davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Tianjin CTF Finance Centre

Tianjin CTF Finance Center is a supertall skyscraper located in the Tianjin Economic-Technological Development Area central business district of Binhai, Tianjin, China. Construction started in 2013 and was completed in 2019. At 1,739 ft (530 m), and with 97 floors, the tower is the second-tallest building in Municipal Tianjin after unfinished Goldin Finance 117, the eighth-tallest building in the world, and the tallest building in the world with fewer than 100 floors. It is located in the outer district of the Tianjin Economic-Technological Development Area. Tianjin CTF Finance Center is designed by Skidmore, Owings & Merrill LLP in collaboration with Ronald Lu & Partners.
The building was honored with the Tall/Slender Structure award at the 2021 Awards Ceremony by the Institution of Structural Engineers (IStructE).
The Tianjin CTF Finance Centre is designed with a gently curving glass facade that incorporates eight sloping mega-columns. The columns follow a line connecting the centers and corners of all four elevations. This design improves the building's seismic resilience and contributes to both its gravity and lateral systems. The columns are effective in increasing the stiffness of the building's perimeter frame, consequently attracting a larger portion of the seismic forces in compliance with the Chinese code requirements.
The façade reinforces the curvature of the tower form and creates a shimmering texture over the building's surface. The crystalline-like curtain wall stretches from the suspended glass canopies at each of the lobbies to the dematerialized, mega-column-looped crown and presents a bold expression of a comprehensive, integrated design on the Tianjin skyline.
By stacking reducing floor plates, the tower tapers dramatically to minimize the surface area exposed to wind, sun, and moisture. The gently-undulating curves of the facade subtly denote the integration of the three distinct programs within a singular smooth object. Square in plan with rounded corners, the floor plate geometry enables unique interior fit-outs and customization options for occupants. Research by the architect has shown that lateral forces due to vortex shedding can be controlled by tapering the vertical profile of the tower and softening any sharp corners in plan. The building's aerodynamic shape greatly reduces this vortex shedding by “confusing the wind” and disrupting the opportunity for any resonating wind forces and loads on the structure.
Tianjin Chow Tai Fook Financial Center (old plan) is a polyline-shaped building with a square shape as the base, and the shape is tapered from bottom to top. In the design effect, in the daytime, the building will refract the sunlight to show various colors, and at night, the top of the inclined tower glows like a diamond. The new plan is rocket-shaped and dominated by arcs; the crown is like a cicada's wings.
39°01′18″N 117°41′53″E﻿ / ﻿39.0217°N 117.6981°E﻿ / 39.0217; 117.6981
200 Central Park South

200 Central Park South is a Modern-style building on the south side of Central Park in Midtown Manhattan, New York City, at the corner of 7th Avenue and Central Park South (59th Street). It is most notable for its curving facade, banded by balconies. Its exterior is beige brick and glass. It is across from a major pedestrian and vehicle entrance into Central Park, known as the "Merchant's Gate". This full service building was completed in 1963 by Bernard Spitzer and Melvin Lipman. It was designed by Wechsler & Schimenti.
The building contains a curved facade and is lined with terraces that taper in, then curve, and taper out as they wrap around the two faces of the building. The curved base gives views of Central Park to more apartments. Spitzer reportedly got the idea for the curve from the curve drawn by a pencil thrown in frustration. Its tapered balconies have been said to give it a Barcelona feel. The base rises 21 stories, while its tower is set back, and brings it up 14 more floors.
As of 2016 it is a full-service residential co-op apartment building. This Midtown West building currently has 309 apartments spanning 34 floors. Amenities for its residents include a roof deck, elevator operators, maid service, valet, garage, and concierge. In 2016, it is rated as the #2 co-op building in Midtown, and #13 in Manhattan, according to CityRealty.
The building’s design was explained by Robert A. M. Stern, Thomas Mellins and David Fishman in their book, New York 1960 as "a kind of aggressive, self-referential Modernism that had hitherto been largely absent from Manhattan." Horsley asserts it resembles the Fontainebleau Hotel (1954), in Miami, designed by Morris Lapidus.
The building sits across Seventh Avenue from the New York Athletic Club, to the east. It is also near Alwyn Court to the southeast, the Saint Thomas Choir School to the south, and 220 Central Park South to the west.
Residents have included:
40°46′00″N 73°58′48″W﻿ / ﻿40.766736°N 73.979887°W﻿ / 40.766736; -73.979887
List of tallest buildings in India

This article ranks the tallest buildings in India that stand at least 190 metres (623 ft) tall, based on standard height measurements. This means that spires and other architectural details are included in the official height, but not antenna masts, as it is defined by the Council on Tall Buildings and Urban Habitat. Only habitable buildings are ranked, which excludes radio masts and towers, observation towers, temples, chimneys, and other tall architectural structures.
The era of skyscrapers in India began with the completion of the LIC Building in Chennai in 1959. With 12 floors initially, it was the first skyscraper in the country and remained the tallest building in the country until 1961, when it was surpassed by the 25-story Usha Kiran Building in Mumbai. Many taller buildings have appeared in various cities in the country ever since. Palais Royale in Mumbai had structurally topped out in 2018 as the tallest building in the country with a height of 320 meters, but the building is still under construction. Lokhandwala Minerva, also in Mumbai, with a height of 301 metres (988 feet) and 78 floors, is the tallest completed building in the country. Several taller buildings are under construction, and some are on hold.
Mumbai has the highest number of skyscrapers and high-rise buildings in India; more than 200 skyscrapers and 5,600 high-rise buildings currently exist in the Mumbai Metropolitan Region. Delhi-NCR has also witnessed a massive construction boom in the last 20 years with around 24 skyscrapers and 5,200 high-rise buildings already constructed in the region. Kolkata has 14 existing skyscrapers and around 1,000 completed high-rise buildings. Bengaluru, Hyderabad, Ahmedabad, Chennai, Pune, Surat, GIFT City and Kochi also have numerous high-rise buildings.
This list includes buildings that have been completed or have topped out. Architectural height is used; therefore masts and other elements are discounted in height measurement. This includes spires and architectural details, but does not include antenna masts. The buildings in this list are above 190 metres (623 ft):-
This list includes cities with skyscrapers. There are eight such cities in India with buildings taller than 150 metres (490ft).
This lists ranks buildings that are under construction in India and are planned to rise at least 200 metres (656 ft) or 65 floors tall. Buildings that are only approved, on hold or proposed are not included in this table.
This list ranks buildings that were once under construction and are now on hold and are planned to rise at least 200 m (660 ft) or 40 floors tall.
This list ranks buildings that are approved or proposed and are planned to rise at least 200 m (660 ft) or 50 floors tall.
Maritime nation

