davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Gedeo Cultural Landscape

The Gedeo Cultural Landscape is a region of the Gedeo Zone, part of the South Ethiopia Regional State in south-central Ethiopia. It stretches across the eastern flank of the Main Ethiopian Rift, ranging from 1,307 to 3,072 metres (4,288 to 10,079 ft) above sea level. The region is home to roughly 2,550,000 Gedeo people. Dotted with sacred forests and megalithic monuments, the region has been the homeland of the Gedeo people for thousands of years. Traditional agroforestry is practiced in the region by the Gedeo people. Because of these traditional practices, its long history of occupation, and the cultural importance of the region, the Gedeo Cultural Landscape was inscribed on the UNESCO World Heritage List in 2023.
The Gedeo region has been occupied for millennia; evidence of occupation dates back to the Neolithic period. Thousands of stone monuments (stelae) across roughly 100 sites have been recorded across the landscape. The largest of the stelae measure about 8 meters high and 1 meter in diameter, and they depict anthropomorphic and phallic images. Several burial sites and a necropolis have also been found, and engraved petroglyphs are common.
The first European archeological surveys of the area were conducted in the 1920s and 1930s.
Volcanism during the Miocene and Quaternary periods and the many alluvial rivers make the region very fertile. More than 90% of the land area of Gedeo Zone is covered in agroforestry, with enset and coffee being the main agricultural products. The farms are vertically stratified, with the enset and coffee plants grown underneath mature native trees. Root vegetables like cassava and legumes are grown underneath the main cash crops. To avoid the negative effects of erosion on the step landscape, almost no tilling is employed, and the farms often rotate where they farm, allowing some areas to remain fallow.
The cultural knowledge of how to manage and conserve the agroforestry system stems from the customs and beliefs of the Gedeo people, leading to a mutualistic human-environmental relationship. The area contains several sacred forests from which harvest is prohibited.
Fifty different species of native woody plants have been found within these traditional farms, 22 of which are of particular conservation concern. The most common native plants are Millettia and Cordia africana, and the African cherry also grows within these forests.
Gwenn (liv)

Ur pennad Gwenn zo ivez.
Al liv gwenn eo al liv a seblant bezañ, evit lagad an den, samm an holl livioù all. Disoc'h kemmesk livioù ar skalfad gwelus eo. Kement-se a oa bet kavet gant ar fizikour Isaac Newton p'en doa lakaet luc'h gwenn da dremen dre ur c'hengereg ha gwelet e oa dispennet e meur a liv disheñvel. Evit lagad an den eo gwenn an erc'h hag al laezh fresk. Enebet e vez alies ar gwenn ouzh an du.
Mellad 2 Bonreizh ar Pempvet Republik C'hall

Savet eo bet Bonreizh ar Pempvet Republik C'hall e 1958. D'ar c'houlz-se ne oa anv ebet eus yezh ebet e-barzh.
E 1992, pa oa kemmet ar Vonreizh evit gallout hec'h azasaat ouzh Emglev Maastricht, e voe kemmet ivez he mellad 2 o lakaat ouzhpenn ur frazenn a ra eus ar galleg yezh ofisiel ar republik.
Er skridoù ofisiel ne vez anv nemet eus Bonreizh 1958, hep meneg eus ar c'hemmoù deuet war-lerc'h, evel pa vije bet digemm abaoe 1958. Evel-se ivez emañ kont el lec'hienn ofisiel-mañ: https://web.archive.org/web/20110604145028/http://www.legifrance.gouv.fr/html/constitution/constitution2.htm#titre1
Setu amañ Mellad 2 Bonreizh ar Pempvet Republik C'hall :
Abaoe 1992 ne vez ket implijet ar mellad 2 evit stourm a-enep ar saozneg, petra bennak ma oa bet roet evel an abeg anezhañ.
Met implijet e vez seul wech evit nac'h ar gwir d'ober gant ar yezhoù bihanniver evel ar brezhoneg:
Betek 1992 e veze implijet embann roueel Villers-Cotterets, diskleriet e 1539, a-enep ar brezhoneg gant ar velestradurezh republikan.
Gwenn ha du (Breton paramilitary group)

Gwenn ha Du (Breton for "white and black") was a paramilitary group founded at the end of 1930 in Paris by Célestin Lainé. It advocated Breton nationalism through "direct action" and published a secret manual aimed at instructing readers in terrorism. The phrase "Gwenn ha du" is the nickname for the Breton flag, which is in these colours.
In July 1932, Gwenn ha Du decided to destroy a monument it found particularly offensive: a statue created by Jean Boucher marking the union of Brittany and France in 1532. Its unveiling some twenty years earlier triggered the first protest by Breton Nationalists. Célestin Lainé made a bomb in his bedroom, consisting of a condensed milk carton filled with nitroglycerine. In the early hours of 7 August, he set the bomb behind the head of the King of France's statue in the facade opposite the mayor's office. At 4:00 a.m., the bomb detonated, shattering the bronze statue and all glass within 100 metres. On 7 August, the group claimed responsibility for the attack, which was intended to coincide with the 400th anniversary celebration of the union, taking place in Vannes under the guidance of French prime minister Édouard Herriot. L'Humanité, the French Communist Party newspaper, spoke out the day after, protesting that Herriot didn't mention that all Celtic civilisation was wiped out, the refusal to acknowledge the Breton language and culture. The authorities arrested six militants on 11 August; the six remained imprisoned for fifty days.
The Gwenn ha du, which presented itself as the unofficial military wing of the Parti National Breton, followed up with a few months of action. On 20 November, Gwenn ha du members detonated a bomb on the railway line between Ingrandes and Champtocé, not long before Édouard Herriot's arrival there. The train stopped in front of the damaged rails. However, Herriot eventually got to Nantes in time to celebrate the act of the Union between Brittany and France. Three more attacks followed: 13 April 1936, with arson in four préfectures; 18 December 1938, with the blowing up of a monument (the Monument de la Fédération bretonne-angevine in Pontivy); and the attack in the préfecture of Quimper on 28 February 1939.
A last attack was suspected on 13 May 1941 against Carhaix gendarmerie station after a statement was sent to members of the National Council in Vichy, threatening more attacks if the borders of the traditional province of Brittany were not recognised. After this the group ceased to function, its members becoming part of various milice groups working with the German occupying forces. Lainé himself led the Bezen Perrot militia, which included former Gwenn ha du activists. After the war, surviving members were either captured or fled France. Some were later associated with the Liberation Front of Brittany, which was active in the 1960s.
El choclo

