davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Brisbane tuff

Brisbane tuff is a type of rock, formed as a result of a volcanic eruption. As the name suggests, it is a type of tuff found in Brisbane, Queensland, Australia. It is a form of welded ignimbrite. Brisbane tuff comes in a variety of colours: pink, green, blue-grey, yellow and purple. The different colours are due to the extent of oxidation of iron and manganese.
It is often incorrectly described as porphyry.
Brisbane tuff began to be used during the period when Captain Patrick Logan was the commandant of the Moreton Bay penal colony.
Brisbane tuff is found in various parts of Brisbane and was quarried extensively in the early history of Brisbane at the Kangaroo Point Cliffs and the (now) Windsor Town Quarry Park for use in construction of Brisbane's earliest buildings.
Brisbane tuff was formed by the welding and compaction of volcanic ash more than 226 million years ago. It displays pyroclastic flows of rock fragments deposited as the volcanic ash was forming. Layers of Brisbane tuff can be over 50 metres (160 ft) thick.
It is a form of welded ignimbrite. Brisbane tuff comes in a variety of colours: pink, green, blue (grey) and purple. The different colours are due to the extent of oxidation of iron and manganese.
Brisbane tuff has been used in the construction of the following Brisbane buildings, many of them now heritage-listed:
Benedict stone is a mixture of cement and crushed Brisbane tuff used on building facades as an alternative to full stone construction. It was manufactured by Benedict Stone (Qld) Pty Ltd which was established by Roman Catholic Archbishop of Brisbane, James Duhig, to manufacture the stone required for the Holy Name Cathedral, Fortitude Valley. The product was developed at the turn of the twentieth century by American manufacturer, Benedict. Duhig obtained a licence from America and opened the Benedict Stone works at Bowen Hills on 9 August 1929. In February 1930 Colonial Mutual Life (CML) advanced Duhig a £70,000 mortgage on his properties which included the stone works. A mutually-dependent relationship developed between CML, Duhig and Jack Hennessey, architect. CML used Benedict stone to build a number of their Australian offices, ensuring some of their mortgage was repaid and employed Hennessey and Concrete Constructions (Qld) Ltd, Brisbane (Duhig's architect and contractor for the Holy Name Cathedral).
The extent and hardness of Brisbane tuff deposits has often been a barrier to building tunnels in Brisbane due to its 100–150 megapascal strength. However, since 2007, advances in tunnel-boring equipment with tungsten carbide cutting heads has enabled a number of major tunnels to be constructed in Brisbane, e.g. the Clem Jones Tunnel which passes through the Kangaroo Point area.
First Battle of Panipat

The First Battle of Panipat, on 21 April 1526 was fought between the invading forces of Babur against Ibrahim Lodi, the Sultan of Delhi, in North India. Babur's forces, employing gunpowder firearms and cannons, defeated Ibrahim. This was one of the earliest battles involving gunpowder arms on the Indian subcontinent. The victory marked the beginning of Mughal rule in India.
In 1504, Babur succeeded his late uncle Ulugh Beg II by force of arms, taking control of the latter's kingdom based around Kabul and Ghazni. Opposed by Muhammad Shaybani to the northwest, Babur sought to expand his kingdom to the southeast, into Punjab, the land of the five rivers. By 1519, he had reach the Chenab River.
At that time, most of North India was part of the Delhi Sultanate, under rule of Ibrahim Lodi of the Lodi dynasty. However, Ibrahim was locked in a power struggle with his relatives and ministers. Daulat Khan Lodi, Governor of Punjab, offered to defect to Babur. Babur started for Lahore, in 1524 but found that Daulat had been driven out by forces sent by Ibrahim. The Lodi army marched out to engage Babur and was routed. Babur also took control of Jhelum, Sialkot, Kalanaur and Dipalpur before returning to Kabul. He placed Dipalpur under control of Alam Khan, a rebel uncle of Ibrahim.
At the end of 1525, Babur was to return to northern India, crossing the Indus in December. After securing his conquest of Punjab, Babur advanced towards Delhi. It was at Panipat he was to meet and engage a much larger army assembled by Ibrahim.
Ibrahim's army is reported to have had an effective strength of between 50,000 and 70,000 with 1,000 war elephants but lacked gunpowder arms. Babur's army was 12,000 strong. At least part of the force were equipped with matchlock muskets. His cavalry fought as horse archers. He also had between 15 and 20 cannon.
Babur defended his position with 700 wagons tied together in a line. Between every second wagon was a breastwork for his musketeers to fire from. At several places in the line, he left sally points 150 riders wide for his cavalry to advance through. Babur secured his right flank against the city of Panipat. On the left, he dug a trench filled with branches as an obstacle against cavalry.
When Ibrahim attacked, the frontage presented by Babur was too narrow for him to effectively employ his force. Musket and cannon pinned Ibrahim's centre while horse archers harried the flanks and rear. The noise of cannon panicked the elephants, adding to the casualties. Ibrahim and 20,000 of his men were killed in the battle. Thousands more died as the army retreated.
The battle of Panipat was militarily a decisive victory for Babur. However, to secure his position, Babur was still to fight the Mewar ruler Rana Sanga at Khanwa in 1527 and, the eastern Afghans at the Ghaghra River in 1529. Politically it gained Babur new lands and initiated a new phase of his establishment of the Mughal Empire in the heart of the Indian subcontinent – an empire that lasted for over 200 years.
Ministry of Cultures, Arts and Heritage (Chile)

