davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
굴소스

굴소스(중국어: 蠔油, 영어: oyster sauce)는 신선한 생굴을 오래동안 끓여서 나오는 국물과 굴을 따라내서 곱게 갈아버린 뒤 밀가루, 녹말가루 등을 넣어 걸쭉하게 만든 소스이다. 간장과 캐러멜 색소로 색을 입혔기 때문에 어두운 갈색을 띈다. 일반적으로 시판 되는 굴소스는 간장, 설탕, 옥수수가루, 캐러멜 색소 등의 보존료를 섞었으나 중국 해안지방 마을이나 홍콩의 신지에(新界)지역에서 전통적인 방식으로 만든 굴소스는 보존료를 일절 넣지 않으며, 각 집안 대대로 전해 내려오는 비법을 통해 소량으로 생산한다. 한국에서 생산되는 굴소스는 말린 새우 등을 첨가해서 다른 맛을 내기도 한다.
대표적인 중국식 소스로 알려져 있으며 광둥 요리를 중심으로 태국, 베트남, 크메르 요리 등에서 자주 사용되며, 볶음요리, 조림, 튀김 등으로 두루 쓰이고 테이블 양념으로도 사용된다. 대개 달걀과 국수, 채소와 쇠고기와 닭고기 같은 육류에 잘 어울리나, 해산물 요리를 쓸 때에는 섬세한 향미를 압도해버릴 수 있으므로 주의해야한다. 채식주의자들을 위해 버섯으로 만든 굴소스도 있다.
중국의 광동 지역에서는 굴을 소금에 절여 말린 것을 조미료로 사용하였으나 1888년 광둥성 주하이 시의 이금상이 제조과정에서 나오는 국물에 감칠맛이 많이 나는 것을 알게 되었고, 이를 이용하여 굴소스의 원형을 만들게 된다. 이금상은 1902년 마카오에서 이금기유한공사라는 식품회사를 세워서 굴소스 생산을 시작하고, 1932년에는 홍콩에 지사를 설립하게 된다. 이곳에 생산하는 굴소스인 이금기특급호유(李錦記特級蠔油)가 대중적으로 알려진 굴소스 브랜드이다.
한국에서 굴소스는 한동안 중국 등지의 수입에 의존해왔으며 대중적으로 널리 알려지지 않았으나 굴소스를 이용한 요리법 등이 인터넷과 TV 등을 통해 퍼져나가면서 현재는 한국의 식품회사에서도 굴소스를 생산하고 있다.
김 (음식)