El choclo es un tango «criollo» con orquestación de Ángel Villoldo, estrenado en 1903 y cuya partitura fue publicada en 1905. Es considerado uno de los tangos más populares.​
La melodía del tango, característica de la llamada «Guardia Vieja» del tango, fue compuesta probablemente hacia 1898. Su autoría es atribuida a Casimiro Alcorta, un violinista de raza negra que murió en la miseria, hoy prácticamente olvidado.​ Su estreno fue el 3 de noviembre de 1903 por la orquesta de José Luis Roncallo, quien había transcrito la partitura, en El Americano, un restorán de categoría del centro de Buenos Aires. Para evitar conflictos con el dueño del local en una época en la que el tango era asociado a las clases marginales, Roncallo presentó la obra como una «danza criolla».
Choclo es la forma del castellano del Cono Sur, de origen andino, para referirse al maíz (el origen del vocablo es quechua: "chuqllu" significa 'maíz tierno' en la variedad de Junín). El propio Villoldo dijo que se refería al choclo, para él el ingrediente más sabroso del puchero, pero también circulan otras explicaciones, relacionadas con el sobrenombre de un supuesto compadrito cuyo pelo era del color del choclo o con un doble sentido propio de los ambientes prostibularios donde, se dice, nació el tango, relacionándose la palabra "choclo" con el falo.
La letra original de Villoldo hacía referencia efectivamente al alimento. Más tarde escribió otra versión con el título Cariño puro. Una versión de Marambio Catán está escrita desde el punto de vista de un malevo (me llamaban el choclo compañero). La versión más popular es la de Enrique Santos Discépolo (1947), que rememora el origen del tango como forma de vida.
Ángel Vargas cantó la letra de Marambio Catán. La letra escrita por Discépolo en 1947 fue estrenada ese mismo año por Libertad Lamarque en la película mexicana Gran Casino de Luis Buñuel. Otra de sus intérpretes destacadas fue Tita Merello, que lo incorporó como parte de su repertorio básico. Entre otras orquestas, fue acompañada por la de Francisco Canaro. La orquesta de Juan D'Arienzo grabó también El choclo en dos oportunidades.
En 1952, la melodía fue adaptada por Lester Allan y Robert Hill con el título Kiss of Fire (1952), aunque reconocieron la autoría de Villoldo en la partitura publicada. Cambiaron dos compases de la primera parte, agregaron un fraseo de inspiración flamenca a la segunda y eliminaron por completo la tercera. El 19 de marzo de 1955, Louis Armstrong grabó Kiss of Fire (en el disco de Decca nro. 28.177, publicado en Argentina como Decca 333.317, en cuya ocasión se citó explícitamente como autores a Villoldo, Marambio Catán y Santos Discépolo).
Esta versión inspiró una película homónima en 1955 interpretada por Jack Palance con un contexto completamente anacrónico: la colonización española de los actuales Estados Unidos.​
En la película de Ken Russell Valentino (1977), Rudolf Nuréyev baila el tango con una coreografía bastante heterodoxa.
Julio Iglesias la incluyó en su álbum de 1996 Tango. Por ello, Julio tuvo juicios y debió pagar a los descendientes de Enrique Santos Discépolo y Roberto Goyeneche.
Lagua de choclo

La lagua de choclo, también llamado jankaquipa,​ es un plato típico de las fiestas de Todos Santos en Bolivia.​ Es una sopa espesa, con una consistencia cremosa.​
Se debe desgranar cada choclo con cuchillo, dejando las puntas de los granos en el marlo, luego moler en batán o licuar en agua que lo cubra, hasta que se encuentren bien molidos. En una olla con un litro y medio de agua hirviendo, hay que hacer cocer la carne durante una hora y luego colar a otra olla, para luego reservar caliente. En un recipiente, hay que raspar la cebolla, la zanahoria y el nabo, luego añadir las habas y arvejas. Después saltear en aceite caliente unos minutos y al final agregar el pimentón si desea darle color a la sopa. Estas verduras hay que incorporarlas a la olla de caldo caliente que reservó junto con el apio y sal al gusto. De rato en rato remover, pare que no se pegue a la base con una cuchara de madera. Dejar cocer durante veinte minutos. Pasado este tiempo, hay que agregar las papas cortadas en seis y una vez que se encuentren cocidas, retirar y espolvorear con el orégano. A tiempo de servir, es necesario sacar el apio y adornar con una cucharilla de perejil.​
Corunda

Corunda is a Mexican type of tamale, but wrapped in a long corn or reed plant leaf, and folded, making a triangular shape or spherical shape. They are typically steamed until golden and eaten with sour cream (Mexican crema) and red salsa. Unlike typical tamales, they do not always have a filling. They are usually made using corn masa, salt, lard, and water. Some corundas are filled with salsa on the inside. They are commonly sold by the dozen.
It is a common food in the state of Michoacán. Known since pre-Hispanic times, it is also part of the gastronomy of some neighboring states such as Guanajuato, Jalisco, Guerrero, Colima, Estado de México and Querétaro. The best known are those of manteca, wrapped in leaves from the stalk of the fresh corn plant, not in corn husks, and those of ceniza, wrapped in reed leaves.
Rådhus

Et rådhus er en bygning for de lokale myndighetene i en kommune. Disse bygningene er i større byer oftest sentralt plassert og tidligere ofte plassert ved et torv eller en plass. Rådhus har kontorer for kommunens administrasjon og er ofte møtelokaler for kommunestyre eller bystyret. Fagadministrasjon og kommunale etater kan være plassert utenfor rådhuset, i egne kommunehus eller andre bygg.
Mange byer har vakre påkostede rådhus som også benyttes til representative oppgaver eller seremonier. Seremonier som holdes i rådhus kan være private og med få til stede som i en borgerlig vigsel, eller større og arrangement av offentlig interesse. I Oslo rådhus arrangeres for eksempel borgerlige vigsler, som kommunen står for, navnefester for flere titalls barn i samme seremoni, og arrangert av Human-Etisk Forbund (HEF) og humanistisk konfirmasjon med enda flere som feires samtidig, også i regi av HEF. Noen av seremoniene som holdes i rådhus har sine paralleller i seremonier som i flere hundre år i Norden nærmest eksklusivt ble holdt i kirker, slik som ritualer ved barns fødsel og overgang til voksen fase, samt vigsel. Rådhusene kan slik fungere som konfesjonsløse seremonirom.
Tidligere ble rådhus i mindre byer ofte kalt rådstue.
I senmiddelalder, renessanse var det vanlig at selvstendige bystater i Nord-Italia eller Nord-Europa bygde rådhus som konkurrerte i prakt og høyde med kirker. Rådhusene skulle vise byens og handelsborgerskapets makt og rikdom.
KNM «Oslo» (jager)