The Ministry of Cultures, Arts and Heritage (Spanish: Ministerio de las Culturas, las Artes y el Patrimonio, MinCAP) is the Ministry of the State of Chile in charge of the design, formulation and implementation of cultural policies, plans and programs. Its main headquarters are in Valparaíso, in a building located in Plaza Sotomayor, being the only secretariat of the Chilean State whose national address isn't located in Santiago. The current head of the ministry is Jaime de Aguirre.
It was created by Law 21045, promulgated on 13 October 2017 and published in the Official Gazette on 3 November of the same year. The Ministry began its functions on 1 March 2018, being the legal successor – through its two undersecretaries: the Undersecretariat of Cultures and the Arts and the Undersecretariat of Cultural Heritage — of the National Council of Culture and the Arts, an institution created in 2003 and dependent on the Ministry of Education (Mineduc).
Moai (social support groups)

Moais (模合, Mo-ai) are social support groups that form in order to provide varying support from social, financial, health, or spiritual interests. Moai means "meeting for a common purpose" in Japanese and originated from the social support groups in Okinawa, Japan. The concept of Moais have gained contemporary attention due to the Blue Zone research popularized by Dan Buettner. According to research, Moais are considered one of the leading factors of the longevity of lifespan of the Okinawan people, making the region among the highest concentration of centenarians in the world.
Sousa chinensis

El delfín rosado de Hong Kong (Sousa chinensis) es una especie de cetáceo odontoceto de la familia Delphinidae. Esta especie habita en el Sudeste Asiático, entre el Golfo de Bengala, la costa sur de Indonesia y la costa oeste de Taiwán. El delfín rosado chino ha sido separado por estudios filogenéticos del delfín giboso índico (Sousa plumbea), que habita desde las costas de África a las de India y del delfín jorobado australiano (Sousa sahulensis), que se pensaba que era una subespecie del anterior hasta 2014.​
Al igual que el delfín giboso atlántico (S. teuszii) presenta una joroba de tejido adiposo bajo la aleta dorsal. Mide aproximadamente 2 metros de largo. Su fórmula dentaria es 26-38/26-38. Nace presentando la piel negra, pero con el tiempo va cambiando hasta adquirir la coloración rosada de los adultos.
Es inteligente y muy sociable. Se relacionan fácilmente con los humanos, especialmente con aquellos que se desplazan en embarcaciones pequeñas. Durante el apareamiento nadan con la parte ventral hacia la superficie, cerca de la orilla del río. Su reproducción depende del nivel estacional de las aguas.
Esta amenazada por la contaminación, las redes de pesca y las presas hidroeléctricas. Debido a la vulnerabilidad de la especie se han tomado medidas para su protección en todos los países que habita. Algunas muertes de delfines rosados ocurren por envenenamiento por mercurio del ambiente, debido que en las minas de oro, el mercurio se utiliza para separar el oro de roca circundante.
Apure (delfín)

Apure (Río Apure, Venezuela; 1957 - Zoológico de Duisburgo, Alemania; 9 de octubre de 2006) fue un delfín rosado macho, que vivió en el zoológico de Duisburgo siendo uno de los animales favoritos para el público.
Apure fue capturado en 1975 en el Orinoco junto con el ejemplar macho Butu (nacido en 1973) en una expedición a América del Sur para el Zoológico de Duisburg.​ Proviene del río Apure en Venezuela, de ahí su nombre​ y su captura fue muy controvertida.
Este delfín de río, debido a la gran diferencia de edad con el otro ejemplar, fue conocido con el alias de Padre,​ se trasladó en el otoño de 2005, junto con Butu a un costo de 3,2 millones de euros a su nueva residencia tropical en río Negro.​ Con esta nueva ubicación, en un estanque diez veces más grande provisto de ventanas, se quiso proporcionar un lugar tranquilo para su jubilación.
A la edad de casi 50 años, murió el 9 de octubre de 2006, luego que sus movimientos en los días anteriores se habían tornado mucho más lentos. Se presume que la causa de muerte fue la avanzada edad. En el momento de su muerte, este animal era considerado el delfín de río más viejo en el mundo. En la naturaleza, la esperanza de vida de la especie, que es venerado en su tierra natal por los indígenas como una criatura mítica, es de aproximadamente 20 a 30 años.​
Inia geoffrensis geoffrensis

El delfín rosado del Amazonas (Inia geoffrensis geoffrensis) es una subespecie de delfín rosado (Inia geoffrensis) que habita en la cuenca del río Amazonas,​ incluyendo los ríos Tocantins, Araguaia, el bajo Xingú y Tapajós, el Madeira hasta los rápidos de Porto Velho, y los ríos Purús, Yuruá, Ica, Caquetá, Branco; y el río Negro a través del canal del Casiquiare hasta San Fernando de Atabapo en aguas de Orinoco, incluyendo su afluente el Guaviare.​
Inia geoffrensis humboldtiana

El delfín rosado del Orinoco (Inia geoffrensis humboldtiana) es una subespecie de delfín rosado (Inia geoffrensis) que habita en la cuenca del río Orinoco.​ En Venezuela se le llama "tonina" y en Brasil, "boto". Su distribución incluye los ríos Apure y Meta.​ El contacto de esta subespecie con sus relacionados está restringida, al menos durante la temporada seca, por las cascadas del río Negro, los rápidos del Orinoco entre Samariapo y Puerto Ayacucho, y por el canal del Casiquiare.​
Parque nacional natural Amacayacu