A maritime nation is any nation that borders the sea and is dependent on its use for the majority of the following state activities: commerce and transport, war, to define a territorial boundary, or for any maritime activity (activities using the sea to convey or produce an end result).
Historically, the term has been used to refer to a thalassocracy such as Carthage and Phoenicia but during the medieval period increasingly became associated with the Maritime Republics of Venice, Pisa, Genoa, Amalfi, Gaeta, Ancona and Ragusa.
The interests of a modern maritime state can be in conflict with those of the coastal states that do not depend on the sea trade routes in a major way. For example, when the marine pollution is concerned, the coastal states seek to protect their shores and waters, while the maritime nations are concerned with limits the protective regulations place onto the freedom of navigation. Many states have both maritime and coastal interests, so the groups of coastal and maritime states intersect to a large degree.
Delivery culture in South Korea

Delivery culture in South Korea started in the Joseon period. Nowadays, because of a fast-paced lifestyle and the role of technology in everyday life, people use delivery services to deliver anything from food, documents, presents, etc. at a cheap price. Although delivery is quite common in other parts of the world, Korean delivery is unique in a way because of the use of scooters and motorcycles to quickly transport food and services.
Korean delivery started in the Joseon period (1392–1910). The earliest Korean delivery food on record is naengmyun (냉면) which is cold buckwheat noodles in soup. Hwang Yun-seok (황윤석) mentions in his book, that he ordered naengmyun for lunch with his colleagues on a special day in July 1768. During that time, naengmyun was a famous delicacy in the royal court which also gained popularity among noblemen, which gave birth to the first delivery service. Throughout the Joseon era, delivery service became more widespread among kings and royalty.
In the 1930s, delivery food expanded to various soups and noodles and delivery became a common thing. It was all thanks to Chinese migration to Incheon in the 1900s. Through this expansion, jjajangmyeon (짜장면) noodles, which consists of black bean paste sauce, became popular during the 1950’s. Thus, delivery services continued to expand during a period of rapid economic growth into the 1970s. This enabled Chinese restaurants to open on every street corner. However, it was not until the 1990s when fried chicken and pizza places conquered the delivery service market. This allowed for the rapid growth of the food delivery market in Korea.
Before smartphones and the internet took over, the older generation used landlines to order delivery. It was common for restaurants to distribute their menu to every household so they can have access to their food options. As technology improved rapidly, delivery services became more convenient as well. Nowadays, 70% of people use mobile delivery to order, thus creating a dominance in the market. Among these apps Yogiyo (요기요), Coupang eats (쿠팡) and Baedal Minjok (배달의민족) are the most common.
List of Dutch loanwords in Indonesian

The former colonial power, the Netherlands, left an extensive vocabulary. These Dutch loanwords, and loanwords from other European languages which came via Dutch, cover all aspects of life. Some Dutch loanwords, having clusters of several consonants, pose difficulties to speakers of Indonesian. This problem is usually solved by insertion of the schwa. For example, Dutch schroef [ˈsxruf] → sekrup [səˈkrup]. Many Indonesian vocabulary ending "-si" (e.g.:administra-si) also are known from the Dutch vocabulary influence "-tie" (e.g.:administra-tie). All the months from January (Januari) to December (Desember) used in Indonesian are also derived from Dutch. It is estimated that 10,000 words in the Indonesian language can be traced to the Dutch language.
Kal Tire

Kal Tire is a wholly owned Canadian company based in Vernon, British Columbia, where it was founded in 1953 by Thomas J. Foord OBC and Jim Lochhead. Its business comprises retail tire sales for passenger and light truck vehicles, mechanical services for passenger and light trucks, commercial truck tires, mining and off-road sales and service and retreading of both commercial and off-road tires.
Kal Tire was started in 1953 by Thomas J. Foord and Jim Lochhead with the goal of servicing the commercial logging operations that operated in the Okanagan Valley around Vernon, British Columbia and Nakusp, British Columbia by building customers' trust.
Kal Tire was named after Kalamalka Lake, the prominent "Lake of Many Colours" landmark in Vernon. The company is still based in its birthplace of Vernon.
Since 1953, Kal Tire has expanded steadily. Kal Tire comprises 165 company-owned branches, 49 independent associate dealers, 11 mining/industrial/commercial locations, 10 retread facilities, one OTR plant and four distribution warehouses. The business covers a market that includes British Columbia, Alberta, Yukon, Northwest Territories, Saskatchewan, Manitoba, Northern Ontario, parts of Southern Ontario and Quebec, as well as mining operations in Mexico, Panama, Colombia, Chile, the United Kingdom, Ghana, Mozambique, Sierra Leone, South Africa, Tanzania, Zambia, Burkina Faso, and Australia.
Kal Tire started with the motto of 'If we sell it, we guarantee it', which is still used by the company today. That was followed by the slogan of 'You'll like us for more than our tires'. This campaign proved very successful for the company but was then replaced by service stories. Kal Tire uses the brand position of 'True Service'.
Participation in industry trade shows and participation in organizations is a key part of the marketing strategy of Kal Tire. Some of the organizations that Kal Tire is associated with include Western Canada Tire Dealers Association, Tire Industry Association and BC Roadbuilders Association.
Kal Tire sells and services many name brand manufacturers including: Bridgestone, Firestone, Michelin, BFGoodrich Yokohama, Nokian, Nitto and Multi-Mile products. Kal Tire has expanded its service offering to include mechanical work ranging from shocks and struts to brakes and oil service, but it is not provided at all locations. Mechanical part suppliers include Raybestos friction parts, Truxxx lift and levelling kits, Moog steering parts, Trico wiper blades and Pennzoil lubrication products. Batteries are sold for cars, trucks and marine vehicles using the DieHard line of batteries.
Off-the-road (OTR) tires are generally larger, for use on heavy equipment that would not normally operate on paved roads. On July 31, 2012, Kal Tire partnered with OTR Tyres in the UK to create a global earthmover tire sales and service company.
Kal Tire carries a full range of commercial truck tires and is also the largest retreader of commercial tires in Canada. It has ten retread facilities across Canada that use the Bandag process. Kal Tire also carries and services industrial-use tires for equipment such as forklifts, excavators and tracked vehicles.
Car condo