KNM «Oslo» (sjøsatt 19. desember 1945 som HMS Crown (R 46)) var en C-klasse jager bygget av Scotts SB & Eng Co Ltd i Greenock i Skottland. Skipet ble innkjøpt til Norge i 1947 og heiste norsk kommando 17. april 1947 i Greenock. KNM «Oslo» var i tjeneste i Sjøforsvaret frem til 1965 og var en av fire C-klasse jagere Norge kjøpte fra Storbritannia. Søsterskipene var KNM «Bergen», KNM «Trondheim» og KNM «Stavanger». Hennes offisielle fart var oppgitt til 34 knop, deplasement på 2640 tonn utrustet, og hun hadde en besetning på totalt 241 mann. Bestykningen var 4 stk 4,5" kanoner, 6 stk 40 mm Bofors luftvern, 2 stk 20 mm Oerlicon, 4 stk 21" torpedorør i batteri og et antall synkeminer.
20. mars 1950 stoppet KNM «Oslo» og hennes søsterskip KNM «Bergen» og KNM «Stavanger» ved den lille bygda Søvik på Helgelandskysten, for å gjøre ære på eskadresjef, kommandør Storheill som hadde vokst opp i bygda. Han gikk i land og besøkte familie og venner, før flotillaen fortsatte videre nordover. De samme tre skipene var 24. april 1950 i Portsmouth i Storbritannia og deretter i København 1. mai, hvor de begge steder besøkte henholdsvis Den britiske marine og Den danske marine.
15. mai 1950 var KNM «Oslo» med på feiringen av åpningen av Oslo rådhus. Skipet var også med på 17. mai-feiringen to dager senere, hvor det ble arrangert «Åpent skip».
«Oslo» gikk på grunn i 1951 og måtte ha omfattende reparasjoner. Hun ble satt i opplag og heiste ikke kommandoflagg igjen før 22. juni 1953. 11. september 1953 er «Oslo» tilbake i fødebyen Greenock, under en NATO-øvelse. «Oslo» strøk kommandoen for siste gang i Marinens tjeneste i april 1962 og ble utrangert og solgt for opphugging i 1965.
Seremonirom

Seremonirom er betegnelsen på et rom der det holdes seremonier, for eksempel gravferder, vielser, navnefester og konfirmasjoner. Et livssynsåpent seremonirom kan benyttes til seremonier for personer og forsamlinger som bekjenner seg til ulike religioner, samt for sekulære humanister og andre som ikke bekjenner seg til en religion. Slik kan det fylle samme funksjon som kirker og andre tilbedelseshus i mange tilfeller gjør, men selve rommet eller bygget er da ikke knyttet til et bestemt livssyn. I vestlige samfunn har de som ikke tilhører kirken i lokalsamfunnet hatt et mye mindre utvalg av seremonirom til feiring av slike overganger i livet som er nevnt foran.
Noen seremonirom er bygget som livssynsnøytrale rom eller bygg. Andre har i utgangspunktet vært beregnet på bruk innen én bestemt religion – eksempelvis rom med kors og andre kristne symboler – men etter hvert har det blitt enighet om at de religiøse symbolene kan dekkes til i forbindelse med seremonier der det ikke er ønsket å knytte seremonien til vedkommende religion.
Noen seremonirom har blitt spesialinnredet for livssynsnøytrale seremonier. Eksempler på eldre lokaler som i nyere tid har blitt tatt i bruk som livssynsnøytrale seremonirom, er flere saler i Oslo rådhus, flere saler i Grieghallen i Bergen og andre lignende steder der borgerlig vigsel, humanistisk navnefest eller humanistisk konfirmasjon, eller gravferd finner sted. Noen gravferdskapeller i Norge er livssynsnøytrale når det gjelder dekor innendørs, slik som Alfaset kapell og Enebakk kapell.
Finansieringen av livssynsnøytrale seremonirom har det vært politisk uenighet om i Norge og tilhører temaet religionsfrihet.
Bergen har to eksempler på slike rom; Store kapell og Lille kapell, som begge ligger ved Møllendal gravplass.
Magnus Poulsson

Magnus Poulsson (født 14. juli 1881 i Drammen, død 18. mars 1958 i Asker) var en norsk arkitekt.
Som barn bodde Poulsson i Drammen, men familien flyttet til Frogner i Oslo da han var 13. Han utdannet seg under Herman Major Schirmer på Den kongelige tegneskole i Christiania og ble så opptatt av Gudbransdalens tradisjonelle byggverk at gårder og treverk kom til å inspirere ham resten av livet. Deretter utdannet han seg videre ved Kungliga Tekniska högskolan i Stockholm, og samarbeidet i fire år med den svenske arkitekten Carl Westman. Poulsson kalte Westman og Gerhard Munthe sine viktigste læremestere.
Han var en av de ledende innen den arkitektgenerasjon som gjenskapte en norsk bygningstradisjon basert på folkelig, norsk trearkitektur. Poulssons arbeider omfatter blant annet privatboliger, kirker og interiører. Han er mest berømt for å ha tegnet Oslo rådhus (1933–50) og Telegrafbygningen i Oslo (1916–24) sammen med hybelsamboeren Arnstein Arneberg, i en symbiose han kalte et «blyantenes og viskelærets ekteskap». Hans virkelige ekteskap var med Anna Bache-Wiig, og så glad var han i å skrive og deklamere dikt at hans foreldre følte de måtte advare hans kommende svigerforeldre: «Av mine sønner er Magnus den jeg har minst forhåpninger til,» sa hans far.
Han er også kjent for Bærum rådhus i Sandvika (1925 og 1958), KNA-hotellet i Oslo (1931), Eysteinkirka på Hjerkinn (Dovre) og Haslumseter kapell i Bærumsmarka. Blant hans øvrige arbeider kan nevnes Lille Tøyen hageby i Oslo (1918), hovedverket DFDS-gården i Karl Johans gate 1 i nybarokk i Oslo (1917), restauranten på Norsk Folkemuseum (1917), Høyres Hus i Oslo, Framgården i Oslo, Toresplassen i Hole kommune (1934), Lysebu ved Oslo (1951 og 1956), Gravberget kirke (1956), samt flere kirker, gårdsanlegg og villaer.
Poulsson var formann i Fortidsminneforeningen 1917-1930 og formann i tilsynskomiteen for Nidarosdomen fra 1931, medlem av Den antikvariske bygningsnemnd. Han var en av de første mottakerne av St. Hallvardsmedaljen i 1956. Nidaros domkirkes gullmedalje 1951.
Poulsson fikk Sundts premie i 1916 for villaen i Frederik Stangs gate 16 i Oslo og Houens fonds diplom i 1925 og 1930 for henholdsvis DFDS-gården samme sted og Bærum rådhus i Sandvika. Han ble æresmedlem av Dansk akad. Arkitektforening 1950, medlem av Svenska kgl. Academien for de Fria Konstnerna 1950, og i 1950 ble han Kommandør av St. Olavs Orden.
Han var far til arkitektene Esben Poulsson og Anton Poulsson.
Bertil Greging