El parque nacional natural Amacayacu ( PNN Amacayacu) es una de las 56 áreas protegidas del sistema de Parques Nacionales Naturales de Colombia cerca del río Amazonas, en el llamado "trapecio amazónico". El nombre "Macuca" significa "Ríos de las Hamacas" en la lengua aborigen Quechua.
En este parque se pueden encontrar más de 34.500 especies de aves y mamíferos como es Titi cabeza y blanco, El guacamayo,
El tucan y la nutria animales que solo se encuentran allá son el leon rayado y el pez cuatro aletas.
Este parque es una reserva natural en Colombia. Constituido por el gobierno nacional a mediados de los años setenta con el fin de preservar la vida salvaje, fue proyectado para tener un fin educativo y de divulgación de la riqueza natural de la selva amazónica; para ello desde su creación fue dotado con un centro de visitantes. Este parque es destino obligado para los turistas de la amazonía colombiana y posee una red de senderos por las cuales se pueden realizar caminatas eco-turísticas.
El área es considerada de interés científico, ya que muchos especímenes zoológicos se han recogido en el parque.Calcula que existen unas 150 especies de mamíferos, entre los que se destacan el delfín rosado y algunas especies en vía de extinción como la tanda, el jaguar, el manatí y la nutria. Entre las muchas especies de primates se destaca el tití leoncito, el más pequeño del mundo. Amacayacu es también el hogar de unas 500 especies de aves y una enorme variedad de peces de agua dulce. Además, el parque también sirve para la conservación de la cultura del pueblo Ticuna, que habita actualmente en él.
El parque tiene algunas comodidades para los turistas, que consisten en alojamientos en la plataforma del centro de visitantes donde se puede dormir con un grupo de gente en hamacas o en camas.
En el parque los visitantes pueden hacer diversas actividades tales como viajes a lo largo del río Amazonas hacia diversas islas, como la isla de los Micos (en donde pueden encontrar centenares de monos), en la isla de Mocagua (se puede ver la Victoria Regia o flor de loto) y una de las actividades más interesantes: un viaje río arriba al lago Tarapoto, en donde se pueden ver los delfines rosados y grises de agua dulce. Además, de las interesantes artesanías de la región amazónica con que cuentan las diferentes comunidades indígenas. También en este parque en 2013 se salvaron más de 2.000 especies de aves y mamíferos y salvaron a una truibu indígena llamada Makaku la salvaron de unos grupos subversivos que agredieron a dicha tribu
Sotalia fluviatilis

El tucuxi (Sotalia fluviatilis) es una especie de cetáceo odontoceto de la familia Delphinidae. Vive tanto en los ríos de la cuenca del Amazonas como en la costa del norte y del este de América del Sur. La palabra "tucuxi", que deriva de las lenguas tupí, ha sido aprobado como el nombre común para esta especie. A pesar de tener una ubicación geográfica similar al verdadero delfín de río Amazonas (delfín rosado), el tucuxi no está estrechamente relacionado con él, que pertenece a otra familia (Iniidae).
El tucuxi es descrito con frecuencia como muy similar al delfín mular. Sin embargo, es de menor tamaño, en particular, la variedad fluvial (1,5 m), que es más pequeño que su homólogo marino (hasta 2,1 m). La coloración es gris azulado lateral y dorsalmente; la región ventral es mucho más clara, a menudo rosado en el ecotipo fluvial y gris en el medio marino. La aleta dorsal pose la típica forma de gancho, sobre todo entre los grupos ribereños. El hocico está bien definido y es de una longitud moderada.
El tucuxi marino se encuentra cerca de los estuarios, ensenadas protegidas y otras áreas de aguas someras en todo el Norte y Este de la costa de América del Sur. Esta especie ha sido ubicada en la parte norte del continente hasta Honduras​ habiéndose localizado especímenes hasta 1 kilómetro aguas arriba en fuentes pluviales. Los tucuxis fluviales habitan a lo largo del río Amazonas y en muchos de sus afluentes. Se encuentra en el Perú, al sudeste de Colombia y Ecuador oriental y recientes investigaciones han encontrado ejemplares al centro del Departamento de Pando en Bolivia cuando se buscaba nuevos ejemplares de una nueva especie de tapir.​ Sin embargo, estas observaciones en Bolivia no han sido confirmadas y no se han obtenido muestras de tejido para confirmación taxonómica con ADN.
En un estudio publicado en 2018, se evaluó la tendencia de la población de tucuxis en Brasil. Usando datos obtenidos durante el monitoreo estandarizado en la reserva de Mamirauá en el estado del Amazonas en Brasil durante un periodo de 22 años (1994-2017), el estudio concluyó que la población de tucuxis sufre un declive del 7,4% al año, reduciéndose la población a la mitad cada 9,04 años.​
Entre las amenazas que afronta la especie, están las interacciones con las artes de pesca. En concreto, se ha reportado un incremento de las capturas accidentales de tucuxis desde la implementación de las redes de nailon usadas por los pescadores en la cuenca del Amazonas, especialmente para la captura de peces gato de gran tamaño (Brachyplatystoma spp.),​ del tambaqui (Colossoma macropomum) y de la pirapitinga (Piaractus brachypomus).​ Siendo los tucuxis, especialmente vulnerables a quedar atrapados entre las redes de deriva y el trasmallo.​
Parque nacional natural El Tuparro

El parque nacional natural El Tuparro se encuentra ubicado en la Orinoquía en Colombia. Su superficie hace parte del departamento de Vichada. Fue creado en 1970, se extiende por un área de 548.000 ha y está bañado por los ríos Tomo al norte, y los ríos Tuparro, Tuparrito y Caño Maipures al sur. El parque es un santuario de aves, orquídeas, monos, serpientes y toninas (delfines rosados de agua dulce). Allí existe también un antiguo cementerio que perteneció a la nación indígena de los maipures, hoy desaparecidos. Este parque debe su nombre al Río Tuparro, pequeños cerros de altura inferior a 900 m., restos del antiguo macizo de Guayana, compuestos de cuarzo y que se consideran actualmente como unas de las montañas más antiguas del continente.
Sobresalen el raudal de Maipures sobre el río Orinoco y en la desembocadura del Tuparro. El cauce del Orinoco se estrecha por esta zona y su corriente fluye estruendosamente entre rocas gigantes que se extienden hasta 5 km.
Se encuentran cinco especies de primates en El Tuparro: Cebus apella, Cebus albifrons, Alouatta seniculus, Aotus sp. (tal vez Aotus brumbacki) y Callicebus lugens. En el parque se encuentra la encantadora y poco común palma Maximiliana regiae que es una especie clave para el capuchino de frente blanca, siendo las nueces su principal cualquier m. El capuchino de frente blanca (Cebus albifrons) es un mono capuchino que actualmente se encuentra en la lista roja de la UICN. Este parque es importante para la conservación del cocodrilo del orinoco (Crocodylus intermedius)​
Trichechus inunguis