A car condo is a type of property that allows the owner to have a dedicated space for their vehicle. Unlike a regular garage, a car condo is a separate unit that can be bought or rented by the owner. [1]
The car condo building also has shared facilities, such as a lounge, a workshop, or a wash bay, that are co-owned by all the tenants. The owner of a car condo pays a monthly fee to cover the expenses of these common areas.
Car condo developers are marketing their projects to the following demographic:
Car condos range in price based on location, size, features and services. Some people take a regular storage facility and store their vehicle while others offer sizes ranging from 800 to 10,000 square feet (930 m).
High-end luxury car condos are based more on a country club approach and serve their members. Some are centered on racing, R&D, motorsports and philanthropic pursuits. The idea of mixing high-end and vintage automobiles with fund raising is reaching heights as evident in the $100,000 USD raised in one night for the Santa Clara Valley Medical Center.
As with any country club, the members require a club house which can serve as a venue for charitable, political, and corporate functions. These facilities offer their owners amenities such as round-the-clock security, automobile-related businesses and concierge services.
Kamonyi District

Kamonyi ni Akarere kari mu Ntara y'Amajyepfo, Rwanda . Umurwa mukuru wacyo ni Kamonyi, rimwe na rimwe izwi nka Gihinga.
Akarere ka Kamonyi kagabanijwemo imirenge 12 ( imirenge ): Gacurabwenge, Karama, Kayenzi, Kayumbu, Mugina, Musambira, Ngamba, Nyamiyaga, Nyarwaka, Rugalika, Rukoma na Runda.
Akarere ka Kamonyi

Kamonyi ni kamwe mu turere tw’u Rwanda, gaherereye mu Ntara y’Amajyepfo. Kamenyekanye cyane kubera amateka yihariye, umuco gakondo, n’ubuhinzi. Uko gahana imbibi na Kigali, umurwa mukuru w’u Rwanda, bituma kaba akarere k’ingirakamaro mu bucuruzi no mu iterambere.
Akarere ka Kamonyi kagabanyijemo imirenge cumi n'ibiri (12):
Buri murenge ugizwe n’utugari n’imidugudu bifasha mu miyoborere y’akarere.
Ubukungu bwa Kamonyi bushingiye cyane ku buhinzi, aho abaturage bahinze ibihingwa bikurikira:
Ubworozi burahakorerwa cyane, cyane cyane ubworozi bw’inka zitanga amata n’inyama.
Kubera aho gaherereye hafi ya Kigali, ubucuruzi n’iterambere ry’ubukungu biri gutera imbere cyane.
-https://www.kigalitoday.com/amakuru/amakuru-mu-rwanda/article/kamonyi-ugura-cyangwa-ugurisha-ikibanza-muri-site-z-imiturire-azajya-abanza-kwishyura-ibihumbi-250frw
Kamonyi WFC

Kamonyi WFC (kamonyi Women Football Club) ikipe yashizwe kandi irebererwa na karere ka kamonyi ni ikipe y’umupira wa maguru waba bigize umwuga. Ni ikipe igaragaramo abagore n’abakobwa mugukina shampiyona y’igihugu I tegurwa na FERWAFA, Ishyirahamwe ry’umupira w’amaguru mu Rwanda ndetse n’igikombe cy’amahoro cy’igihugu. Kamonyi WFC yakinnye mu shampiyona y’icyiciro cy’akabiri mu Rwanda, irazamuka ubu ikaba iri mu cyiciro cya mbere cya shampiyona mu mupira w’amaguru mu bari na bategarugori.
Kamonyi WFC ( kamonyi Women Football Club ) yagiye yitabira amarushanwa menshi kandi agiye atandukanye, twavuga igikombe cy'amahoro ndetse n'igikombe cya shampiyona haba ari mu cy'iciro cya mbere cyangwa icyiciro cy'akabili, aha twavigako iherutse gukina na ikipe ya rayon sports women football club hari mugikombe cy'amahoro, bari gukina imikino yo muri 1/8 cy'irangiza muri icy gikombe.
Ibiti muri kamonyi

Ubuyobozi bw’akarere ka Kamonyi buratangaza ko bwishimiye uko buhagaze muri gahunda yo kwesa imihigo muri uyu mwaka,kuko bwahize imihigo 68 ,muriyo 57 igeze ku kigero gishimishije mu gihe igera kuri 42 yamaze kugerwaho ijana ku ijana.
Ku Cyumweru tariki ya 14 Werurwe 2021, Polisi y’u Rwanda ikorera mu Karere ka Kamonyi, Umurenge wa Nyamiyaga yafashe abagabo batandatu (6) batemaga ibiti bya Leta byatewe ku muhanda nta burenganzira babiherewe. Abo bagabo ubwo bafatwaga bari bafite imbaho zigera kuri 279 babaje mu biti bya Leta. abafashwe ni Niyibizi Jean Claude w’imyaka 34, Mbabarenkoriki Eric w’imyaka 32, Hategekimana Frederick w’imyaka 30, Bizimana Cyriaque w’imyaka 31, Sebahire Mathieu w’imyaka 34 na Mbonabucya Emmanuel w’imyaka 24.
Abaturage bo muri iriya Midugudu baduhaye amakuru ko hari abagabo basanzwe ari ababaji batema ibiti biteye ku muhanda by’iganjemo ibyo mu bwoko bwa Gereveriya bakabibazamo imbaho bakazigurisha. Natwe tukimara guhabwa amakuru kubera ko abaturage bagiye batubwira aho batuye n’aho babariza ibiti twaragiye duhita tubafata uko ari 6 maze tubasangana imbaho 279
Cana rumwe i Kamonyi