Bertil Greging (født 1957) er en norsk billedkunstner født og oppvokst i Oslo. Fra 1973 til 1976 gikk han på Westerdahl Reklameskole og fortsatte på Einar Granum Kunstfagskole til 1977.
Greging har jobbet med en rekke vidt forskjellige uttrykk; fra strengt grafiske tegninger og malerier til fargesterke og ekspressive collage- og papirarbeider. Siden slutten av 70-tallet har han en rekke utstillinger bak seg hos blant annet Museet for samtidskunst, Kunstnerforbundet, «Galleri GAD», «Galleri Trafo» og Kunstnernes Hus (Høstutstillingen). Bertil Greging er kjøpt inn av en rekke institusjoner og samlere som Nasjonalgalleriet, Norsk kulturråd, Malmö Konstmuseum, Rolf Hoff, Christen Sveaas og Tor Juul.
Sola rådhus

Sola rådhus er den sentrale administrasjonsbygningen for Sola kommune i Rogaland. Rådhuset ligger i Solakrossen, og huser blant annet kommunestyresalen, formannskapet, og flere kommunale kontorer og tjenester.
Et nytt rådhus sto ferdig i 2019, etter at det gamle ble revet i 2017.
Sola kommunes tidligere rådhus i Rådhusvegen 21 hadde i over 50 år alvorlige inneklimaproblemer, inkludert fukt og dårlig ventilasjon. Rivingen startet i oktober 2017, og ansatte ble midlertidig flyttet til Forus. En del av bygget ble bevart og integrert i det nye rådhuset.
Det nye rådhuset ble ferdigstilt i 2019 og er bygget i betong, tre og glass. Det tilbyr åpne arealer og fungerer som en møteplass for innbyggere og politikere.
Hôtel de Ville (Paris)

Hôtel de Ville er rådhuset i den franske byen Paris. Bygningen ligger på Seinens høyre bredd i 4. arrondissement. Foruten å huse byadministrasjonen og borgermesteren, brukes huset til større mottakelser. Dagens bygg ble bygget mellom 1874 og 1882 og var tegnet avThéodore Ballu og Pierre Deperthes.
Bygningen er det tredje rådhuset som har stått på samme sted. Det første rådhuset ble bygget i 1357 og stod frem til 1533, da det ble erstattet med et nytt bygg som ble brent ned under Pariserkommunen i 1871. Den andre rådhuset var sentrum for mange viktige hendelser i fransk historie, som under den franske revolusjonen i 1789 og Julirevolusjonen i 1830. Det var stedet hvor Alphonse de Lamartine proklamerte den andre republikk i 1848 og Léon Gambetta og general Louis Jules Trochu den tredje i 1870.
Etter frigjøringen av Paris i 1944 holdt Charles de Gaulle en tale fra balkongen på dagens rådhus.
Det nærliggende Bazar de l'Hôtel de Ville (BHV) er et varemagasin med navn etter rådhuset. Under Sommer-OL 2024 var plassen utenfor rådhuset startområde for maraton.
Rådhuset har gitt navn til den nærliggende metrostasjonen Hôtel de Ville.
Nordfjordeid

Nordfjordeid er et tettsted og administrasjonssenteret i Stad kommune i Vestland, tidligere Eid og Selje kommuner og Sogn og Fjordane fylke. Tettstedet har 3 129 innbyggere per 1. januar 2023, og ligger på eidet mellom Hornindalsvatnet og Eidsfjorden. Eidselva renner ut i Eidsfjorden.
Kulturmiljøet fra nyere og eldre tid gir Nordfjordeid et spesielt særpreg. Tettstedet er fremdeles i utvikling.
Her ligger Eid kyrkje fra 1849 og Stokkenes gravplass, Operahuset Nordfjord, Sagastad kunnskapssenter, Eid bibliotek, Sophus Lie konferansesenter, Eid videregående skole, Fjordane Folkehøgskule, Eid ungdomsskule og barneskolen Nordfjordeid skule.
Den årlige musikkfestivalen Malakoff Rockfestival ble arrangert på Nordfjordeid for første gang i 2003. Det lokale idrettslaget heter Eid Idrettslag.
På Nordfjordeid kan du følge historien fra vikingtida til i dag. Rik tilgang på ressurser med lettdyrka landbruksjord av god kvalitet, godt fiske- og jaktterreng samt lett tilgang til fjorden, har vært gunstig for fremveksten av Nordfjordeid og man har funnet tegn på befolkning gjennom 6000 år. Det eldste funnet som vitner om liv er en steinøks fra eldre steinalder, fra tiden hvor folk levde av jakt og sanking.
Jordbruket tok over tidlig i bronsealderen og med det fulgte bosetningen på gårder. I jernalderen var folk i området godt etablerte, og Myklebustgården ble et kjent maktsenter i vikingtiden. Restene fra det utbrente Myklebustskipet fra vikingtiden ble funnet ved arkeologiske utgravinger på den tidligere storgården Myklebust.
Etter vikingtiden har Nordfjordeid spilt en viktig rolle i regionen som kirkested, handels- og gjestgiverplass, eksersisplass og embetsmannsted. Fremveksten av tettstedet slik det er i dag startet med Tverrgata og Eidsgata fra midten av 1800-tallet. I nyere tid har i tillegg funksjoner som skoler og sykehus påvirket tettstedens vekst.
Tre områder på Nordfjordeid ble i 2014 tatt med i Riksantikvaren sitt register over nasjonalt verneverdige by- og tettstedmiljøer. Dette gjaldt Myklebustgården, med gravhauger fra vikingtiden, ekserserplass for Fjordane forsvarsdistrikt, som var landets første militære øvingsplass etablert ved gården Osnes i 1649, samt trehusmiljøet i Eidsgata og Tverrgata fra nyere tid. Det hadde vært ekserserplass på Nordfjordeid fra gammelt av; midt på 1800-tallet ble den gamle Nordfjordeid ekserserplass erstattet av en større og mer moderne ekserserplass på samme sted.
Lydopptak av dialekter fra Nordfjordeid:
Oslo Sparebank