El manatí amazónico (Trichechus inunguis) es una especie de sirenio de la familia Trichechidae endémica de Sudamérica. Esta especie se encuentra en el Río Amazonas y sus afluentes, en países como Brasil, Perú, Bolivia, Ecuador, Colombia, Venezuela y en la zona de las Guayanas. También se encuentra en el Canal de Panamá, donde fue introducido para controlar el crecimiento de la vegetación acuática.
Mide hasta 2,8 m; pesa entre 300 y 500 kg. Presenta grandes labios móviles con cerdas rígidas. Y el cuerpo es de color oscuro con manchas blanquecinas en el vientre y pecho. Vive en forma solitaria, a excepción de la época de apareamiento. Se encuentra en estado vulnerable. El dato más curioso de este animal es que en sus aletas no posee uñas, de aquí su nombre científico Trichechus inungis.
Hace poco se ha descubierto una población diferente en el río Aruainho, de aguas claras y rápidas, que puede ser considerada como otra especie, el manatí enano (Trichechus bernhardi) de 1,3 m de largo.
Habita en las turbias aguas de curso lento del gran río Amazonas y sus afluentes. Este manatí se alimenta principalmente de la vegetación de la superficie: hierbas y jacintos acuáticos. Fue cazado hace años por su piel, grasa y aceite; sin embargo ahora es cazado esporádicamente por los nativos de la amazonía para sacar su aceite.
Es un animal muy tímido, todo lo contrario de su vecino de patio el delfín del Amazonas. Se comunica mediante sonidos de frecuencia corta, perceptibles al oído humano.
Cumbia amazónica

La cumbia amazónica o cumbia selvática es un subgénero popular de la cumbia peruana creada en la década de 1960 en la amazonía peruana,​ tomando en cuenta danzas propias de la amazonia con ritmos afrolatinos y rock psicodélico.​
Posee un sonido que expresa las costumbres de esa región, ya que imprimen en sus temas la alegría típica de la gente de esa parte del país. Esta música tiene como importancia principal la revalorización de los trajes típicos de la zona, así como las tradiciones y creencias de esta región y los encantos de la selva peruana. La cumbia amazónica se escucha más en tiempos de carnavales, que se da en el mes de febrero donde la amazonía peruana disfruta de sus costumbres; como el corta monte llamado también (humisha), otra fecha importante y tradicional de la amazonía peruana departamentos como Ucayali, San Martín, Loreto, Madre de Dios y Huánuco donde también se disfruta de la cumbia amazónica es el 24 de junio, Día del campesino, pero en la amazonía peruana se celebra la fiesta de San Juan.
El momento de auge de la selva peruana se da cuando se empieza a explotar el petróleo del lugar y arrancar la fiebre del caucho, por lo que, el grupo pionero de esta música, Juaneco y su Combo, le cantaban a la riqueza de su suelo, al poder de su tierra, y a la alegría que sentían ya que, como ellos mismos decían, el Perú por fin había volteado a ver a la muchas veces olvidada Amazonía, o, como ellos dicen, el Poder Verde.
En 2007 Oliver Conan y Barbes Records, una disquera estadounidense, presentó The Roots of Chicha, un recopilatorio de canciones emblemáticas de los orígenes de la música tropical peruana.​ Este disco hizo resurgir la popularidad de la cumbia peruana en todas sus vertientes y sus temas clásicos.​​
Ese mismo año, con el éxito de las redes sociales y los vídeos por internet, YouTube llevó al estrellado a la cantante La Tigresa del Oriente, quien es una de las mayores exponentes de este género a nivel internacional.​
Algunos de los más importantes exponentes clásicos del género son:​​
Otros grupos y cantantes más recientes son:
Lobomicosis

La lobomicosis es una enfermedad humana que afecta a la piel, está causada por una infección crónica debida al hongo Lacazia loboi. Suele presentar en regiones de clima tropical o subtropical. Este hongo puede provocar también enfermedad en delfines.​
La primera descripción fue realizada en 1931 por el médico Jorge Lobo, tras atender a un paciente en la ciudad de Recife, Brasil, que procedía de la región amazónica y presentaba diferentes lesiones en la piel de aspecto nodular. Posteriormente se diagnosticaros más casos, todos ellos en países de América del Sur o Central.​
Aparecen lesiones en la piel de larga evolución, que pueden ser únicas o múltiples, las localizaciones más frecuentes son las extremidades inferiores, el oído externo y las extremidades superiores, es menos frecuente en cara cuello y tórax. Las lesiones pueden adoptar diferentes aspectos, hiperpigmentadas o de color rojoviolaceo. En ocasiones se forman úlceras o adoptan un aspecto nodular o verrugoso. Crecen progresivamente invadiendo la piel adyacente e incluso los ganglios linfáticos próximos. Los pacienten pueden presentar dolor o picor en las áreas afectadas, pero en ocasiones se desarrolla falta de sensibilidad en la zona, bien parcial (hipoestesia) o total (anestesia). Pueden aparecer complicaciones, como infecciones secundarias, dificultad para el movimiento de las extremidades y en raras ocasiones degeneración maligna.​ ​
Casi todos los casos se han producido en Sudamérica, principalmente en Brasil, Colombia, Surinam, Guayana Francesa, Venezuela y Panamá.
La enfermedad recibe diferentes nombres: Enfermedad de Jorge Lobo, lacaziosis, blastomicosis queloidiana, blastomicosis amazónica, lepra de los Caiabi y pseudolepra.
Se basa en la cirugía, pues la enfermedad responde mal a los fármacos antimicóticos como clofazimina o itraconazol, que pueden ser útiles en determinados casos.
Los delfines pueden ser afectados por lobomicosis, sobre todo la aleta dorsal y cabeza. En enero de 2006 se registraron numerosos casos en el Indian River Lagoon, en la costa atlántica de Florida.​
Río Yacuma

