиляди души (28-о място в Индия (2005 г.). По площ е на предпоследно, 27-о място (преди щата Гоа) със 7986 км. Официален език е непалският, основни религии са хиндуизъм и будизъм. Столица и най-голям град е Гангток.
Граничи с Непал на запад, с Китай на север и изток, с Бутан на югоизток и с индийския щат Западна Бенгалия на юг. Сгушен в хималайските планини, щатът Сиким се характеризира с планински терен. Почти целят щат е хълмист, с кота, варираща от 280 метра (920 фута) на юг на границата със Западна Бенгалия до 8,586 метра (28,169 фута) в северните върхове близо до Непал и Тибет. Върхът на Кангченджанга, третият по височина връх в света, е най-високата точка на щата, разположена на границата между Сиким и Непал.
Сиким е самостоятелна държава под управлението на династията Чогъял до 1975 година, когато е проведен референдум за включването му в състава на Индия.
До 2003 г. правителството на Китай не признава Сиким като индийски щат и на китайските карти е обозначаван като отделна държава. В отговор на признанието на индийския суверенитет над Сиким от страна на Китай Индия признава Тибет за съставна част от Китай.
В Сиким хората все още вярват в магии. Там е живял Таши Мамгал – местен махараджа, за когото са вярвали, че може да управлява времето. Лепча, Бутия и Непалци съставляват населението на Сиким. Тъй като е смесица, можете да намерите различни традиции и култури, които се просмукват.
Списък с категориите на награда Грами

Наградата Грами се присъжда в редица категории, всяка от които касае специфичния принос за музиката. Тези категории се посочват при изготвянето на списъка с номинации, от които се избира победителят. Броят и видът на категориите се променя с времето.
Четирите най-престижни награди Грами са в обща категория, която не зависи от конкретния музикален жанр и се дават за:
Останалите награди се присъждат за изпълнение и продукция в специфични жанрове, както и за други приноси като художествено оформление и видео. Специални награди се присъждат за цялостен принос към музикалната индустрия.
Култура на Непал

Културата на Непал е богата и уникална. Културното наследство на Непал се развива през вековете. Това многоизмерно наследсто обхваща разнообразието на непалските етнически, племенни и социални групи, и се проявява в музиката и танците, изкуството и занаятите, езиците и литературата, философията и религията, фестивалите и празниците, храните и напитките.
Легендите разказват, че танците в Индийския субконтинент произхождат от дома на Шива – Хималаите и Хималайското кралство на Непал – където той изпълнява танца „тандава“. Това показва, че танцовите традиции на Непал са много древни. С промяна на височината и етническата принадлежност, танците на Непал се променят малко по стил, а и по костюми. „Дишка“, танц, който се изпълнява по сватби, включва сложни движения на краката и ръцете. Придружаващата музика и музикални инструменти се променят в унисонс с темите, които се въртят около събиране на житото, сватбени ритуали, военни истории, копнежа на самотни момичета за любов, и няколко други теми и истории от всекидневния живот в селата.
След преброяването през 2001 г., най-малко 92 живи езика са говорими в Непал, въпреки че други излседвания изброяват 123. Непалското езиково наследство се развива от трите най-големи езикови групи: Индоарийски, Тибето-бирмански, местни. Основните езици на Непал са Непали (49%) Майтхили (12%), Бходжпури (8%), Таманг (5 %), Непал Бхаса (4%), Магар (3%), Ауадхи (2%), Тхулунг (Рай) (3%), Бантауа (2%), Лимбу (1%) и Баджика (1 %). Останалите езици са майчини езици на по-малко от 1 процент от населението. Английският в Непал се говори като втори език. Изчезнали езици в Непал са Кусунда и Уаилинг.
Преброяването през 2001 г. установява, че 80,6% от населението на Непал изповядва индуизъм. Будизмът се практикува от около 11% от населението. Около 3,2% практикуват ислям и 3,6% от населението следва религията на Кирант. Християнството се изповядва от по-малко от 0,5% от населението.
Nepal Sumpada Sangha (Непалското общество за културно наследство) съставя опис на 1262 значими архитектурни и археологически обекти в Непал, извън долината Катманду.
Най-полулярният спорт в Непал е футболът, следван от крикет и волейбол.
Индусите са вегетарианци, следователно непалската кухня, както и индуистката се състои от вегетарианска диета. Типична непалска храна е пикантна супа от леща (съществуват около 60 вида леща, често носят различни имена), която се сервира с бял ориз - ястието се нарича „бат дал“, парчета нарязани запържени или приготвени на пара зеленчуци, поднесена с кисели краставички или пикантни подправки (chatni).
Мария Самоковлиева

