Волжкобългарски епиграфски паметници

Български епиграфски паметници (чувашки – Пăлхар эпиграфика палăкĕсем, татарски – Болгар эпиграфика табылдыклары) – надгробни плочи с надписи (эпитафии) от 13 – 14 век на територията на Българския улус на Златна орда. Идентифицираните надгробни паметници могат да бъдат разделени на няколко категории. От „цивилизационна“ гледна точка има следните:
Мюсюлманските надгробни плочи от своя страна могат да бъдат класифицирани според езика:
В зависимост от вида на тюркския език последната група паметници се разделя, както следва:
Съществува и класификация, основана на външния вид на паметниците, в съответствие с техните художествени особености – 1-ви стил и 2-ри стил.
Надгробните плочи от 1-ви стил обикновено имат текст на з-език, а 2-ри стил – текст на p-език.
Следователно първоначално се смяташе, че такава класификация обхваща всички характеристики в комплекс. Има обаче изключения от тази кореспонденция.
Проучването на българските епиграфски паметници има тривековна история. Началото е поставено с указ на Петър I през 1722 г., след като той лично посещава българското селище.
През 1831 г. ориенталистът Я. Клапрот публикува за първи път български епитафии. А през 1863 г. Х. Файзханов разчита надписите въз основа на данни от чувашкия език. Ето как изглежда постигането на това в неговата статия:
Въпреки факта, че той всъщност разкрива „явната чувашност“ на текстовете, Х. Файзханов продължава да счита епиграфските паметници за „татарски“ (това се вижда от дадения фрагмент от неговата статия). Но не това е основното тук. Инцидентът в хода на опитите за превод на израза ҖИАТИ ҖҮР е описан от A. I. Artemyev (1820 – 1874) през 1866 г. в книга, публикувана в Санкт Петербург.; той всъщност подкрепи Х. Файзханов и показа заблудата на своите предшественици (горепосочените Ю. Клапрот, Ф. И. Ердман, И. Березин и др.). Споменатата 623 г. по хиджра според обичайната хронология е 1226 г., следователно със старото тълкуване би се оказало, че надгробният камък е от предмонголското време. Всъщност всички паметници датират от епохата на Златна орда.
Откритието на Х. Файзханов беше подкрепено и от Н. Илмински, въпреки че той твърди, че „уважаемият молла е изразил... идеята не нарочно, а мимоходом... и следователно колебливо и непълно“.
Впоследствие работата на Н.И. изиграва особено важна роля в разкриването на същността на епиграфските паметници. Ашмарина „Българи и чуваши“ (1902).
Що се отнася до количествената страна, Н. И. разглежда само 93 надгробни плочи.
Съществува погрешно схващане, че по-късният изследовател Г. В. Юсупов е изследвал 200 такива паметника, но само 40 от тях датират от 13 – 14 век. Останалите паметници са с по-късен произход.
Особено място сред цялата българска епиграфика заемат български паметници само с арабски надписи, които не са особено много. По тях е трудно да се съди за етно-езиковата принадлежност на хората, но можете да научите за техния социален и личен живот.
Съвсем друг въпрос са двуезичните паметници, които освен на арабски имат текст и на тюркски. Има дори едноезични тюркски надгробни паметници (не са много), както и една триезична – с текстове на арабски, тюркски з- и р-езици.
:
Паметникът беше привлечен от вниманието на 17 юни 2019 г. от И. Гумеров и В. Усманов по време на научни теренни изследвания и оттогава беше един от последните, въведени в научен оборот.