El río Yacuma es un río amazónico boliviano que discurre por el departamento del Beni.​
Las cabeceras del río Yacuma se encuentran dentro de la Reserva de la biosfera y tierra comunitaria de origen Pilón Lajas.​ El río discurre en dirección norte pasando por las población de Santa Rosa del Yacuma y cerca de la laguna Bravo (14°06′52″S 66°46′47″O﻿ / ﻿-14.11444, -66.77972), desde donde sigue discurriendo en dirección este, pasando por la ciudad de Santa Ana del Yacuma, hasta su desembocadura en el río Mamoré (13°39′34″S 65°19′57″O﻿ / ﻿-13.65944, -65.33250). Su longitud total es de 570 km y en su recorrido recibe multitud de afluentes, siendo los más importantes los ríos Rapulo, San Gerónimo, Bio y Seira (este último nace en la localidad de Seira en el departamento de Santa Cruz).
Gaudete

Gaudete es el nombre que recibe el tercer domingo de Adviento en el calendario litúrgico de diferentes denominaciones cristianas,​ incluyendo la Iglesia católica, la comunión anglicana, muchas iglesias luteranas y otros grupos cristianos, oscila entre el 11 y el 17 de diciembre.
En latín «Gaudete» quiere decir «regocijaos», «alégrense», «estad alegres». Se define así a este día por ser «Gaudete» la primera palabra que se menciona en la celebración litúrgica, específicamente en el introito. El uso del término deriva de un pasaje de la Epístola a los filipenses, que en esa celebración constituye la segunda lectura dominical del ciclo C de la liturgia católica,​ tomada por otras denominaciones cristianas después del Concilio Vaticano II.​
Con ese término, se busca animar al pueblo a continuar con la preparación para la Solemnidad de la Natividad del Señor (el día de Navidad).
El color litúrgico —usado en las vestiduras del celebrante— correspondiente a este domingo es el rosado.​ No obstante, no es obligatorio el uso de este color, por lo que con cierta frecuencia se continúa vistiendo el color general del Tiempo de Adviento, el color morado.
Guía de turismo

Un guía de turismo (también, guía de turistas) es, según la definición que el Comité Europeo de Normalización (CEN) establece para el término en la Norma Europea EN 1809 sobre Servicios turísticos. Agencias de viaje y turoperadores. Terminología, una "persona que guía a los visitantes en el idioma de su elección e interpreta el patrimonio cultural y natural de una zona, que normalmente posee una titulación específica sobre una zona, por lo general emitido o reconocido por las autoridades competentes.​​
La Comisión Europea ha podido constatar que los problemas de libre circulación que han tratado se deben muy a menudo a la confusión de dos profesiones diferentes, aunque complementarias: la de guía de turismo y la de acompañante.​
CEN también define la figura del acompañante y del director de tour o jefe de grupo o correo de turismo, como:
En España:
En Argentina, es un oficio derivado de una carrera terciaria de tres años de duración.
Boto

Boto is a Portuguese name given to several types of dolphins and river dolphins native to the Amazon and the Orinoco River tributaries. A few botos exist exclusively in fresh water, and these are often considered primitive dolphins. The Boto dolphin is usually pink in color and tends to become more pink in age. The degree of pinkness would be a sign of maturity in males and could therefore have the same display function as antlers in red deer or the tusk in narwhals. They become more pink in age because of scar tissue that takes over their whole body. They also lose some of their pigment throughout their adolescence, turning them light pink.
The botos are a paraphyletic group, defined largely by their evolutionary convergences.
The genus Sotalia is divided into two species. The costero (S. guianensis) is distributed in the Atlantic, from Florianópolis in Santa Catarina, Brazil, and northwards. The tucuxi (S. fluviatilis) lives in the rivers of the Amazon.
Burmeister's porpoise is marine and lives from Santa Catarina to the south.
The Amazon river dolphin (Inia geoffrensis) thrives in fresh water, is endemic to the Amazon basin, and is placed in the Endangered category of the IUCN.
The Araguaian river dolphin (I. araguaiaensis) is a newly identified species native to the Araguaia-Tocantins basin of Brazil.
The La Plata dolphin (Pontoporia blainvillei), another vulnerable Brazilian denizen, is a marine river dolphin that ranges from Espírito Santo, Brazil, to the south.
The "boto" of the Amazon River regions of northern Brazil are described according to local lore as taking the form of a human or merman, also known as boto-cor-de-rosa ("pink boto" in Portuguese) and with the habit of seducing human women and impregnating them.
Pinky (dolphin)