Мария Атанасова Самоковлиева e българска музиковедка, професор по етномузикология в Академията за музикално, танцово и изобразително изкуство (АМТИИ) в Пловдив.
Мария Самоковлиева е родена на 26 август 1939 г. в София, България. Потомка е на известния зограф Христо Димитров (1746 – 1819), основоположник на Самоковската художествена школа. Тя е праправнучка на Димитър Зограф, брат на Захари Зограф и баща на Станислав Доспевски и Атанас Самоковлиев, пръв кмет на град Пловдив след Освобождението и участник в Съединението на България. В своята книга „Самоковската художествена школа и моят самоковски род“ разглежда живота и творчеството на най-ярките представители на школата – Христо Димитров, неговите синове Димитър Зограф и Захари Зограф, техните синове-художници, а така също и по-известните им ученици и последователи. Разгледано е и самоковското резбарско и гравьорско изкуство с техните най-видни представители.
Завършва Българската държавната консерватория (1962), а след това двегодишния специален клас по етномузикология при проф. д-р Стоян Джуджев. Тя е дългогодишен преподавател по дисциплините музикален фолклор, етномузикология, сравнително етномузикознание и етнография в АМТИИ. Преподава също в Нов български университет, Шуменския университет, Националната музикална академия в София, в университета на град Базел, Швейцария и др.
В продължение на 18 години ръководи (с прекъсвания) в АМТИИ катедра „Теория и история на музиката“ от нейното създаване до 1999 г. Подготвила е голям брой дипломанти, специализанти и докторанти в своята над 40-годишна педагогическа практика. Участвала е в много радио- и телевизионни предавания. Била е многократно член на жури на национални и местни събори за народно творчество.
Член е на четири работни групи към Международния съвет за традиционна музика (ICTM) към ЮНЕСКО, на Европейския семинар по етномузикология (ESEM), на Комисията за народно творчество към Международното дружество по етнология и фолклор (SIEF), на Групата за изследване на народната балада към Международния съвет за фолклор (KfV), на Международната група по музикална иконография, на Съюза на българските композитори. Специализира в Института по музикология към Университета на град Базел, Швейцария.
Участва с доклади в над 40 международни конференции и симпозиуми, като по-голямата част от тях са в чужбина, с което допринася за популяризирането и запознаването с уникални образци от богатия ни музикален фолклор. Написала е голям брой научни статии и студии, много от които са отпечатани в САЩ, Германия, Белгия, Великобритания, Норвегия, Дания, Израел, Русия, Македония и др. Две от книгите ѝ са посветени на участието на децата в традиционните български народни обичаи и семейни обреди „Българските народни обичаи и участието на децата в тях“ (С., 1995 г.) и „Децата в българските народни обреди“ (С., 2007 г.). За високи творчески успехи е наградена със „Златна лира“ от Съюза на музикалните и танцовите дейци в България.
Изсушена котка

Изсушената котка е обичай, практикуван по света, за който се вярвало, че носи късмет. В някои европейски култури е било обичайно да се поставя изсушено тяло на котка в стените на новопостроения дом, за да се прогонят злите духове или като талисман за късмет. Смятало се е, че котките имат шесто чувство и че поставянето на котка в стената е кръвна жертва, за да може животното да използва психически способности, за да намери и отблъсне нежеланите духове. Въпреки че някои разкази твърдят, че котките са били зазидани живи, прегледът на извлечените екземпляри показва в повечето случаи вграждане след смъртта.
На Британските острови, както и в Северна Европа и Северна Америка, изсушените или мумифицирани тела на котки често се намират скрити в структурите и се смята, че са били поставени там, за да донесат късмет или за защита на сградата и обитателите ѝ от нараняване. Северноамериканските екземпляри са силно свързани с европейските домакинства и най-често се срещат в сгради, където също са скрити обувки и бутилки от вещици. В някои случаи животните се намират умишлено в пози сякаш в разгара на атаката. В други случаи те са придружени от изсушени плъхове, мишки или птици.
Историкът Иън Еванс заявява в интервю, че това е част от тайна народна магическа практика, която може да е дошла от римляните до британците, а след това и до Австралия. Еванс също стартира „Тасманийския магически проект“ в опит да разбере историята на тази практика в Австралия.
Понякога за открити животни, както в случая с мумифицирана котка и котенца, може да се предположи, че те са попаднали случайно там и са заседнали. Има обаче моменти, когато животните се намират на места, в които е било невъзможно да попаднат случайно, като например да бъдат затворени в тухлена кухина.
Котките в Древен Египет са били представени в социалните и религиозни практики в продължение на повече от 30 века. Няколко древноегипетски божества като Мафдет, Бастет и Сехмет са изобразени и изваяни с котешки глави, представляващи справедливост, плодородие и власт. Божеството Мут също е изобразено като котка и в компанията на котка.
Сантана (група)