Oslo Sparebank var Norges første sparebank, grunnlagt i Christiania i 1822 under navnet Christiania Sparebank. Banken skiftet navn i 1926, etter at Kristiania hadde skiftet navn til Oslo.
9. april 1822 ble det sendt ut en oppfordring til å tegne bidrag i en sparebank i Christiania. Oppropet var undertegnet av generalmajor Aubert, professor Rasmusen, ekspedisjonssekretær Rye, prost J. S. Munch og kjøpmann N. Andresen. 20. mai 1822 ble det holdt konstituerende møte i banken, og statsråd P. Motzfeldt, kjøpmann T. Hviid, kjøpmann Jacob Nielsen og statsråd Fasting ble valgt som den første direksjonen. Bankens formål var blant annet «at modtage smaa summer af personer af begge kjøn, i særdeleshed af arbeidere og tjenestefolk, og gjøre disse summer frugtbringende for eierne ved beregning af renter og ved at lægge renterne til kapitalen». Banken begynte sin virksomhet 29. juni 1822 og hadde tilholdt i den gamle rådhusbygningen i Rådhusgaten.
I mange år var Christiania Sparebank den eneste banken i Christiania som sto åpen for alle og enhver. Den spilte derfor en stor rolle for byens næringsliv, ettersom borgerne der kunne be om lån til å starte nye foretak. Gjennom hele 1800-tallet vokste banken jevnt og trutt. Fra 299 innskytere i 1830 vokste antallet til 72 000 i 1910.
Banken er videreført under ulike navn og i forskjellige driftssituasjoner: Sparebanken NOR, Gjensidige NOR, DnB NOR og DNB. Sparebanktradisjonene er videreført i Sparebankstiftelsen DNB.
Etter å ha holdt til i den gamle rådhusbygningen i de første årene, flyttet banken i 1832 til et leid lokale i Kongens gate. I 1841 flyttet den videre til overlærer Møllers gård på hjørnet av Kirkegaten og Tollbodgaten, før den i 1854 kunne flytte inn i sin egen gård, den nyoppførte Akersgaten 6 / Øvre Slottsgate 3. I 1897 ble bygningen ombygget etter en tegning av arkitekt Nissen. I mellomtiden var det blitt opprettet avdelingskontorer flere steder i byen; i 1911 var det syv av dem.
Fridtjof Nansens plass (Oslo)

Fridtjof Nansens plass (1–9, 2–8) er en plass i Vika i Oslo sentrum. Plassen ligger nord for Rådhuset i Oslo ved rådhusets hovedinngang. Plassen er formet som en trekvart sirkel omkring rampen som fører opp til rådhusets borggård. Bygningene som omgir plassen ble oppført i slutten av 1930-årene mens rådhuset var under bygging.
Plassen ble utformet av arkitektene Arnstein Arneberg og Magnus Poulsson, som i 1918 vant arkitektkonkurransen om Rådhuset med prosjektet «Dag», alternativet «Columbi egg». Den sirkelformede plassen inngikk i alle de seks utkast som arkitektene utarbeidet før byggestart for Rådhuset i 1931. Før 1930 ble den planlagte plassen kalt «Cirkelplassen» både av arkitektene og allmennheten. Men 1930 ble den kalt «Rådhusplassen». Og slik var den tenkt, mens plassen på Rådhusets sjøside ble kalt «Havneplassen» i arkitektenes presentasjon fra 1933.
Etter at Fridtjof Nansen døde i 1930, måtte Oslo kommune finne en verdig gate eller plass å kalle opp etter den berømte polfareren, oppdageren, diplomaten og vitenskapsmannen. Valget falt på den halvferdige «Rådhusplassen», som i 1934 ble Fridtjof Nansens plass. På rådhusets vestvegg, ut mot Kronprinsesse Märthas plass, er det en byste av Nansen. Like i nærheten finnes gater oppkalt etter to andre polfarere: Roald Amundsen og Otto Sverdrup.
Etter navnebyttet overtok den prosjekterte «Havneplassen» på Rådhusets sjøside (mot syd) navnet Rådhusplassen.
Forbildet for Fridtjof Nansens plass var den berømte rådhusplassen i Siena, Piazza del Campo fra tidlig i 1300-årene.
Sukkerbiten (Oslo)

«Sukkerbiten» var en bygning på utsiden av Operaen i Oslo på øya Snelda. Etter at bygningen ble revet og øya brukes til arrangementer brukes navnet om øya.
Snelda ble blant annet benyttet av Politiets beredskapstropp som øvelseslokaler. Før dette og senketunnelarbeidet med Operatunnelen gjorde tuppen av Bjørvikautstikkeren til en øy, ble bygningen brukt av Oslo laste- og lossekontor. I perioden før dette igjen ble bygget benyttet av Oslo Havn KFs tekniske avdeling. Opprinnelig var bygget en del av Nyland Mekaniske Verksted og ble brukt av administrasjonen.
Det er Oslo Havn KF som eier området og råder over bygget, og Sukkerbiten ble revet i mai 2010 i forbindelse med Bjørvikautbyggingene.
Fra Sukkerbiten går det en midlertidig gangbro til bebyggelsen på Sørenga, og er frem til ferdigstillingen av Rostockgata del av Havnepromenaden.
Sagene bad