Abasigajwe inyuma n’amateka bo mu Kagari ka Kagina, mu Murenge wa Runda mu Karere ka Kamonyi bakora umwuga w’ububumbyi, batangaza ko kuva kuri gakondo bagakora ububumbyi bw’ishyiga rya “Cana rumwe” byabongereye umusaruro; kuko amashyiga bakora afite agaciro gakubye inshuro eshatu izo bakoraga mbere.
Ababumbyi b’ishyiga rya Cana rumwe bibumbiye muri Koperative “Ubumwe” batangiye kubumba aya mashyiga mu mwaka wa 2011. Icyo gihe bahawe amahugurwa na Minisiteri y’ibikorwa remezo ifatanyije n’icyari ikigo cy’igihugu gishinzwe ingufu, amazi, isuku n’isukura (EWSA), hagamijwe kurengera ibidukikije hagabanywa ibicanwa.
Iri shyiga abarikoresha bavuga ko ritwara inkwi nke kuko ridashobora gukwirwamo imyase myinshi icyarimwe. Abaribumba bo bavuga ko ryabafashije kuva mu bukene bakabasha kwibonera bimwe mu byo ingo zabo zikenera, kuko ngo bagereranyije n’amafaranga yavaga mu mbabura zisanzwe bagurishaga amafaranga y’u Rwanda 300 frw, cana rumwe yo bayigurisha amafaranga 1000.
Kamonyi District

Kamonyi is a district (akarere) in Southern Province, Rwanda. Its capital is Kamonyi, also sometimes known as Gihinga.
Kamonyi district is divided into 12 sectors (imirenge): Gacurabwenge, Karama, Kayenzi, Kayumbu, Mugina, Musambira, Ngamba, Nyamiyaga, Nyarubaka, Rugalika, Rukoma and Runda.
2°00′S 29°54′E﻿ / ﻿2.000°S 29.900°E﻿ / -2.000; 29.900
Faustin Ntezilyayo

Faustin Ntezilyayo (born 20 August 1962) is the former chief justice/president of the Supreme Court of Rwanda and president of the High Council of the Judiciary from 6 December 2019 to 3rd december 2024 replacing Sam Rugege who ended his term in December 2019.
Ntezilyayo was born on 20 August 1962 in the present-day Kamonyi District. He holds a Ph.D. in law from the University of Antwerp (Belgium), a Master of Laws (LLM) in fiscal law from Free University of Brussels (Belgium), a Master of Arts in international affairs (international trade policy), from Carleton University (Canada); and a Bachelor of Laws from the National University of Rwanda.
Ntezilyayo started his career as a lecturer at the Faculty of Law of the National University of Rwanda in 1986. He has been a visiting scholar at Duke University School of Law (USA), 1999 (US); a visiting lecturer at the University of Ottawa (Canada), (2007–2008); and a consultant with the World Bank; the Organisation Internationale de la Francophonie (OIF) and the United Nations Institute for Training and Research (UNITAR). Ntezilyayo served in various positions in the government of Rwanda. He was Minister of Justice from October 1996 to January 1999; vice governor of the National Bank of Rwanda (2000–2003); managing director of the Rwanda Utilities Regulatory Agency (2003–2005); and senior legal advisor in the Ministry of Commerce and Trade (1996). He is also familiar with the private sector, having been the managing director of a microfinance bank (i.e. AGASEKE BANK), (2011–2013) and an arbitration practitioner. Ntezilyayo was a Judge of the East African Court of Justice from April 2013 to March 2020. He was sworn in as Chief Justice of Rwanda on 6 December 2019.
List of Rwanda districts by population

This is a list of the districts of Rwanda by population as of August 15, 2012, the date of the 2012 Rwanda population and housing census. Gasabo District of Kigali City is the most populous district with more than half a million people, while Nyarugenge of Kigali City is the least populous. This list compares the results from 2012 census with the results from 2002 when the last census was held.
Opincă

Opinca reprezintă un tip de încălțăminte țărănească tradițională purtată în sud-estul Europei (în special în Bosnia și Herțegovina, Bulgaria, Croația, Muntenegru, Macedonia de Nord, Serbia și, de asemenea, în România și Albania). În mod caracteristic opincile sunt făcute din piele, le lipsesc șireturile, sunt durabile și se termină diferit, în partea dinspre degete. În Serbia, designul terminației în formă de corn pe degetele de la picioare indică regiunea de origine, deși acest design specific nu este exclusiv Serbiei. Opincile sunt considerate încălțămintea țărănească tradițională, pentru oamenii din regiunea balcanică. În Bulgaria, ele sunt denumite „țarvuli”.
În sârbo-croată òpanak/о̀панак, precum și în bulgară sau macedoneană opinok/опинок, derivă în cele din urmă din cuvântul proto-slav *opьnъkъ.
Literalmente, òpanak ar însemna aproximativ „încălțăminte pentru cățărare” sau „încălțăminte din piele întinsă (piele de animal)”.
Columna lui Traian din Roma prezintă daci care poartă acest tip de încălțăminte din piele. Potrivit lui Wilkes, opincile au reprezentat inițial mocasini de piele purtați de popoarele paleo-balcanice precum ilirii, dacii, tracii etcaetera, fiind adoptați ulterior de populațiile slave În trecut, încălțămintea tradițională era lucrată manual din piele prelucrată acasă. Bucata de piele trebuia sa fie mai mare decat talpa, cu gauri in lateral, astfel incat sa se poată înfășura respectiva bucatp in jurul piciorului, dandu-i aspectul de încalțăminte. Forma încrețită îi dădea un vârf ascuțit, la final și încălțămintea respectivă era purtată peste ciorapi de lână, sau peste piese de îmbrăcăminte albe. În zilele noastre, opinicile sunt adesea folosite ca parte a costumului tradițional, de către grupuri de dans popular și de artiștii populari.
Până acum 5 decenii, opinicile erau de obicei purtate în zonele rurale din Bosnia și Herțegovina, Bulgaria, Croația, Macedonia de Nord, România și Serbia. În zilele noastre ele sunt folosite doar în portul popular, pentru ansambluri de dansuri folclorice, la festivaluri, sărbători sau la alte evenimente culturale.
Cea mai mare opincă din lume, conform Guinness World Book din 2006, este cea de 3,2 m, mărimea 450 și cântărind 222 de kg, realizată de opančar Slavko Strugarević, din Vrnjačka Banja, Serbia.
Opinciple fac parte din unele variante ale costumului național croat.
Opincile sunt cunoscure ca și simbol național al Serbiei și fac parte din costumul național al acesteia.
Comuna Runcu Salvei, Bistrița-Năsăud