„Сантана“ (на английски: Santana) е американска рок група, основана през 1966 година в Сан Франциско от родения в Мексико китарист Карлос Сантана.
През различни периоди от своята история групата включва множество други музиканти, като Карлос Сантана остава единственият постоянен член. Малко след създаването си групата сключва договор с издателя „Кълъмбия Рекърдс“, участието им на фестивала „Удсток“ през 1969 година увеличава известността им и те записват добре приетите от критиката и публиката албуми Santana (1969), Abraxas (1970) и Santana III (1971). Те са записани от „класическия“ състав на групата, включващ вокалиста Грег Роли, перкусионистите Хосе Ареас и Майкъл Карабело, барабаниста Майкъл Шрийв и басиста Дейвид Браун. Сред хитовете им от този период са Evil Ways (1970), Black Magic Woman (1970), Oye Como Va (1971) и инструменталът Samba Pa Ti (1973).
След промяна на състава през 1972 година групата експериментира с елементи на джаз фюжън в албумите Caravanserai (1972), Welcome (1973) и Borboletta (1974). Тя достига нов връх в търговския и художествен успех със своя осемнадесети албум Supernatural (1999), който включва достигналите първо място в класацията „Билборд Хот 100“ сингли Smooth и Maria Maria. Албумът оглавява класациите в единадесет страни и получава осем награди „Грами“ – рекорд, достиган само от Майкъл Джаксън. През 2014 година групата се събира в своя „класически“ състав с изключение на починалия Браун и продължава да изнася концерти и да записва.
Стилът на „Сантана“ също е много разнороден и се променя с времето. Те са сред първите музиканти, популяризирали рок музика, включваща латиноамерикански елементи. Други стилове, в които свирят са джаз рок, поп рок, хардрок, блус рок, психеделичен рок.
Sodom

„Содом“ (Sodom) е траш метъл група в Германия, основана през 1981 г.
Заедно с Kreator и Destruction съставляват т.нар. Света троица на германския траш метъл. Докато другите 2 групи създават музика, която по-късно повлиява на дет метъла, Sodom изпъква и създава звучене, въздействащо върху блек метъл групите, които се появяват в края на 1980-те и в началото на 1990-те години.
Карл Абрахам

Карл Абрахам (на немски: Karl Abraham) е ранен германски психоаналитик и кореспондент на Зигмунд Фройд, който го нарича моя „най-добър ученик“. Той основава Берлинския психоаналитичен институт и е президент на Международната психоаналитична асоциация от 1914 до 1918 и отново през 1925.
Роден е на 3 май 1877 година в Бремен, Германия. Той си сътрудничи с Фройд за разбирането на маниакалната депресия. Абрахам е аналитик на Мелани Клайн през 1924 – 1925 и на редица британски психоаналитици, включително Едуард Глоувър, Джеймс Глоувър и Аликс Страчи. Също така и ментор на влиятелна група от немски психоаналитици включваща Карен Хорни, Хелене Дойч и Франц Александер.
Основният принос на Абрахам е в областта на психоаналитичната теория. Негова е идеята, че биологията диктува специфична последователност в развитието на целите на либидото. Той има и разработки в областта на теорията за етапите на психосексуалното развитие. Абрахам предполага, че личността на възрастния може да бъде разбрана в термините на фиксацията на определен етап от психосексуалното развитие. В резултат на изследвания на манийно-депресивната невроза той разграничава два основни типа: на единия може да се даде психодинамична интерпретация, а вторият е в основата си биологичен и не се поддава на психологическо обяснение.
Умира на 25 декември 1925 година в Берлин на 48-годишна възраст.
Полска печурка

Полската печурка, още червенушка (Agaricus campestris) е вид гъба от семейство Печуркови (Agaricaceae).
Тя е бяла, често матово бяла, а понякога жълтее. Покрита е с люспи, които леко покафеняват. Месото е бяло, а по-късно розовее. Всеизвестна и доста консумирана заради вкусното си месо. Много рядко се среща в гората, предимно в градини (през май-септември).
Полската печурка се среща сред полета и тревисти места след дъжд от лятото до есента. Често се появява на тревни площи в крайградските зони. Поради изчезването на превозните средства, теглени от коне, и последвалото намаляване на броя на пасящите коне, появата на изблици от много гъби наведнъж като в миналото вече е рядко събитие. Видът се среща рядко в гористи местности.
Гъбата се среща в Европа, Азия, Северна Америка, Северна Африка, Австралия и Нова Зеландия.
Полската печурка се консумира широко, дори и от хора, които обикновено не ядат гъби. Тя може да се сотира, пържи или дори да се нареже и яде сурова в салати. Полската печурка не се отглежда комерсиално, тъй като бързо узрява и има малък срок на годност. На вкус наподобява много на Agaricus bisporus, която се продава в много магазини. Гъбата има смъртоносен двойник – Amanita bisporigera, която е и най-честият виновник за смъртоносно натряване с гъби във Франция.
Девствена ципа