Pinky is an albino bottlenose dolphin found in Calcasieu Lake, Louisiana. Pinky was first spotted in June 2007 by a boat captain, Erik Rue. In 2015, Rue was able to capture photo evidence of Pinky mating, proving that she is female. The dolphin has become a tourist attraction, and conservationists have asked visitors to leave the dolphin alone. Pinky's behavior is similar to the rest of the dolphins in her pod, although she tends to spend more time underwater. The animal's popular name is derived from where it frequently lives as well as its skin hue.
Although it is quite rare to see an albino animal in the wild, Pinky has a few signs that appear to confirm her albinism. Blood vessels and eyes with a reddish hue can be seen through Pinky's skin, a key indicator that the cells that normally make the pigment melanin, are hardly active in this dolphin's body. Although albinism can be hereditary, it is unknown if Pinky's parents were of a pinkish/white hue or if they simply carried this specific gene mutation which they then passed down to Pinky.
In 2017, a video was taken showing two albino dolphins swimming in the lake, presumed to be Pinky and her calf.
About the Author AZ Animals Staff AZ Animals is a growing team of animals experts, Author, A., Staff, A., & AZ Animals is a growing team of animals experts. (2022, August 12). Amazon River Dolphin (pink dolphin). Retrieved October 28, 2022, from https://a-z-animals.com/animals/pink-dolphin/
Pink Dolphin Monument

29°19′49″N 94°44′06″W﻿ / ﻿29.330247°N 94.735097°W﻿ / 29.330247; -94.735097
Pink Dolphin Monument is a public monument in R.A. Apffel Park/East Beach on Galveston Island, Texas. Inaugurated on July 25, 2014, the monument is dedicated to celebrating gender and sexual minority communities. It is the first monument dedicated to gender and sexual minorities in the southern United States.
The Pink Dolphin Monument was created by artist Joe Joe Orangias, in collaboration with writer Dr. Sarah Sloane and scientist Dr. Frank Pega. Orangias carved the monument’s central figure—a pink dolphin—from red sandstone sourced from the Texas coast. The image of the pink dolphin references the historic Pink Dolphin Tavern located in the city of Galveston. It also refers to the logo of the Pink Posse, a local group of gender and sexual minority activists. Orangias donated the monument to R.A. Apffel Park/East Beach to further the Park’s mission and contribute to honoring diversity on the island.
"There are starting to be more monuments for gender and sexual minorities around the world, so this piece adds to that network," the artist told the Galveston Daily News.
In 2015, Pink Dolphin Monument was featured in the "Island Time" exhibition at the Contemporary Arts Museum Houston.
Due to vandalism, artist Ryan Hawk completed a restoration project of the statue in 2019.
The main statue is the approximate size of a small dolphin (36″ × 16″ × 13″). It is supported by a five-foot plinth, which is designed to create an impression of a dolphin jumping overhead, in the Gulf of Mexico surrounding Galveston Island. The monument is housed in an open-aired pavilion and its pedestal replicates the columns that hold up the pavilion. The statue is accompanied by the following poem:
The carving of the dolphin statue resulted in 243 chips from the original sandstone boulder. Orangias carved these into 243 triangles and buried these on Galveston Island to further memorialize gender and sexual minorities into the landscape. The dust from carving the statue was collected and then poured into the ocean by participants at the unveiling ceremony.
Capra (etnografie)

Capra (Mersul cu capra) este numele dat unui dans tradițional românesc practicat de Anul Nou. Este executat de un flăcău mascat în chip de capră și îmbrăcat cu un cojoc pe dos. Capra și însoțitorii ei umblă din casă în casă, dansând la ușa fiecăruia în prag de Revelion.
Acest obicei a fost menționat prima dată în Descrierea Moldovei de Dimitrie Cantemir.
Enciclopedia sovietică moldovenească, vol. III, Chișinău, 1972, p. 202.
Urdești, Vaslui

Urdești este un sat în comuna Dodești din județul Vaslui, Moldova, România. Se află la o distanță de 46km față de Vaslui, respectiv 39km față de Bârlad.
În inima satului Urdesti, tradițiile strălucesc ca niște bijuterii ale comunității. Arnăuții, cu costumele lor tradiționale bogat colorate, sunt artizanii unei moșteniri culturale ce îmbrățișează autenticitatea și unitatea. În cadrul tradițiilor arnăuților, jocul caprei și dansul ursului devin veritabile simboluri de vitalitate și conexiune comunitară. Aceste activități pline de viață, încărcate cu ritmuri și mișcări captivante, reflectă spiritul autentic al arnăuților și întăresc legăturile dintre membrii comunității.
Chiar dacă Udeștiul are o multitudine de datini pentru care s-ar fi putut remarca, principala atracție a turiștilor este discoteca locala. Aceasta se numește "HPC Club Udești"și este in topul cluburilor din Moldova încă din 2006.
De mai bine de un deceniu HPC Club Urdești aduna laolaltă zeci de tineri dornici să petreaca. Discoteca a avut ca invitați nume grele din industria manelelor. Iată cele mai importante celebrități care au călcat pragul clubului:
Fântânele, Iași

Fântânele (în maghiară Csórák) este o comună în județul Iași, Moldova, România, formată numai din satul de reședință cu același nume.
Comuna se află în nordul județului. Nu este traversată de niciun drum național sau județean, fiind deservită doar de drumuri comunale care o leagă spre nord de Șipote și spre sud de Focuri.
Satul Fântânele a fost înființat în 1879 și o vreme i s-a spus și Cioara și la început a fost inclus în comuna Șipote; satul avea doar o biserică catolică. Anuarul Socec din 1925 consemnează trecerea lui la comuna Focuri. În 1931, comuna Focuri a fost desființată, iar satul Fântânele a fost trecut din nou la comuna Șipote.
În numărul 3, din 20 octombrie 1913 al revistei Albina istoria localității era descrisă astfel:
În același număr al revistei era descrisă o istorie statistică a localității:
Tot în același număr al revistei era descrisă și o istorie a administrației localității:
În 1968, la reforma administrativ-teritorială, satul se separase însă deja și forma o comună separată din raionul Hârlău al regiunii Iași, iar la acea dată a fost transferată la județul Iași, fiind însă din nou desființată, satul trecând iarăși la comuna Focuri. Comuna a fost din nou înființată în 2004, în forma actuală.
Conform recensământului efectuat în 2021, populația comunei Fântânele se ridică la 1.986 de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 2.138 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (95,32%). Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (85,45%), cu o minoritate de romano-catolici (9,57%), iar pentru 4,78% nu se cunoaște apartenența confesională.
Comuna Fântânele este administrată de un primar și un consiliu local compus din 11 consilieri. Primarul, Sorin Chelariu[*]​, de la Partidul Social Democrat, este în funcție din 2008. Începând cu alegerile locale din 2024, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:
Jocurile Olimpice de iarnă din 2010