Runcu Salvei este o comună în județul Bistrița-Năsăud, Transilvania, România, formată numai din satul de reședință cu același nume.
Comuna a fost înființată prin Legea Nr. 67 din 23 martie 2005, publicată în Monitorul Oficial Nr. 251 din 25 martie 2005, prin desprinderea satului Runcu Salvei de comuna Salva.
Comuna Runcu Salvei prezintă nenumărate atracții turistice : precum Biserica de lemn greco-catolică care datează din anul 1757, de asemenea și tradiții istorice precum : celebra plăcintă cu brânză făcută doar în Runcu Salvei, rețetă secretă învățată din strămoși și dată mai departe.
Dar și tradiția opincilor făcute de Floarea Cosmi, care la vârstă de 83 de ani are la activ peste 50 de ani de făcut opinci, Floarea Cosmi a învățat meseria de la soțul ei , iar acum face în jur de 25 de opinci pe zi.
Conform recensământului efectuat în 2021, populația comunei Runcu Salvei se ridică la 1.229 de locuitori, în creștere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 1.228 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (96,09%), iar pentru 3,91% nu se cunoaște apartenența etnică. Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (86,49%), cu minorități de penticostali (5,21%) și greco-catolici (3,34%), iar pentru 3,99% nu se cunoaște apartenența confesională.
Comuna Runcu Salvei este administrată de un primar și un consiliu local compus din 9 consilieri. Primarul, Daniel Pop[*]​, de la Partidul Social Democrat, este în funcție din 1 noiembrie 2024. Începând cu alegerile locale din 2024, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:
Dumitru Dan (globe-trotter)

Dumitru (Demetre) Dan (n. 14 iulie 1889, Buhuși, România – d. 4 decembrie 1978, Buzău, România) a fost un geograf, profesor de geografie și globe-trotter român născut într-o familie de origine greacă. S-a remarcat prin faptul că a cucerit titlul mondial pentru înconjurul lumii pe jos, deși titlul și veridicitatea realizării lui sunt controversate.
În 1910, Dumitru Dan a participat împreună cu Paul Pârvu, Gheorghe Negreanu și Alexandru Pascu — toți fiind studenți la Universitatea Sorbona — la concursul organizat de Touring Club de France, care prevedea efectuarea înconjurului lumii pe jos și prin mijloace materiale proprii. Premiul oferit a fost de 100.000 de franci francezi.
Din cauza izbucnirii Primului Război Mondial, Dumitru Dan a completat traseul abia în anul 1923 și a primit cei 100.000 de franci, care între timp își pierduseră mult din valoarea inițială, reprezentând doar 8% din aceasta.
Dumitru Dan a fost singurul român care a terminat competiția. Acesta s-a înscris în competiție alături de Gheorghe Negreanu, Alexandru Pascu și Paul Pârvu.
Performanța sa a rămas neegalată, fiind înscris în Cartea Recordurilor în anul 1985.
Călătoria l-a purtat pe 5 continente, peste 3 oceane, prin 74 de țări, 30 de colonii și prin peste 1.500 de orașe. A rupt 497 perechi de opinci și 28 de costume naționale.
A decedat pe 4 decembrie 1978 la Buzău, unde a fost înmormântat în Cimitirul Eroilor. Mormântul său a rămas în paragină până în 2015, când ziaristul englez Roger Bunyan l-a vizitat în cursul documentării pentru un articol. El i-a scris un e-mail președintelui român de atunci, Traian Băsescu, care a cerut primarului Constantin Boșcodeală să rezolve problema. Muzeul Județean din Buzău a obținut un grant de 86.000 de euro și, în colaborare cu Gheorghe Dan, un strănepot al globe-trotterului, a reamenajat mormântul până în 2017.
În 2015 a primit post-mortem titlul de cetățean de onoare al Buzăului.
Federația Română de Karate Tradițional

Federația Română de Karate Tradițional (FRKT) este o structură sportivă de interes național ce desfășoară, organizează și promovează activitatea de karate Kyokushin din România. Înființată în anul 1993, este membră a Comitetului Olimpic Român (COSR), a Federației Internaționale de Karate Tradițional (ITKF), a World Fudokan Federation (WFF) și a Federației Europeane de Karate Tradițional (ETKF).
Matei B. Cantacuzino