Девствената ципа, още хѝмен (на латински: hymen, от името на гръцкия бог на брака Хименей), представлява мембрана, която заобикаля или частично покрива входа на влагалището при жените, както и при други бозайници. Тя е част от вулвата или външните гениталии и има сходна структура с тази на влагалището. Хименът, изглежда, няма специфична физиологична функция или цел. При децата, въпреки че обикновеният външен вид е във форма на полумесец, много форми и вариации са възможни. Той може да бъде от тънък и разтеглив до дебел и донякъде твърд, а в други случаи може да липсва напълно.
Той се отделя от малките срамни устни, като от задното им съединение до основата на химена се намира малка ямка, наречена ладийна ямка (fossa navicularis). Обикновено е с отвор.
Различават се повече от 20 форми на химена, но по-често срещаните са следните: пръстеновиден химен (хименалният отвор е разположен почти централно), полулунен химен (много честа форма, отворът и долният ръб са по-високо), сърповиден химен (липсва вентралната част на химена, отворът е с формата на сърп), назъбен химен (краищата му са назъбени, може погрешно да се допусне неправилна дефлорация), преграден химен (с 2 отвора, разделени най-често с разположена вертикално преградка), решетъчен химен (с множество отвори, обикновено се налага хирургично разсичане на преградата), атрезия на химена (без отвор – рядко състояние, при което влагалището е затворено към външните полови органи, при първата менструация менструалната кръв не може да се оттече свободно навън и се натрупва във влагалището (haematocolpos) или дори в матката (haematometra), налага се оперативно отваряне на химена).
Обикновено при дефлорацията (разкъсване на химена при първия полов акт) хименът се разкъсва до основата на едно или няколко места, като по този начин влагалищният отвор се разкрива завинаги и е готов за по-нататъшни полови актове. Когато хименът е много месест и плътен, той може да затрудни дефлорацията и при разкъсване да се получи по-силно кръвотечение и дискомфорт. Когато е с широк отвор или ненормално разтеглив, хименът може да не се разкъса при дефлорацията и сексуалният акт да протече без разкъсването му изобщо. Подобен вид химени се разкъсват при по-интензивни и продължителни сексуални актове или при сношение с партньор с по-масивен на размери пенис. Пълното разкъсване на химена се постига чак при първото раждане.
Хименът може да се разкъса и в резултат на други условия, например от заболяване, при нараняване, медицински преглед, мастурбация или физически упражнения. Поради тези причини състоянието на химена не е убедително показание за девствеността (откъдето идва името ѝ), въпреки че продължава да се счита за такова в определени култури.
Въпреки че хименът не се регенерира, след като е разкъсан, той може да бъде възстановен хирургически чрез процедура, наречена хименопластика.
Див як

Дивият як (Bos mutus) е голямо, диво говедо, местен вид за Хималаите. Той е предшественик на домашния як (Bos grunniens).
Смята се, че предшественикът на дивия и домашния як се е отделил от тура (Bos primigenius) преди между един и пет милиона години. Дивият як сега обикновено се третира като отделен вид от домашния як (Bos grunniens).
Дивият як е сред най-големите съществуващи видове говеда. Възрастните са високи около 1,6 до 2 м до рамото и тежат между 500 и 1 400 кг. Дължината от върха главата до края на тялото е между 2,4 и 3,8 м, без да се брои опашката, която е между 60 и 100 см. Женските са около една трета от теглото и са с около 30% по-малки на дължина в сравнение с мъжките. Опитомените якове са малко по-малки.
Някога дивите якове са стигали до Южен Сибир на изток от езерото Байкал, но са изчезнали в Русия около 17 век. Днес дивите якове се срещат предимно в северен Тибет и западен Цинхай, като някои популации се простират в най-южните части на Синдзян и в Ладак в Индия. Малки, изолирани популации от диви якове се срещат и по-далеч, предимно в западен Тибет и източен Цинхай. В исторически времена диви якове са се срещали и в Бутан, но сега се смятат за изчезнали там.
Основното местообитание на дивите якове се състои от безлесни планини на височина между 3 000 и 5 500 м, доминирана от планини и плата.
Дивият як се е смятал за регионално изчезнал в Непал през 1970 г., но е преоткрит в Хумла през 2014 г. Това откритие вдъхновява идеята видът да бъде изрисуван върху валутата на Непал.
Дивият як в момента е включен като уязвим вид в Червения списък на IUCN. Преди това беше класифициран като застрашен, но беше изключен през 1996 г. въз основа на прогнозния темп на намаляване на популацията и текущия размер на популацията. Последната оценка от 2008 г. предполага обща популация от не повече от 10 000 зрели индивида.
Дивият як изпитва заплахи от няколко източника. Бракониерството, включително търговското бракониерство, остава най-сериозната заплаха; мъжките са особено засегнати поради по-самотните си навици. Обезпокояването и кръстосването със стада добитък също е често срещано явление. Това може да включва предаване на болести, пренасяни от говедата, въпреки че все още не са намерени преки доказателства за това. Конфликти със самите пастири, както при превантивни и отмъстителни убийства за отвличане на домашни якове от диви стада, също се случват, но изглеждат сравнително редки. Изглежда, че въведената в последните десетилетия защита от бракониерство е стабилизирала или дори увеличила размера на популацията в няколко области, което е довело до изваждането от списъка на IUCN през 2008 г. И в Китай, и в Индия видът е официално защитен; в Китай присъства в редица големи природни резервати.
Baildsa

Baildsa е музикална група в Солун, Гърция.
Създадена през 2007 г., групата изпълнява цигански пънк, реге и ска смесени балкански елементи. Музиката им комбинира вокали, китари, бас, барабани заедно с тромпети и акордеон. Baildsa са изпълнявали в Гърция, България, Македония и Турция. Групата е подгрявала Manu Chao и Kultur Shock. Първият им албум United States of Balkans (Съединени Балкански Щати) е издаден през октомври 2011 и може да се изтегли безплатно от уебсайта на бандата. Georgia Myridakis от fridge.gr коментира еклектичното звучене на Baildsa – „Елементи, вдъхновения, звуци, не подредени едни до други, а сглобени заедно, създаващи ентусиазираща и много забавна музика.
Първият албум на Baildsa – United States of Balkans е издаден през октомври 2011. Текстовете на песните поставят акцент върху политическата и социална ситуация в Гърция и като цяло на Балканите; според Baildsa – Балканите са историчеси и културно свързани и точно този смисъл носи заглавието United States of Balkans. В разговори с медиите, групата споделя, че „граници съществуват само по географските карти“. United States of Balkans може да се изтегли безплатно от уебсайта на групата.
Кристин Димитрова