Jocurile Olimpice de iarnă din 2010 s-au desfășurat în perioada 12–28 februarie 2010 în Vancouver, Columbia Britanică, Canada, cu câteva competiții și în Whistler, Columbia Britanică. Cele două jocuri (Olimpice și Paralimpice) au fost organizate de Comitetul de Organizare Olimpic Vancouver (VANOC).
Olimpiada de iarnă din 2010 a fost a treia olimpiadă găzduită de Canada și prima în provincia Columbia Britanică. În trecut, Canada a fost gazda Olimpiadei de vară din 1976 la Montreal și a Olimpiadei de iarnă din 1988 la Calgary.
Conform tradiției olimpice, fostul primar al orașului Vancouver, Sam Sullivan, a primit Drapelul Olimpic în cadrul ceremoniei de închidere a Jocurile Olimpice de iarnă din 2006 de la Torino, Italia, drapel ce a fost transmis apoi lui Michaëlle Jean și lui Gordon Campbell. Drapelul a fost arborat în Canada pe 28 februarie 2006, într-o ceremonie specială.
Biletele pentru Vancouver au fost puse în vânzare pe 3 octombrie 2008.
Asociația Canadiană Olimpică a ales Vancouver ca oraș-candidat al Canadei în defavoarea orașului Calgary, care a dorit să reorganizeze jocurile și a orașului Quebec, care a pierdut în 1995 organizarea Olimpiadei de iarnă din 2002.
În prima rundă de vot, pe 21 noiembrie 1998, Vancouver-Whistler a obținut 26 de voturi, Quebec 25 de voturi, iar Calgary 21. Pe 3 decembrie 1998 a avut loc a doua și ultima rundă, desfășurată între primele două clasate în prima rundă. Rezultatele au fost:
Vancouver a câștigat și procesul de candidatură internațional și astfel a devenit gazda JO de iarnă din 2010. Votul a avut loc pe 2 iulie 2003, la a 115-a Sesiune a CIO, desfășurată la Praga, Cehia. Rezultatul a fost anunțat de Președintele CIO, Dr. Jacques Rogge. Vancouver a învins în drumul lui spre organizare alte 2 orașe: PyeongChang (KOR) și Salzburg (AUT).
Câteva arene, incluzând Ovalul Olimpic Richmond, sunt la nivelul mării, o raritate pentru Jocurile de iarnă. Jocurile din 2010 sunt primele — de vară sau de iarnă — a căror ceremonie de deschidere a avut loc în sală. Vancouver, care este cel mai populat oraș care a organizat vreodată Jocurile de iarnă, beneficiază de o vreme călduroasă: în februarie, temperatura medie este de 4,8 °C.
82 Comitete Olimpice Naționale (CON) și-au înscris echipele la Jocurile Olimpice de iarnă din 2010.
86 de probe din diferite sporturi de iarnă au fost programate la Jocurile de iarnă din 2010.
Au fost și alte probe propuse spre a fi incluse în programul Jocurilor Olimpice de iarnă din 2010. Pe 28 noiembrie 2006, membrii Comitetului Executiv CIO, la întâlnirea lor din Kuwait, au votat includerea probei de skicross în programul oficial. Comitetul Olimpic Vancouver (VANOC) a aprobat proba ca fiind parte oficială a jocurilor.
Probe care au candidat pentru includere, dar nu au foat aprobate:
Mai jos sunt listați primele zece țări care au participat la Jocurile Olimpice de iarnă din 2010.
Țara gazdă
Materiale media legate de Jocurile Olimpice de iarnă din 2010 la Wikimedia Commons
Festivalul Datinilor și Obiceiurilor de Iarnă din Negrești-Oaș

Festivalul Datinilor și Obiceiurilor de Iarnă din Negrești-Oaș este un festival-concurs dedicat sărbătorilor de iarnă. Festival se organizează în fiecare an în a treia zi de Crăciun în orașul Negrești-Oaș, capitala Țării Oașului. Conform tradiției, evenimentul debutează cu parada colindătorilor, fiecare grup prezentându-și ținutele autentice specifice zonei de proveniență, parada pornește de la biserica veche a orașului Negrești Oaș și parcurge centrul orașului până la catedrala ortodoxă a Țării Oașului.
Primăria, Consiliul Local și Casa de Cultura Negrești Oaș, Centrul Județean pentru Conservarea si Promovarea Culturii Tradiționale Satu Mare și Autoritatea Națională pentru Turism (ediția din 2012 și din 2013). Directorul festivalului este prof. dr. Natalia Lazar. Ansamblul-gazdă al festivalului este Ansamblul folcloric Oașul.
În anul 2013 juriul festivalului a fost format din:
Această ediție a avut loc duminică, 27 decembrie 2015, printre participanți s-au numărat colindători din: Negrești-Oaș, Bixad, Racșa, Călinești, Turț, Tarna Mare, Satu Mare, Maramureșul istoric atât din România cât și de peste Tisa, Ucraina, colindătorii din Ansamblul Cununița Satu Mare, colindătorii grupul folcloric Flori de Cântec Românesc, colindători din Chișinău, Republica Moldova, colindători din Tur și Marna. La această ediție Floarea Finta - tezaur uman viu, a primit din partea orașului Negrești-Oaș titlul de cetățean de onoare.
Roadeș, Brașov