Matei B. Cantacuzino (n. 10 iulie 1855, Fântâna Mare, Suceava, România – d. 10 august 1925, Iași, România) a fost un jurist și om politic român, care a îndeplinit funcția de primar al municipiului Iași în perioada 29 decembrie 1912 - 6 ianuarie 1914.
Matei B. Cantacuzino s-a născut la data de 10 iulie 1855 în localitatea Fântâna Mare din fostul județ Baia, actualmente în județul Suceava. Tatăl său era boierul pașoptist Vasile (Basile) N. Cantacuzino (1816-1906), fiul marelui logofăt Neculai Canta (Cantacuzino), care avea o moșie la Hoisești, în apropiere de orașul Podu Iloaiei. El participase la mișcarea din martie 1848 a tinerilor intelectuali moldoveni.
A urmat studii la Dresda și apoi la Lausanne, unde a absolvit și clasa de piano a Conservatorului de muzică din acest oraș. Studiile superioare și le-a început în vestitul oraș universitar Heidelberg, dar le-a finalizat la Facultatea de drept din Paris, în anul 1877. După revenirea în țară, a profesat ca magistrat. În anul 1878 a fost numit magistrat supleant la Tribunalul Iași, dar după scurt timp și-a dat demisia, împreună cu un grup de colegi, în semn de protest contra unei nedreptăți făcute unuia dintre aceștia. În anul 1885 reintră în magistratură la Tribunalul Iași, unde funcționează ca judecător, președinte și prim-președinte până în 1892, când este numit consilier la Curtea de Apel din Iași. În anul 1900 devine profesor la Facultatea de Drept din Iași, dar activează în paralel încă 15 ani și ca avocat, păstrându-și legătura cu practica judiciară. A predat timp de 25 ani cursul de drept civil la Facultatea de Drept din Iași.
În anul 1921, a publicat lucrarea de 742 pagini intitulată Elementele dreptului civil, considerată una dintre operele fundamentale ale literaturii noastre juridice, o versiune concisă a cursului de drept civil.
Matei Cantacuzino a mai scris trei studii: Despre libertatea individuală și persoanele juridice (1924), Statul și conceptul de personalitate (1924) și Viața - Dreptul - Libertatea (apărută postum, 1929).
În perioada 29 decembrie 1912 - 6 ianuarie 1914, a îndeplinit funcția de primar al municipiului Iași.
Matei Cantacuzino a încetat din viață în anul 1925 în orașul Iași, fiind înmormântat alături de părinții și soția sa în curtea bisericii din Hoișești. A avut un băiat, capitanul Vasile Cantacuzino, care a decedat în accidentul feroviar de la 31 decembrie 1916, când au fost uciși vreo 800 de călători civili și ostași.
Conacul Leonardi-Buznea

Conacul familiei Leonardi-Buznea este un monument de arhitectură de importanță națională din satul Ciuciulea, raionul Glodeni (Republica Moldova), construit la sfârșitul secolului al XIX-lea – începutul secolului al XX-lea.
Conacul în trecut era înconjurat de un parc faimos. Clădirea principală este tipică pentru arhitectura clasicistă de provincie a conacelor, purtând amprenta stilului „Art nouveau” (în Rusia cunoscut sub genericul de „Stil modern”, iar în România „Stilul anului 1900”).
Actualmente, conacul este ocupat de o școală profesională. Ministerul Educației a propus ca aceasta să fie închisă și comasată cu Școala de meserii nr. 17 din or. Glodeni. Motivul e că, deși școala are o capacitate de 400 de locuri, în ultimii trei ani planul de înmatriculare nu a fost îndeplinit.
Înghițitorul de săbii

Înghițitorul de săbii este un film românesc din 1982 regizat de Alexa Visarion după propriul scenariu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Mircea Albulescu, George Constantin, Victor Rebengiuc și Ștefan Iordache.
Scenariul este o adaptare a povestirilor „Moartea înghițitorului de săbii” și „Revoltă în port” de Alexandru Sahia și a schiței „Vine doamna și domnul general” de Gheorghe Brăescu.
Filmul descrie viața unui fost artist de circ care își câștigă traiul din prezentarea în sate și orașe a unui număr de senzație intitulat „Înghițitorul de săbii”.
Coloana sonoră este realizată de Ansamblul Hyperion, sub bagheta dirijorului Aurelian Octav Popa.
Filmul a fost vizionat de 1.390.374 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.
În 1982, a primit Premiul ACIN pentru cel mai bun actor (Mircea Albulescu) și diplome de onoare pentru imagine și muzică.
Literatura română umanistă

Literatura română umanistă se dezvoltă începând cu secolul al XVII-lea, prin figuri de cărturari cunoscători ai limbilor greacă, slavonă și latină, precum Grigore Ureche, Miron Costin și Ion Neculce care au activat in Moldova și Dimitrie Cantemir, Udriște Năsturel și stolnicul Constantin Cantacuzino, personalități din Muntenia.
Grigore Ureche, Miron Costin si Ion Neculce au fost cronicari moldoveni care, in spiritul umanismului, au cautat sa scrie despre istoria poporului român din dragoste de neam și din dorința de a educa poporul. Grigore Ureche a scris despre evenimentele istorice cuprinse intre anii 1359-1594. Miron Costin îi continuă opera scriind despre anii 1594-1661, iar Ion Neculce abordează anii 1661-1743. În timp ce Grigore Ureche și Miron Costin au studiat în Polonia, Ion Neculce a studiat in țară, aceasta observându-se in stilul oral și mai puțin elevat al operelor sale. Aceasta se observă cel mai bine in volumul său de legende "O samă de cuvinte".
Cronicarii munteni nu s-au remarcat în mod special prin talent literar.
Dimitrie Cantemir a fost o personalitate de rang european, iar din punct de vedere al activității literare, a fost autorul operei "Istoria Ieroglifică", în care procedeul literar principal este alegoria.
Imediat după apariția tiparului, s-au înființat centre de tipărire ale cărților laice și religioase. Un rol important l-au avut aici domnitorii care au construit școli sau biblioteci voievodale: Matei Basarab, Vasile Lupu, Constantin Brâncoveanu și Dimitrie Cantemir.
Activitatea cronicarilor moldoveni și munteni înscrie prima pagină în cultura română. În concepția lor, istoria este purtătoarea unor valori educative și de aceea principala lor preocupare este de a recupera trecutul prin scris.
Ținut