Кристин Костадинова Димитрова е българска писателка и поетеса.
Кристин Димитрова е родена на 19 май 1963 г. в София. Завършва английска филология в СУ „Св. Климент Охридски“, където работи като старши асистент в катедра „Чужди езици“. През периода 2004 – 2006 г. е редактор в седмичната притурка за изкуство и култура на в. „Труд“ – „Арт Труд“. През 2007 – 2008 г. е колумнист на в. „Класа“, а между 2008 и 2012 г. – редовен участник в петъшното токшоу „Голямото жури“ на Дарик радио.
Член на Българския ПЕН клуб и на Сдружението на български писатели (но е сред подписалите Декларация през 2005 г. за готовността си да го напусне поради фактическото му несъществуване).
До смъртта му на 8 май 2019 г. е женена за проф. Владимир Трендафилов, с когото имат две деца.
Стихове, разкази и статии на Кристин Димитрова са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Армения, Беларус, Белгия, Босна и Херцеговина, Германия, Израел, Ирландия, Исландия, Испания, Италия, Канада, Китай, Литва, Северна Македония, Мексико, Нова Зеландия, Полша, Румъния, Русия, САЩ, Словения, Словакия, Сърбия, Турция, Унгария, Франция, Холандия, Хърватия, Чехия и Швеция. Преведени са на 27 езика (персийски, гръцки, английски, руски, иврит, арабски, арменски, исландски, италиански, френски, каталонски, китайски, литовски, македонски литературен език, испански, полски, румънски, словенски, словашки, сръбски, турски, унгарски, холандски, чешки, хърватски, шведски).
Стихосбирката ѝ „Поправка на талисмани“ е сред събитията на 2001 г. според поета Иван Теофилов и критика Владимир Шумелов.
Участва в първата Олимпиада на поезията в Швеция, организирана от IOPP (International Organization of Performing Poets), като член на българския отбор, съставен още от Силвия Чолева, Кирил Кадийски и Георги Пашов.
Автор е на сценариите:
Кристин Димитрова е носител на много награди:
Кристин Димитрова е участвала в международни литературни фестивали като:
London Chamber Players

Ансамбълът London Chamber Players е камерен оркестър за класическа музика, базиран в Лондон, основан през 2011 г. от родения в България пианист Иван Янъков. Оркестърът изнася концерти в Мадрид, Кадоган Хол в Лондон, Guiting Festival в Cotswolds и редовно в Лондон.
Оттегляне от спорта (ритуал)

Оттеглянето от спорта е ритуал, които спортист може да изпълни, когато е напът да сложи край на кариерата си.
Символиката зад този ритуал се крие в популярната в борбата фраза „Остави всичко на тепиха“ (на английски: „Leave it all on the mat“). Изпълнявайки тази традиция, спортистът заявява негласно, че това е неговото последно състезание и той прекратява своята кариера. В този емоционален момент често спортистът иска и/или може да се сбогува само по този начин. Оставянето на част от екипировката е метафора за това, че част от играча винаги ще остане със спорта. Тази традиция е и начин спортистът да бъдете запомнен, когато си отива от спорта.
Бойците практикуващи с ръкавици, като бокс, кикбокс, ММА и др., оставят ръкавиците си в клетката/на ринга в последната си битка.
В бокса, акта на оттегляне символично се нарича „да окачи ръкавиците на пирона“.
Борците в свободната или класическата борба оставят обувките си на тепиха. В по-редки случаи (като напр. при олимпийския шампион от Пекин 2008-а Хенри Сехудо), борецът може да предпочете да подари обувките си на някой фен в публиката.
Ритуалът при щангистите е да оставят своите обувки на тепиха.
Играчите на хокей оставят своите ръкавици на ледената пързалка, обичайно в центъра ѝ.
В сумото е възприета церемония с танц.
Антестерии