Sagene bad (Sagene folkebad) er et bad i Sandakerveien i bydelen Sagene i Oslo.
Bygningen er oppført 1899 i senhistorismestil. Arkitekt var Hagbarth Martin Schytte-Berg. Badet åpnet i 1900 og er Kristianias tredje eldste offentlige bad, etter Torvgadens bad og Enerhaugens bad. Nabobygningen til Sagene bad er Sagene skole, og skolens svømmehall fra 1926 binder Sagene bad og skolebygningen sammen. Oslo kommune renoverte og oppgraderte bygningen i perioden 1987–1989.
Bygningen ble fredet i 1996. Eksteriør, svømmehall og noen av omkledningsrommene omfattes av fredningen.
Badet ble stengt i 2000. I 2006 kjøpte Bjarkø Eiendom AS bygningen med tanke på ombygging for videreført og ny bruk. Norsk kulturminnefond og Byantikvaren i Oslo bevilget midler til restaurering.
I august 2021 ble badet åpnet for bruk i undervisningen ved Sagene skole, Fernanda Nissen videregående skole, Nordpolen skole, Bjølsen skole, Den tysk-norske skolen og Grünerløkka skole. Den nåværende private eieren, Sagene Utvikling AS, hadde da inngått en avtale med Oslo kommune om å stille badet til bruk for Oslo-skolene de neste ti årene.
Våren 2025 har Oslo Badstuforening prøvedrift av Sagene Bad, med adgang for alle som kjøper billett.
100 norske kulturperler

100 norske kulturperler er en kulturhistorisk guidebok av Tom Helgesen og Tom Schandy fra 2009. Forfatterne valgte ut det de oppfatter som de hundre «flotteste og mest spennende Norge har å by på». Alle fylker er representeret, Mange av stedene presenteret er tusenårssted. Også kulturminner som skip og helleristninger er med blant kulturminnene.
Boka har forord av daværende kulturminister Trond Giske.
Tom Helgesen og Tom Schandy: 100 norske kulturperler er en kulturhistorisk guidebok ISBN 82-995682-8-5
Insula (bygning)

en insula (flertall: insulae) var en murleiegård for vanlige innbyggere i antikkens Rom og andre byer i Romerriket, mens domus, énfamiliehuset, var for den velstående overklassen. Ordet insula kommer fra latin og betyr opprinnelig øy, og blokkene var ofte store og bygd sammen så de kunne fylle et helt kvartal, nesten som en øy i byen.
Allmuen i Rom var trengt sammen på et relativt lite område, bymuren begrenset utvidelse på bakkenivå, og det var nødvendig å bygge tett og høyt for å få boliger til alle, dette ga også best inntjening for huseierne. Blokkene var gjerne oppført i flere etasjer, og kunne ha kommersielle virksomheter, som butikker og tavernaer, i første etasje og leieboere i rom og leiligheter i de øvre etasjene. De nederste etasjene var mest solid bygget, og inneholdt leiligheter for bedrestilte borgere. Disse leilighetene hadde pumpeanordninger som sørget for vannforsyning, mens leieboerne i de øvre etasjene måtte bruke offentlige vannkilder og avtreder.
Den romerske dikteren Martial refererte flere ganger til seg selv og andre fattige som måtte bo aller øverst i de dårligste rommene i leiegårdene. I et av diktene skriver han om en kjenning som måtte gå 200 trappetrinn for å komme hjem. Dette kan være en satirisk poets overdrivelse, men faktum er at flere keisere innførte lover som skulle begrense høydene på leiegårdene. Augustus bestemte at en insula kunne være maksimum 70 romerske fot høy, det vil si rundt 21 meter, eller minimum sju etasjer. Dette tyder på at denne høyden var overskredet mange nok ganger til å kreve en regulering.
En insula var som regel oppført av en huseier som ikke selv bodde i bygningen, men som var interessert i mest mulig profitt, og derfor bygget husene raskt og av til dels dårlige materialer. Et typisk eksempel på en slik hushai er Cicero, som eide et mangfold av insulae. Han skal ha vært kynisk og bare interessert i fortjeneste, ikke i leieboernes sikkerhet. Den romerske historikeren Strabon har beskrevet hvordan det gikk en endeløs strøm med leveranser av byggematerialer inn til byen, for å erstatte insulae, som stadig kollapset.
Det finnes bare en håndfull delvis bevarte insulae. Tre av dem hadde opprinnelig fire etasjer, én av dem hadde fem. De best bevarte blokkene er i Ostia Antica, Romas havneby ved Tiberens munning.
Rådhuset i Barcelona

Rådhuset i Barcelona (katalansk: Casa de la Ciutat) er bygninga hvor Barcelonas bystyre holder til. Den ligger ved Plaça de Sant Jaume, rett overfor Generalitat de Catalunya. Bygninga ble oppført på 1300-tallet, i gotisk stil. Bortsett fra vinduene og portalen ut mot Carrer de la Ciutat, er det i dag lite igjen av den gotiske fasaden. På 1800-tallet ble det mest av bygninga gjort om til neoklassisk stil, blant annet på grunn av gjenoppbygging etter et folkeopprør i 1842. Dagens fasade var ferdig i 1847.
Aarhus rådhus