Ținutul a fost o unitate teritorial-administrativă în Principatul Moldovei și în Regatul României.
În Evul Mediu, ținuturile erau unitățile teritorial-administrative ale Moldovei și corespundeau județelor din Țara Românească. Fiecare ținut era cârmuit de un pârcălab sau de un staroste (dacă avea vreo cetate pe cuprinsul său). Dimensiunea unui asemenea ținut era asemănătoare cu cea a unui județ din Țara Românească.
În data de 14 august 1938 în Regatul României a fost introdus ținutul ca unitate teritorial-administrativă, în contextul dictaturii regelui Carol al II-lea, după modelul administrativ al Italiei fasciste și al Iugoslaviei din timpul dictaturii regelui Alexandru I. Guvernatorii ținuturilor, chemați ”Rezidenți regali”, au acționat pentru concretizarea la scara regională a partidului unic, Frontului Renașterii Naționale, creat în data de 16 decembrie 1938. Noile steme ale ținuturilor au fost descrise în Monitorul Oficial din 10 februarie 1939. Au fost formate 10 ținuturi, fiecare dintre ele fiind alcătuite din mai multe județe:
Organizarea teritoriului în ținuturi a fost de inspirație fascistăFormat:Dubious, fiind urmărită ștergerea particularităților istorice regionale. Acest fapt este vădit pe de o parte prin renunțarea la denumirile istorice tradiționale, care au fost înlocuite cu denumiri de ape, iar pe de altă parte prin amestecarea unor regiuni cu particularități diferite. Astfel, județul Trei Scaune, cu majoritate secuiască, precum și județul Brașov, cu specific săsesc, au fost incluse în mod artificial în Ținutul Bucegi.
Ținuturile au fost desființate prin Decretul-Lege nr. 3219 din 21 septembrie 1940.
Ținutul Pădurenilor

Ținutul Pădurenilor este o zonă din România, în Transilvania, situată în județul Hunedoara, pe valea râului Cerna Hunedoreană .
Relieful predominant sunt dealurile cu păduri de foioase și conifere. La nord, ținutul este mărginit de valea râului Mureș, la sud de Țara Hațegului, iar la vest de Munții Poiana Ruscă.
Ținutul Pădurenilor este un platou înalt, așezat între Depresiunea Țării Hațegului, la sud, și Valea Mureșului, la nord, respectiv la apus fiind înălțimile apropape nelocuite ale Munților Poiana Ruscă, in Județul Hunedoara.
Cea mai mare localitate din Ținutul Pădurenilor este satul Ghelari, Hunedoara care este reședința comunei cu același nume.
Localitatea Ghelari este vestită pentru exploatarea fierului din cele mai vechi timpuri, in comuna Ghelari a fost construit Furnalul de la Govăjdia , Biserica ortodoxă Ghelari (numita in zona Catedrala Pădurenilor).
Industria tradițională din Ținutul Pădurenilor este cea a prelucrării lemnului, la care se adaugă, din cele mai vechi timpuri, extragerea metalelor, predominantă fiind extragerea minereului de fier.
Zona se remarcă prin valoarea etnografică deosebită exprimată în frumusețea portului popular, a țesăturilor dar și în originalitatea arhitecturii țărănești și a tradițiilor populare.
Zona este cunoscută și apreciată pentru arta folclorică și tradițiile pădurenilor care s-au păstrat neschimbate în decursul istoriei apropiate și contemporane.
Ținutul este compus din următoarele comune și sate:
Principala cale de acces în Ținutul Pădurenilor o reprezintă drumul județean 687E prin localitatea Ghelari și DJ 687F către Govăjdie ambele prin localitatea Teliuc dinspre Hunedoara.
Govăjdia: aici se află un furnal datând din secolul XIX.
Ghelari: O biserică monumentală construită în perioadă de grele încercări, fiind începută înaite de al II-lea Război Mondial și sfințită numai în anul 1976.
Din Ținutul Pădurenilor mai fac parte și alte trei sate Ciulpăz, Dumbrava (fostă Găunoasa) și Cutin aparținând de Comuna Pestișu Mic, accesul se face din Hunedoara (de la Castelul Corvinilor) pe drumul judetean DJ 687 de-a lungul râului Zlaști, fiind o altă poartă de intrare în Ținutul Pădurenilor. Alt drum de acces este DJ 708E care vine din Hunedoara - Pestișu Mic - Nandru - Ciulpăz și apoi se uneste cu DJ 687, care se continuă până în Comuna Cerbăl.
Drăgan Muntean, reprezentant de marcă al folclorului din Ținutul Pădurenilor din localitatea Poienița Voinii, în locuința rapsodului fiind amenajat un muzeu popular care îi poartă numele. Muzeul adună o serie de costume și porturi tradiționale din Ținutul Pădurenilor.
În Ținutul Pădurenilor, în fiecare vară are loc un festival de folclor, Festivalul Pădurenilor "Drăgan Muntean", ajuns în anul 2007 la ediția XXVI. Festivalul a preluat numele Drăgan Muntean după numele regretatului purtător al cântecului pădurenesc cu același nume, care se trage din Poienița Voinii, localitate în vecinătatea căreia se desfășoară în prezent festivalul după ce a fost mutat de la Ghelari, localitate unde a avut loc inițial în primii săi ani.
Ținutul Bucegi

Ținutul Bucegi (denumirea propusă inițial fiind ținutul Argeș) a fost unul din cele zece ținuturi înființate în 1938, prin Legea administrativă din 14 august, după ce regele Carol al II-lea a inițiat o reformă instituțională totalitară în România, modificând Constituția României și legea administrării teritoriale.
Organizarea teritoriului în ținuturi a fost de inspirație fascistă, fiind urmărită ștergerea particularităților istorice regionale. Acest fapt este vădit pe de o parte prin renunțarea la denumirile istorice tradiționale, care au fost înlocuite cu denumiri geografice, iar pe de altă parte prin amestecarea unor regiuni cu particularități diferite. Astfel, județul Trei Scaune, cu majoritate secuiască, precum și județul Brașov, cu specific săsesc, au fost incluse în mod artificial în ținutul Bucegi. A fost desființat prin Decretul-Lege nr. 3219 din 21 septembrie 1940.
În conformitate cu reforma administrativă și constituțională din anul 1938, cele 71 de județe au fost subordonate ținuturilor. Cele zece județe care au compus ținutul Bucegi au fost următoarele:
Conform Decretului Regal nr. 4285 din 13 decembrie 1938, stema ținutului Bucegi consta din „Scutul : zece fâșii așezate orizontal, alternând albastru, argint («coticé»), înfățișând cele zece județe ale ținutului, prin culorile predominante din stemele lor. Pe a noua fâșie albastră, cinci piscuri de munte, de argint; pe cel din mijloc, un vultur crucifer de aur, cu aripile întinse, ciocul și ghiarele roșii. Simbolizează regiunea muntoasă în care (la Curtea de Argeș) a fost cuibul Basarabilor, de unde și-a luat avântul vulturul, care a întins până la Dunăre și Mare principatul Țării Românești”.
Ținutul Herța