Антестерии (Ἀνθεστήρια) се счита за един от най-старите от празници, свързани с Дионис в древна Гърция.
Провежда се в края на февруари и началото на март. Свързан е с цъфтежа и пробуждащата се природа. Отбелязва се особено широко в Атина.
Първият ден от празничните дни се нарича Питойгия – „отваряне на бъчвите“ (Πιθοίγια от πίθος – „бъчва, делва“ и οἴγειν „отварям“), и се празнува по домовете. След възлиянията на бог Дионис за първи път се опитва младото есенно вино и се преценяват качествата му.
Вторият ден се нарича Ден на каните и е обществен празник. По време на празника всички пият и се веселят. Основен ритуал през този ден е тържественото шествие, съпровождащо статуята на бога (поставена на лодка с колела) из улиците на града. Когато шествието достига до дома на архонта-василевс, се извършва религиозния обред хиерогамия (свещен брак) - смята се че се извършва сексуален акт между бог Дионис и съпругата на архонта-василевс. Какво е представлявал този ритуал не е известно, тъй като не е публичен. Като символ на изобилието и плодородието на природата и жизнената сила на хората на този ден се провежда голямо състезание по надпиване.
Третият ден е посветен на мъртвите, наричан още Ден на гърнетата и се свързва с бог Хермес - Психопомп, който придружава душите на мъртвите до царството на Хадес. Къщите се залостват, а храмовете се опасват с дебели въжета. Пред вратата на всеки дом се поставя гърне с храна за мъртвите. Хората вярват, че на този ден сенките бродят свободно из града.
Литаково

Литако̀во е село в Западна България, Софийска област, община Ботевград.
Намира се на 12 km от общинския център Ботевград и на 78 km от столицата София. Най-близкото селище до него е село Радотина.
Църквата Свети Николай е свързана с ботевите четници.
Всяка година съборът на селото се провежда в първата събота на септември.
По традиция всяка година в Литаково на първи януари се вдига ялова сватба. Тя се нарича така, защото ролята на булката се играе от преоблечен мъж. Ритуалът се свързва с древните вярвания по нашите земи за преобличането. Той се прави, за да се прогони лошотията от старата година и е свързан с новото начало и пожеланията за хубави неща.
Традицията повелява възпроизводство на сватбения ритуал, като се посещават няколко къщи, в които се повтарят моменти от взимането на булката и извеждането ѝ от дома на родителите ѝ.
Празникът продължава с хоро на мегдана на селото, а после – с традиционна почерпка, спретната от местни хора.
Жителите на селото ползват оптична интернет връзка, селото е газифицирано.
Такси

Такси (от фр.: Taximètre) е средство на обществения транспорт, най-често лек автомобил, което се използва за превоз на пътници по тарифа, указана на таксиметъра.
В редица страни тарифата за превоз се договаря с шофьора, който обикновено е и собственик на таксито.
Най-често за таксиметров автомобил се използват автомобили с купета седан, миниван или лимузина. България е сред малкото страни в света, в които се допуска за таксиметрови услуги да се използват твърде малки и неудобни автомобили, като модела Daewoo Tico.
От 1960-те години, най-напред в Ню Йорк, се използва радиовръзка за повикване или контрол върху такситата. В Япония, а от няколко години и в България, за тази цел вече се използва GPS.
В някои държави е възприето таксиметровите автомобили да бъдат боядисани в определен цвят, за да се отличават на улицата.
Автогара Юг (София)

42.668767, 23.352469
Автогара „Юг“ е автогара с второстепенно значение в град София.
Намира се под надлеза на булевард „Драган Цанков“.
Автогара „Юг“ облекчава автобусния превоз на пътници от и към малки населени места на юг, югоизток, изток от столицата. След откриването на Централна автогара София функциите на Автогара „Юг“ намаляват. На автогара „Юг“ спира и автобуса за СПА Столицата на България – Велинград.
Автомобилен транспорт

Автомобилен транспорт е превоз на пътници и товари с автомобили. Развитието му е свързано с масовото промишленото производство на автомобили в света от началото на 20 век. В съвременния автомобилен транспорт се въвеждат високотонажни коли с ремаркета, тежки самосвали, малотонажни товарни коли, специални автомобили и други съвременни автомобилни средства. Значението на международните автомобилни превози нараства.
В България първият автомобил е внесен през 1902 г. за нуждите на Министерството на войната. През 1909 г. е открита първата междуселищна автобусна линия София – Самоков. Автомобилният транспорт е на първо място по превоз на пътници – 63 % (2000).
Каруца

Каруца е превозно средство, състоящо се от 2 или 4 колела, открита дървена каросерия и задвижвано от животински впряг – обикновено кон, магаре или вол. Каруцата се използва за транспорт най-вече в селата и малките градове и е сред малкото напълно съобразени с екологията превозни средства.
В българското село с каруца обикновено е наименувано превозно средство с 4 колела теглено от 1 или 2 коня. Тя е лека и, понеже се използва предимно за превоз на хора и леки товари, може да е украсена с рисувани орнаменти, цветя или природни мотиви. Известни са със здравината и елегантността си произвежданите в Горна Оряховица и Враца каруци. В Северозападна България, и на други места, каруцата за конски впряг е популярна с името талига (в руски телега).
Каруца с 2 колела се нарича двуколка или бешик (тур. – люлка). В България няма традиции да се използват за селскостопански нужди. Обикновено са предназначени за превоз на хора и то във впряг с 1 кон.
По-груба, по-тежка, с по-голям обем на каросерията и с по-висока товароподемност е т.нар. кола. Конструктивно колата е построена с 4 колела както каруцата, но се тегли от волове, биволи или от разпространените допреди 50-60 години коне, наричани тежковози. С такава волска кола може да се превозват товари от 1,5 до 2 тона.
Традиционно се изработва от дърво, макар да се използват и колела с бандаж от твърда гума или пневматични автомобилни гуми. Въпреки че изглежда твърде примитивна, нейната изработка е свързана със сложни технически детайли, които понякога могат да отнемат месеци за сглобяването ѝ. Металните елементи от конструкцията се изработват предимно ръчно от коларо-железари, а направата на дървените колела с необходимата здравина изискват високи професионални умения и добро познаване на дървения материал от майсторите дърводелци.
Каруците се използват най-вече за превоз на селскостопанска продукция. Самите каруци тежат около 250-300 килограма, но с тях може да се пренася тройно по-голям товар.
В нощния влак