Roadeș (în dialectul săsesc Raddeln, Radln, Rarlen, în germană Radenthal, în trad. "valea defrișată", colocvial Radeln, „desțeleniș”, în maghiară Rádos) este un sat în comuna Bunești din județul Brașov, Transilvania, România.
Biserica fortificată, protejată de un zid dublu prevăzut cu cinci turnuri de apărare. Biserica evanghelică a fost construită de sași în secolele XV-XVI în stil gotic purtând hramul Sf. Ioan. Construcția a fost terminată în 1526. Turnul bisericii s-a prăbușit în anul 2016.
În anul 2013 fundația cantautorului Peter Maffay a restaurat zidul de incintă al bisericii fortificate care se prăbușise în februarie 2012.
După ce în 2015 a apărut pe turnul bisericii o crăpătură de sus până jos, care s-a mărit de la o lună la alta, în februarie 2016, după o iarnă cu temperaturi schimbătoare, cu vânt și ploi abundente, clopotnița bisericii fortificate s-a prăbușit.
În 31 martie 2010 în Roadeș a avut loc ceremonia de punere a pietrei de temelie a unei instituții destinate copiilor traumatizați. Proiectul a fost inițiat de Fundația Peter Maffay, înființată de muzicianul german Peter Maffay, originar din Brașov. În urma derulării proiectului, fosta casă parohială a bisericii fortificate din Roadeș va deveni tabără pentru copiii cu probleme sociale, proveniți din sistemul instituționalizat. În casa de vacanță vor fi găzduiți gratuit, timp de câte două săptămîni, cîte 14 copii abuzați din toată Europa, care vor beneficia de terapie.
Numele localității provine de la verbul german roden, "a tăia copaci" (amǎnunte: Rodungsname, toponimii legate de defrișări). În dialectul săsesc localitatea este denumitǎ Raddeln, Radln, Rarlen. Varianta românească este pronunțată în graiul locului ca Roadăș.
Buru, Cluj

Buru (în maghiară Borrév) este un sat în comuna Iara din județul Cluj, Transilvania, România.
Pe Harta Iosefină a Transilvaniei din 1769-1773 (Sectio 109) localitatea apare sub numele de „Borrev”.
La sudul localității, pe această hartă sunt prezentate mai multe șteampuri de prelucrare a minereurilor de fier (“Eisen-Hammer-Mühlen”), înșirate de-a lungul văii Rimetea care se varsă la Buru în Arieș.
La est de sat pe harta iosefină este marcat prin semnul π locul public de pedepsire a delicvenților în perioada medievală.
Numai în acest sat se practică din vremuri trecute „Băbăluda de la Buru“, o veche tradiție populară.
Capra (goat dance)

Capra is the name of a traditional Ukrainian and Romanian dance, performed around New Year. It's executed by a young man with a goat mask and a sheep skin on his back. The 'goat' and his companions go from house to house, dancing at each door on New Year's Eve. This custom was first mentioned in 1656, when the Swedish ambassador to Moldavia visited Iași and described the custom in which the dancing ended when the goat was shot by an arrow. In his 1796 book, Descriptio Moldaviae [ro], Dimitrie Cantemir devoted a paragraph to this custom.
During the 19th century, Romanians believed goats could predict the year's weather, and the Capra dance, considered a pagan dance, became a ritual to bring fertility. It has become a component of folklore culture.
Cimpoi

Cimpoi is the Romanian bagpipe.
Cimpoi has a single drone called bâzoi or bîzoi ("buzzer") and straight bore chanter called carabă ("whistle"). It is less strident than its Balkan relatives.
The chanter often has five to eight finger holes, and is sometimes curved at the end. There are two types of cimpoi, one with a single drone and one with two. The bag (burduf) is made of a whole lamb or goat skin and, depending on the region, is made either with the fur in or out. It is sometimes covered with embroidered cloth. The bagpipe can be found in most of Romania apart from the central, northern and eastern parts of Transylvania, but at present (the early 21st century) is only played by a few elderly people. It is on the road to extinction, and there are only two makers left who know to make it in the traditional way.
Its repertoire is mainly dance music, usually played accompanied by a folk orchestra or played solo to provide music for the traditional dance ensemble. The traditional repertoire of songs is very limited, consisting of about ten different melodies, each one paired with a different rhythm and dance.
Two Romanian Dances

The Two Romanian Dances (Két Román Tánc in Hungarian), Op. 8a, are a piano work written by Béla Bartók, based on Romanian folk music. Written in 1910, they date from the beginning of his interest in folk music — his first work showing strong folk influence, the String Quartet No. 1, is from just two years before. However, the Dances show that he has already seamlessly incorporated folk idioms into his musical language.
The first dance (Allegro vivace) is rhapsodic in form, though with a recurrent main theme. This theme, which provides the melodic, textural, and rhythmic foundations of the work, is first heard pianissimo in the murky depths of the keyboard. The middle section, Lento, presents an evocative modal melody against a various tremolo harmonies in the bass. This section fades away, and, after a long and increasingly frenzied crescendo, the main theme returns in triumphant fortissimo octaves. Unusually for Bartók, major and minor chords are used extensively in this piece.
The second dance (Poco allegro) begins with a brief introductory passage, which sets the mood of the piece — a strange mix of humour and severity. The main theme, based loosely on a Romanian jeering song, is presented three times in succession. After a violent transition, the material from the opening returns, though somewhat warped. The main theme returns, yet more frantic; after another brief interlude, it returns again, this time marked Più mosso, febrile (“more motion, feverishly”). The remainder of the piece is a mishmash of cheerful motifs showing Balinese influence, sudden contrasts which range from amusing to disconcerting, and majestic passages in double octaves. Although the form of this dance defies classification, it is nonetheless remarkably directed, unified, and satisfying.