Aarhus rådhus ble innviet den 2. juli 1941. Det ble tegnet av arkitektene Arne Jacobsen og Erik Møller. Avgjørelsen om oppføringen av rådhuset ble tatt på byrådsmøte den 18. november 1937. Som et av de få danske rådhusene ble Aarhus rådhus fredet i mars 1994 på grunn av bygningens enestående arkitektur. I det første projektforslaget var rådhuset uten tårn, men etter stort folkelig press måtte man tilføye et rådhustårn.
Prisen var 8 millioner danske kroner, inkludert grunnarealet. I tillegg kom utgifter til inventar på 1,5 millioner danske kroner.
Rådhuset har et areal på 19 380 m², inkludert kjeller. Romfanget er på omkring 10 000 m³. Tårnet er 60 meter høyt, tårnuret har en diameter på 7 meter; den lille viseren er 2,5 meter og den store 3 meter lang.
Bygningen er laget i helstøpt betong som utvendig er bekledt med 6000 m² marmorplater fra Porsgrunn i Norge.
Rådhusets klokker ble innviet ved klokkespill den 7. august 1948 kl. 4 om ettermiddagen. Ved innvielsen ble den gamle maivisen fra 1491 – forfattet og komponert av Morten Børup – «In vernalis temporis» sunget av Aarhus Studentersangere. Denne visen har senere vært byens jingle som spilles fra rådhusklokkene hver dag klokken 12.
Rådhusparken som er knyttet til selve rådhuset er beliggende på det tidligere Aarhus Søndre Kirkegårds område, som fungerte i årene 1818 – 1926. En del av gravsteinene derfra er samlet i et lapidariumlignende område på den sørlige siden av Rådhusparken og en annen del av Aarhus Søndre Kirkegård er bevart som den jødiske kirkegården mellom rådhuset og Musikkhuset.
I januar 2006 ble Aarhus rådhus tatt med under arkitektur i Kulturkanonen.
Det første rådhuset ble oppført i midten av det 15. århundre og lå på Store Torv foran Århus domkirkes tårn. Det ble nedrevet i 1859.
Det andre rådhuset ble oppført i årene 1856–1857 på hjørnet av domkirkeplassen og Mejlgade. Offisielt var det et rådhus, domhus og arresthus, med plass til 28 arrestanter. Også amtsrådet holdt sine møter i bygningen fra 1856 til 1906. Rådhuset er oppført etter tegning av arkitekt C.G.F. Thielemann. Etter tiden som rådhus var bygningen politistasjon i perioden 1941–1984, og deretter flyttet Kvindemuseet i Danmark inn.
Begge rådhusene er fredet.
Rådhusplassen

Rådhusplassen ("The City Hall Square") is a square located between Oslo City Hall and the Oslofjord in Vika, Oslo, Norway. Previously used as a road and part of European route E18, it has since 1994 served as a recreational area. North of the square stands the city hall, to the south the fjord, to the east Akershus Fortress and to the east the former Western Railway Station.
Up until the 1920s, the area of Pipervika was dominated by common housing, and was seen by the contemporary elite as an area with low housing standard, poor hygiene and lack of moral standards. Plans for the new city hall started in 1915, and in 1921 the Parliament of Norway passed legislation allowing expropriation of parts of Pipervika to build a city hall and a square. An architectural competition announced in 1916 was won by the architects Arnstein Arneberg and Magnus Poulsson. Their plan involved paving the square with granite, and making it an urban open space, instead of a park.
Construction of the city hall, given the street address Rådhusplassen 1, started in 1931, and the square was named in 1934. In 1938, a competition for decoration of the area was launched, and won by Emil Lie and Per Hurum. They had made a design of classic sculptures and decorations, that would contrast with the modernistic building. The work started in 1941, but was not completed until 1960.
Since 10 October 1875, the square had been part of the Vestbanen Line of the Oslo Tramway. It remained until 1961. Also the Oslo Port Line opened on 13 November 1907. The square ended up as a six-lane highway that functioned as the main east–west road through Oslo, and was part of European Route E18. With the opening of the Oslo Tunnel that connected Oslo Central Station to the Drammen Line, the Port Line became redundant, and was removed in 1983. The idea to put the highway in a tunnel under the square was launched in the 1950s, and during the 1980s it was decided to build the Festning Tunnel. The city council voted on 5 April 1989 to make the square car-free. The car tunnel opened in 1990, but still 24,000 cars remained each day on the four-lane road.
During the summer of 1994, the square was made a car-free zone, and on 21 August 1995, the Vika Line opened. At Rådhusplassen is a tram stop with the name Rådhusplassen. It is served by tram line 12. Also at Rådhusplassen is the ferry quay used by Oslo Fergene for route 91 to Bygdøy.
59°54′39″N 10°43′57″E﻿ / ﻿59.9109°N 10.7326°E﻿ / 59.9109; 10.7326
Pride Park (Miami Beach)

Pride Park is a 5.8-acre (2.3 ha) park in Miami Beach, across from the Miami Beach Convention Center. The park was named to show community support for the LGBTQ community as well as civic pride for the Miami Beach community.
Pride Park is part of the Miami Beach City Center Campus in the Miami Beach Convention Center district.
The park is host to a number of events including the Miami Boat Show, Art Basel events and an outdoor film series.
In April 2019, construction started to convert the main convention center parking lot into a 5.8-acre (2.3 ha) park.
On May 3, 2019 groundbreaking was celebrated by the construction firm Critical Path, City Commissioners, the Mayor of Miami Beach and others at a public event.
During Art Basel Miami in 2022, Irma and Norman Braman donated the 16-foot (4.9 m) tall Minna sculpture by Juame Plensa to the park.
The park contains over 500 trees, a public park, including a tropical garden, game lawn, shaded areas, veterans’ plaza, and a number of public art projects including two public art sculptures, Elmgreen & Dragset’s Bent Pool, 2019 and Juame Plensa's Minna, 2022.
One of the first events held at the newly opened Pride Park in December 2019 was Design Miami which is held during Art Basel Miami. The park is also host to a number of events for the annual Miami Beach Pride celebration each year.
Some of the events held at Pride Park include:
Black American princess

Black American princess (BAP) is a (sometimes) pejorative term for African-American women of upper- and upper-middle-class background, who possess (or are perceived to possess) a spoiled or materialistic demeanor. While carrying "valley girl" overtones of the overly materialistic and style-conscious egotist, the term has also been reclaimed as a matter of racial pride to cover an indulged, but not necessarily spoiled or shallow, daughter of the emerging buppies or black urban middle class. At best, such figures carry with them through life a sense of civic pride, and of responsibility for giving back to their community.
The term can be rooted back to the end of segregation. After segregation ended, black children were put into predominantly white schools, and were able to take advantage of the opportunities they were given. The BAP stereotype can be seen as linked to the "dumb blonde" stereotype associated with white women.
Stereotypically, younger BAPs are often members of Jack and Jill, a social and civic organization for upper-middle-class African-American youth. BAPs usually then go on to enroll in a "black Ivy" institution, mainly Spelman College, Hampton University, or Howard University, where many of them join either Alpha Kappa Alpha or Delta Sigma Theta sorority.
BAPs often later become members of The Girl Friends, Inc. or The Links, Incorporated, and pass in black enclaves of Sag Harbor, New York, or Oak Bluffs, Massachusetts. Many BAPs have friends in a variety of organizations, include Sigma Pi Phi fraternity and the National Association of Guardsmen, Inc.
The BAP Handbook: The Official Guide to the Black American Princess, written by Kalyn Johnson, Tracey Lewis, Karla Lightfoot, and Ginger Wilson, is a 2001 humor book written by self-described BAPs. According to the guide, a black American princess is a pampered female of African-American descent born to upper-middle- or upper-class families. Her life experiences give her a "sense of entitlement", and she is accustomed to the best and nothing less.
The 1997 comedy B.A.P.S. depicts a pair of women (Halle Berry and Natalie Desselle) who become "BAPs" living off a millionaire's money.
The character of Hillary Banks (played by Karyn Parsons) from The Fresh Prince of Bel Air is a stereotypical "BAP".
Civic Opera Building