„В нощния влак“ (на полски: Pociąg) е полски филм, мистерия от 1959 година, създаден в стил Алфред Хичкок.
Йежи (Леон Немчик), хирург от Варшава се качва в нощния влак към Хел на крайбрежието на Балтийско море, където го очаква съпругата му. За да не бъде безпокоен по време на пътуването, той е заплатил и двете спални места в купето. С изненада установява, че на едното от тях вече се е настанила Марта (Люсина Виницка), млада жена, която е сбъркала своето място. Йежи се опитва да обясни грешката и, прибягвайки дори до помощта на кондуктора, но безуспешно. Напрежението от неудачното начало на тяхното познанство постепенно отшумява и те започват да общуват помежду си. Но във влака е и бившият приятел на Марта, Сташек (Збигнев Цибулски), който няма толкова лесно да се примири с тяхната раздяла. Посред нощ на една малка гара във влака нахлува милиция и след щателен оглед, арестува Йежи по подозрение в убийство...
Петер Биери

Петер Биери (на немски: Peter Bieri) е швейцарски философ и писател, публикуващ литературни творби под псевдонима Паскал Мерсие. Автор е на философски трудове и романи.
Петер Биери е роден през 1944 г. в предградие на Берн в дребнобуржоазно семейство на композитор. Полага матура в бернската гимназия, където учи също латински, гръцки и иврит.
Следва класическа филология в Берн, но прекъсва поради любовна връзка и заминава в Лондон. По-късно следва философия, англицистика и индология в Лондон и Хайделберг и завършва през 1971 с докторска теза. След изследователски престои в Бъркли и Харвард през 1973-1975 г. Биери се хабилитира през 1981 г. в Хайделберг.
До 1993 г. преподава в Хамбург, Хайделберг, Берлин, Билефелд и Марбург. От 1993 г. е професор по философия в Свободния университет Берлин. Основните насоки на неговите изследвания са философска психология, теория на познанието и философия на морала.
През 2007 г., огорчен от университетските зависимости, се оттегля преждевременно от академичното поприще.
Освен множеството научни трудове Биери публикува редица романи под псевдонима Паскал Мерсие. През 2004 г. романът му „Нощен влак за Лисабон“ („Nachtzug nach Lissabon“) го нарежда сред авторите на бестселъри. Творбата е екранизирана през 2013 г. с участието на Джеръми Айрънс.
Петер Биери живее в Берлин.
Публикувани под псевдонима Паскал Мерсие:
Мария (албум на Тоника СВ)

„Мария“ е вторият студиен албум на вокална група Тоника СВ. Записан е през 1982 г. в студията на Българското радио и Балкантон под съпровода на оркестъра на Ансамбъла на Строителни войски. Издаден е на дългосвиреща плоча и аудиокасета от Балкантон през 1983 г. Каталожен номер на плочата: ВТА 11235, каталожен номер на касетата: ВТМС 7066.
Новоросийск (железопътна гара)

Железопътна гара Новоросийск (на руски: Железнодорожная станция Новороссийск) е железопътна гара в град Новоросийск, разположена на ул. „Жуковски“ № 16. Принадлежи към Севернокавказката железопътна линия на Руските железници. Сградата на жп гарата е построена в края на 19 век и има доста колоритен външен вид, призната е за архитектурен паметник.
Днес разписанието на гарата включва влакове за дълги разстояния и местни влакове. Като цяло те свързват Новоросийск със 172 града. Железопътни билети за влакове, включително транзитни, могат да бъдат закупени до Архангелск, Ростов на Дон, Воркута, Москва, Мурманск, Екатеринбург, Пенза, Санкт Петербург, Воронеж, Югорск и др.
Амуро-Якутска магистрала

Амуро-Якутската магистрала (на руски: Амуро-Якутская железнодорожная магистраль, АЯМ) е железопътна линия в Източен Сибир и Далечния изток на Русия, свързваща Транссибирската магистрала и Байкало-Амурската магистрала с Якутия.
Линията е частично действаща (от Сковородино до Томот) и частично строяща се (от Томот до Якутск).
Дълга е 767 км. Преминава през територията на вечна замръзналост, по мостове над реките Алдан и Амга, като се планира да минава и над Лена. Гарата на Нижни Бестях се предвижда да играе ролята на опорна точка, а железопътното трасе да достигне Магадан (планирано още от съветско време).
Строителството на участъка до гара Нижни Бестях завършва окончателно в края на 2018 г. и се очаква последният участък от трасето да бъде въведено в експлоатация към началото на 2019 г. Железопътният възел Нижни Бестях се намира на десния бряг на река Лена и има план за построяването на мост през река Лена, който да свърже Якутск с транспортния възел на реката. Изграждането на мост при тези климатични условия е изключително предизвикателство от инженерна гледна точка и вероятно строителството му ще продължи до 2024 г.
Северен административен окръг