Ținutul Herța a fost o unitate administrativ-teritorială a Principatului Moldovei, formată după anul 1775 din partea rămasă neanexată de către austrieci a ținutului Cernăuți. Este atestat documentar în 1794, fiind consemnat într-un document privitor la darea bănească a Moldovei numită „ajutorință de iarnă”.
Datorită dimensiunilor reduse nu era împărțit în ocoale. În anul 1803 el cuprindea un număr de 23 de sate la care se adaugă și târgul Herța.
În anul 1834 ținutul Herța este desființat și înglobat în ținutului Dorohoi, în care devine plasă.
Până la 1940 făcea parte din Regatul Român, județul Dorohoi, plasa Herței, având o suprafață de 304 km și fiind format din 9 comune cu 32 sate.
În anul 1940, când trupele sovietice l-au ocupat, deși potrivit anexei secrete a tratatului de neagresiune sovieto-german de la 1939, Uniunea Sovietică nu pretindea decât ocuparea Basarabiei. În acest areal românesc compact care nu fusese niciodată sub ocupația vreunei puteri străine și care făcea parte din Vechiul Regat, detașamentele militare românești nu primiseră ordin de retragere, așa cum primiseră trupele aflate în Basarabia și Bucovina. Astfel au avut loc ciocniri armate soldate cu victime intre trupele sovietice si cele românești, precum incidentul armat de la Herța din 29 iunie 1940. Ca urmare a ocupării, teritoriul sau a fost încadrat Ucrainei Sovietice, fiind eliberat de către armatele româno-germane imediat dupa declanșarea Operațiunii Barbarossa împotriva URSS, în vara anului 1941 și încadrat administrativ-teritorial alături de restul teritoriului județului Dorohoi în Guvernământul Bucovinei. A fost reocupat de catre trupele sovietice in primăvara anului 1944. În pofida ridicării de către guvernele României din 1940 și respectiv 1945 a chestiunii apartenenței din punct de vedere istoric, etnic si legal a Ținutului Herța la statul român, URSS a refuzat returnarea sa câtre România
La finalul celui de-al Doilea Război Mondial, în timpul negocierilor pentru pace, politicianul sovietic moldovean Nikita Salogor a a propus reunirea teritoriilor care au aparținut Principatului Moldovei, în Moldova Mare.
Începând cu anul 1991 și până astăzi, face parte din statul ucrainean. Conform tratatului de prietenie dintre România și Ucraina din 1997, România a renunțat la acest teritoriu.
Până la reforma administrativă a Ucrainei din anul 2020, teritoriul ținutul Herța este aproximativ același cu raionul Herța (exceptând satele Ostrița, Țureni, Mamornița și Poieni care fac parte din Bucovina, dar incluzând satele Tureatca, Poieni și Sinăuții de Jos din raionul Adâncata și satul Cotul Boianului din raionul Noua Suliță) din Regiunea Cernăuți (Ucraina). Populația acestui teritoriu este de aproximativ 28.000 de locuitori (conform recensământului din Ucraina din 2001). 93% din populație este de etnie română și toate satele din ținut sunt exclusiv românești. O situație deosebită este în satul Tureatca unde locuitorii se declară români, dar ca limbă maternă declară limba ucraineană.
O iarnă printre ghețari

O iarnă printre ghețari (franceză Un hivernage dans les glaces) este o nuvelă scrisă de Jules Verne și publicată în Musée des familles între martie și aprilie 1855.
Când se va întoarce în Dunkerque din călătoria sa spre nord, efectuată la bordul vasului Jeune-Hardie', Louis Cornbutte urmează să se căsătorească cu Marie. Însă vasul revine în port fără Louis, care a dispărut în cețuri împreună cu doi marinari din echipaj în apropierea unui maelstrom, în timp ce încerca să ajute echipajul unei goelete care plutea în derivă.
Tatăl căpitanului, Jean Cornbutte, adună un echipaj și pornește în căutarea lui, însoțit de Marie. Expediția urmează traseul anterior al vasului Jeune-Hardie și iernează în insula Shannon din Marea Groenlandei. Louis și camarazii săi sunt găsiți, dar rivalul său la mâna Mariei, André Vasling, încearcă să îl elimine, dând naștere unui conflict între norvegieni și francezi. Familia Cornbutte iese învingătoare și revine la Dunkerque, unde se ofociază căsătoria dintre Louis și Marie.
În anul 1866, Jules Verne a publicat la Hetzel prima carte din seria Călătoriilor extraordinare, romanul Căpitanul Hatteras, care conținea o serie de elemente preluate din nuvela publicată în Musée des familles. Ulterior, în 1874, Hetzel i-a cerut să revizuiască povestirea, pe care a inclus-o în antologia Doctorul Ox.
Cula Duca

Cula Duca (Măldărescu), ridicată în perioada 1812-1827, se află, împreună cu Cula Greceanu și Casa Memorială I.G.Duca, în „Complexul Muzeal Măldărești”, din localitatea Măldărești, Vâlcea.
Construită de către Gheorghiță Măldărescu, a fost cumpărată în anul 1910 și amenajată în stil tradițional românesc de către omul politic I.G.Duca.
Cula este declarată monument istoric și înscrisă în Lista monumentelor istorice din județul Vâlcea, sub denumirea „Ansamblul Culei Duca” cu cod LMI VL-II-a-A-09811, constând din „Cula Duca”, cod LMI VL-II-m-A-09811.01 și din „Anexe” , cod LMI VL-II-m-A-09811.02
În perioada anilor 1966-1967 au fost executate lucrări de conservare și restaurare. După restaurare, culele Greceanu și Duca de la Măldărești au fost folosite și ca decoruri pentru turnarea filmelor Neînfricații (serial TV nedifuzat, 1969), Drumul oaselor (1980), Iancu Jianu haiducul (1981) și Trandafirul galben (1982).