The Civic Opera Building is a 45-story office tower (plus two 22-story wings) located at 20 North Wacker Drive in Chicago. The building opened November 4, 1929, and has an Art Deco interior. It contains a 3,563-seat opera house, the Civic Opera House, which is the second-largest opera auditorium in North America. The opera house is the permanent home of the Lyric Opera of Chicago, and the home of the Joffrey Ballet since 2021.
Samuel Insull envisioned and hired the design team for building a new opera house to serve as the home for the Chicago Civic Opera, as the company was called. The building is shaped like a huge chair, sometimes referred to as "Insull's Throne." Insull directed the chair should face west to signify turning his back on New York. Insull had left a vice presidency at General Electric in New York in 1892, after he was not named its president. Subsequently, he moved to Chicago and became president of Chicago Edison (Commonwealth Edison).
Insull selected the architecture firm Graham, Anderson, Probst & White who were responsible for several other buildings in the downtown Chicago Loop. As they did on other occasions, the architects commissioned Henry Hering to produce architectural sculpture for the building.
Mary Garden of the Chicago Civic Opera announced on July 15, 1929, that the opera's inaugural season would include the commissioned work of Hamilton Forrest entitled Camille.
During the 1950s and 1960s the building was identified by a large "Kemper Insurance" sign, although it was not that company's headquarters. In 1993, the Lyric Opera of Chicago purchased the opera house facilities in the building it had rented for 64 years.
In 2012, Tishman Speyer Properties L.P. sold the 915,000 square feet (85,000 m) office tower portion of the building for $125.8 million to an affiliate of Nanuet, N.Y.-based Berkley Properties LLC.
Notes
Sources
41°52′57″N 87°38′15″W﻿ / ﻿41.882506°N 87.637475°W﻿ / 41.882506; -87.637475
Civic Center (Shenzhen)

Civic Center or Citizens' Center (Chinese: 市民中心) is a government building in Shenzhen, China. It is located within the Futian Central Business District and was constructed at a cost of CNY 2.172 billion. The civic building was the centerpiece plan for the Shenzhen Futian Central District Master Plan and is "attentive to traditional asian themes and traditions". The overall city plan is based on a central axis, which stretched 2km from Lianhua Mountain in the north, through the Civic Center, and to the Exhibition Center in the south. The land area of the master plan is roughly 100 city blocks and the projected total floor space of the plan is "5 times the size of the original World Trade Center Towers".
The Civic Center building and area master plan was designed by the American firm Lee/Timchula Architects, which won the international design competition in 1996. Other full submissions were from Arcurban Design and Management Services, Hyayi Design Consultants and Societe de Conception d'Architecture et d'Urbanisme; 2 other firms decided to not submit designs.
The curved-wing design of the Civic Center is based on a traditional Southern Chinese roof form and reflects Shenzhen's description as the "Eagle City". The Citizen's Center was the first iconic building in the new city center, and the final building was considerably different from the original plans. The long roof truss was built in 1998, but wasn't clad until 2004 due to a lack of funding and difficulty developing the metalwork. The roof was also intended to use solar panels as an energy source but that was removed for cost and maintenance issues.
The design was an important element that unified the various buildings and functions underneath it including meeting halls, offices and other bureaucratic functions.
The building's roof spans 486 meters and has a width of 154 meters. The building is 84.7 meters tall and 200,000 square metres (2,200,000 sq ft). To show scale the architect proposed to use balloons to outline the roof design.
It was the only design that took vehicle traffic into account. The architect was inspired by the West-Side Highway in New York City and the visual pleasure it gives as a distraction and entry point into New York.
The Citizen's Center Building is a multi-purpose public building with government offices but also contains a technology museum in one tower dedicated to the technical manufacturing of the Shenzhen area. The other tower contains a conference center and auditorium.
The building was also designed to cast a large shade area to protect visitors and workers from inclement weather and the higher heat of summer. It is often used as a popular viewing point for various celebrations and drone and LED light shows.
There are also interior gardens and a vast parkland nearby for pedestrians.
22°32′46″N 114°03′16″E﻿ / ﻿22.54613°N 114.05449°E﻿ / 22.54613; 114.05449
Civic center

A civic center or civic centre is a prominent land area within a community that is constructed to be its focal point or center. It usually contains one or more dominant public buildings, which may also include a government building. Recently, the term "civic center" has been used in reference to an entire central business district of a community or a major shopping center in the middle of a community. In this type of civic center, special attention is paid to the way public structures are grouped and landscaped.
In some American cities, a multi-purpose arena is named "Civic Center", for example Columbus Civic Center. Such "civic centers" combine venues for sporting events, theaters, concerts and similar events.
In Australia, a civic centre can refer to a civic precinct, a show or meeting venue, or can also be used as a brand of Shopping Centre.
After the amalgamation of Toronto in 1998, five of the six municipalities in the former Metro Toronto used the Civic Centre name in referring to their respective city halls before its abolition.
In most cases civic centres in the UK are a focus for local government offices and public service buildings. The Cardiff Civic Centre is probably the oldest and best preserved civic centre in the UK. With the reforms of local government in London in 1965 and across England in anticipation of the implementation of the Redcliffe-Maud Report in 1974, a number of local authorities commissioned new civic centres sometimes funded by disposing of their 19th Century Town Hall buildings. Sir Basil Spence was responsible for designing three of these civic centres:
Other noteworthy civic centres include:
Ingrid Landmark Tandrevold

Ingrid Landmark Tandrevold (born 23 September 1996) is a Norwegian biathlete who competed for Norway at the 2018 Winter Olympics. She represents the club Fossum IF.
All results are sourced from the International Biathlon Union.
0 medal
11 medals (4 gold, 5 silver, 2 bronze)
4 medals (2 gold, 1 silver, 1 bronze)