Северен административен окръг, съкратено САО (на руски: Се́верный администрати́вный о́круг) е един от 12-те окръга на град Москва.
В окръга има 8 големи индустриални зони. Окръгът има свой герб и знаме. Административния окръг включва 16 района. Кодът на САО по OKATO е 45 277 000 000.
Префект от 12 ноември 2021 г. — Гаджимурад Изамутдинович Изутдинов. Окръгът се администрира от префектурата на САO и други окръжни власти.
Северният административен окръг е създаден на 10 юли 1991 г. с указ на кмета на Москва № 47-РМ „За образуването на административни окръзи в Москва“ във връзка с новото административно-териториално деление на столицата на Руската федерация — Москва. Сега САO обхваща площ от 109,9 km², с население от около 1 600 000 души. Територията на окръга започва от Белоруската жп гара и достига околовръстния път на Москва, а също така включва отделно разположения район Молжаниновски.
Районът е създаден на териториите на Москва и Московска област, които през 20 век практически не попадат в границите на Москва, с изключение на районите: Ямское поле, Петровски парк и Бутирская слобода. В края на 20-ти век на бъдещата територия на САО е имало около три дузини села, села и ферми на собственици, както и няколко малки фабрични и заводски селища, към които се добавяли гарови и вилни селища. Границата в началото на 20 век между Москва и земството в Московска област минавала по улица Скаковая, след това по Пеговски път (сега улица Серьогин), Верхняя и Нижняя Масловка. На територията, прилежаща към Бутирка, улица Разделная служи като граница със земството (сега е запазена само частично), както и Царски проезд — съвременната улица 1-ва Хуторская, тогава имала волости на окръга: Всехсвятская, Ростокинская, Троицкая и Черкизовская.
През 1991 г. Северният административен окръг включва териториите на бившите московски райони: Ленинградски, Железнодорожни, Тимирязевски, Фрунзенски, отчасти Свердловски и Краснопресненски.
Административно окръгът се поделя на 16 района:
На територията на областта има станции от пет линии на метрото: Замоскворецкая, Серпуховско-Тимирязевская, Таганско-Краснопресненская, Люблинско-Дмитровская и Большая Кольцевая, както и участъкът Хорошово — Окружная от Московския централен пръстен.
В САО има две железопътни депа: локомотивното депо Лихоборы TЧЭ-2 (бивш TЧ-15); принадлежи на Московската окръжна железница и локомотивното депо „Подмосковная ТЧ-16“ (това е архитектурен паметник).
В район Сокол се намира възловата жп гара Подмосковная по Рижското направление на Московската железница. Гарата е построена през 1901 г.
През територията на окръга преминават важни транспортни пътища на Русия:
В окръга се намират Северното товарно речно пристанище и Северна речна гара.
Пасеково

Пасеково (на руски: Пасеково) е хутор в Кантемировски район на Воронежка област на Русия, железопътна станция, разположена на линията Москва – Ростов.
Административен център на селището от селски тип Пасековское.
На 500 метра източно от станцията се намира археологически паметник, датиращ от 2-рото хилядолетие пр.н.е. (периода на бронзовата епоха). Той представлява група до 10 могили, с височина 4 – 5 метра.
Хуторът Пасеково възниква през 1871 г., в периода на строителство на железопътната линия. Името си получава от руската дума пасек – „пчелини“, слагани тук от жителите на Михайловка. По данни от 1900 г. в хутора има 3 къщи и 29 жители.
През 1926 г. в Пасеково има 15 къщи и 83 жители. По данни от 1995 г., на станцията живеят 261 души, има 116 къщи, в братската могила на хутора са погребани 76 бойци, загинали при освобождението на станцията. В Пасеково има клуб, медицински пункт, магазин, 2 ферми.
Министерство на железниците, пощите и телеграфите на България

Министерството на железниците, пощите и телеграфите (МЖПТ) е държавна институция в България с ранг на министерство, съществувала в периода 1911 – 1947 година, с прекъсване между 1934 и 1935 година.
Министерството на железниците, пощите и телеграфите е създадено с изменение на конституцията от 11 юли 1911 г. Състои се от две самостоятелни дирекции: Главна дирекция на пощите и телеграфите и Главна дирекция на железниците и пристанищата (ГДЖП). МЖПТ започва да функционира от 1 януари 1912 г. под наименованието Министерство на железниците, пощите и телеграфите (МЖПТ) до 11 декември 1947 г., когато се създава Министерство на железопътните, автомобилните и водните съобщения (на основание член 17, т. 3, и на член 40 от Конституцията на Народна република България от 4 декември 1947 г.).
През 1934 – 1935 г. МЖПТ и Министерството на обществените сгради, пътищата и благоустройството се обединяват (с изменение на конституцията от 19 май 1934 г.) в Министерство на съобщенията (МС) и отново се разделят с Указ № 120 от 21 април 1935 г.