김은 김속과 돌김속의 해조류를 넓은 곳에 평평하게 펴서 말려서 사각형으로 잘라서 먹는 음식이다. 그대로 먹거나 참기름을 바르고 소금을 쳐서 구워 먹는다. 주로 요리의 부재료로 쓰이며 밥을 싸 먹거나 김밥으로 만들어 먹는다. 또한 잘게 잘라 국이나 탕 위에 고명으로 뿌려 먹기도 한다. 청태, 감태, 해우(海羽), 해의(海衣), 해태(海苔)라고도 부른다.
세종실록 지리지(1454)에는 김(海衣)이 각 해안 지방의 특산품으로 기록되어 있으며 감태(甘笞) · 미역(藿) 등과 구분하고 있다. 이후 조선왕조실록에는 진상품이나 명나라 조공 등으로 바친 기록이 있다. 효종실록에는 1650년 당시 김 1첩의 값이 목면 20필이라고 기록되어 있다. 《성호사설》(18세기)에는 바닷바위에 자연적으로 붙어 자라는 김(海衣)을 종이처럼 말리는 과정이 서술되어 있다.
김 양식을 어디서 먼저 시작했는지는 크게 두 가지 설로 나뉜다. 광양설과 완도설이 있다. 광양설은 김여익(金汝翼, 1606년 ∼ 1660년)의 비문을 근거로 하고 있는데 이는 1713년에서 1714년 사이에 광양현감 허심(許鐔)이 쓴 것으로 비 자체는 사라졌지만 비문은 5대손 김태혁(金太赫)이 필사한 것이 전해진다. 이 비문에는 김여익이 1640년 우본현 인호(지금의 태인도)로 이주하여 김 양식을 시작했다고 쓰여 있다.(“庚辰春遂隱遯于本縣仁湖伴鷗寓樂始殖海衣”) 광양시에서는 김 시식지(김始殖地, 전남기념물 제113호)를 만들어 이를 기념하고 있다. 한편 완도설에서는 김유봉과 정시원을 김 양식을 처음 한 사람으로 기록하고 있다.
《열양세시기》(1819)와 《동국세시기》(1849)에는 정월 대보름에 김(海衣)과 참취(馬蹄菜)로 밥을 싸먹는 풍습이 기록되어 있는데, 이것이 김밥의 원형으로 보인다.
1840년대에는 대나무 쪽으로 발을 엮어 한쪽은 바닥에 고정시키고 다른 한쪽은 물에 뜨도록 한 떼밭 양식이 개발되었다. 1920년에 떼발 양식을 개량한 뜬발 양식이 시작되었는데, 이 방식은 김을 날마다 일정 기간 동안만 햇빛을 받을 수 있도록 조절하는 것으로 요즈음에도 이 방법을 쓰고 있다. 요즘은 사상체를 배양하여 인공적으로 채묘하면서 부류식 냉동망을 교체하는 방법까지 개발되었다.
한국어 ‘김’의 옛 형태가 나타난 가장 오래된 기록은 정약전의 《자산어보》(1814)로, 그 발음이 ‘짐(朕)’으로 표기되어 있다. 《한불자전》(1880)에는 ‘김’과 ‘짐’이 둘 다 실려 있다.
‘김’의 어원에 대해서 밝혀진 것은 없다. 민간 어원 중에는 김 양식을 처음으로 시작한 김여익의 이름에서 왔다는 설이 있다.
김은 홍조식물 보라털목 보라털과 김속 및 돌김속에 속하는 해조의 총칭으로 한국, 일본, 중국의 바다에서 암초 위에 자라난다. 마치 이끼처럼 자라나며 길이는 14~25 cm 너비 5~12 cm 정도이다. 긴 타원 모양이며 가장자리에 주름이 있고 윗부분은 갈색 아랫부분은 푸른 녹색이다. 10월 무렵부터 보이기 시작하여 겨울에서 봄을 거치는 동안 자라나고 날이 따뜻해지면 보이지 않는다.
한국에서 가공되는 김은 여러 종류가 있다. 가장 대중적인 것은 기름을 바르고 소금치고 구워낸 조미김이며 주로 반찬으로 많이 이용된다. 기름은 전통적으론 참기름을 사용하나 들기름이나 해바라기유, 올리브유 등 다양한 기름을 사용하는 경우가 많아졌다. 또 김을 잘라 김가루로도 많이 사용된다.
남부지방에서는 생김을 바로 직화로 구워낸 후 밥을 얹고 그 위에 참기름과 깨를 섞은 간장 소스를 발라 싸먹는 방법을 사용하기도 한다.
한국식 조미김은 일본에서도 인기가 높아 일본 관광객이 한국에 여행 와서 많이 사가는 물품 중 하나로 꼽기도 한다.
2010년대 들어서 미국에서도 높은 인기를 끌기 시작하였다. 한국 농수산식품유통공사(aT)에 따르면 2013년에 한국산 김의 수출 실적이 2억5000만 달러로 사상 최대치를 돌파하였는데 이중 미국은 6728만 5000달러로 전년 대비 31% 상승하여 지금까지 한국김을 가장 많이 사갔던 일본(5862만 8000달러)을 제치고 미국이 한국산 김의 최대 수입국이 되었다.
물론 이전에도 미국에서는 2000년대 이후 웰빙 붐을 타고 아시아권 이민자의 식문화 영향까지 받으면서 김 소비량이 점차 늘어났다. 다만 일본식 식당에서 많이 소비되고 일본식 김을 찾는 경우가 많아 보통 다른 해조류와 같이 일본식 이름을 부르는 경우가 많았다. 한국식 김은 마른 김 위주의 식자재용 공급이 중심이었다. 2010년 이후 열량이 낮은 김 제품에 주목한 이후 간식으로 먹을 수 있는 조미김의 수요가 늘어나면서 한국산 김의 수출량이 급상승하였다.
미국에서는 김을 과자처럼 간식으로 먹는 경우가 많은데 2010년대 들어서면서 데리야키 등의 맛을 첨가하거나 아몬드를 넣는 등 다양한 스낵용 김이 나오고 있다.
중국에서는 한국, 일본과 달리 김을 종이처럼 말리지 않고 김을 둥그렇게 한데 뭉친 후 펴서 말리는 방식을 사용하고 있다. 이렇게 말려놓은 김은 둥그렇고 납작하나 두께는 몇cm 가량으로 두껍다. 요리할 때는 김 뭉치의 일부를 떼어서 만들며 대표적인 김 요리로 김을 계란과 함께 넣은 탕 요리인 자채단탕(紫菜蛋湯)이란 계란김국이 있다.
중국의 김은 가격이 매우 싸지만, 김을 크기로 재는 특성상 운송비가 많이 드는 문제점이 있고, 둥그렇고 두껍게 말리는 특성이 한국에서 잘 받아들지 않아 중국의 김이 한국으로 들어오는 경우가 별로 없다.
영국의 웨일스 지방에서는 김을 오트밀과 함께 끓여서 포리지로 먹거나 김빵(en:laver bread)을 빵 사이에 끼워 먹는 요리가 오랫동안 전해져 내려오고 있다.
김빵의 제조법은 2가지로 나뉘는데 푹 삶아 뭉글뭉글해진 김을 잼과 같이 만든 방식, 오트밀에 묻혀 섞은 것을 튀겨내어 만든 방식이 있다.
감자탕

감자탕(Gamja-tang, pork back-bone stew)은 돼지 등뼈와 감자, 우거지, 갈은 들깨, 깻잎, 붉은 고추, 파, 마늘 등을 넣어 맵고 진하게 끓여 걸죽하고 얼큰한 맛이 나는 한국의 국물 요리이다. 건더기가 풍부하고 우거지가 들어가있어 끓일수록 구수한 맛이 나기도 한다. 뼈다귀감자탕, 뼈다귀해장국, 돼지등뼈우거지탕 이라고도 한다. 한국에서는 해장국, 식사메뉴, 야식, 술안주 등으로 인기가 있는 요리에 해당한다.
전라도 지방에서 많이 먹어 유래되었는데, 1890년대 후반, 경인선 철도공사 때 인천에 모여든 인부들 사이에서 인기있는 메뉴가 되면서 전국으로 전파되었고, 감자탕 전문점이 많이 생겼다. 영양가도 풍부하며 가격도 저렴한 편인데, 시각적으로 볼때 푸짐하여 넉넉한 인심이 엿보이고 식욕을 자극하는 것이 큰 장점이기도 하다.
또한 푹 삶아 부드러워진 살코기를 돼지 등뼈에서 발라먹는 재미가 제법 괜찮은 편이다. 고기를 발라 먹고 나서 남은 국물에 밥을 볶아 먹는 맛도 별미다. 주재료인 돼지등뼈와 감자가 저렴한 것도 큰 장점이라 할 수 있는 음식이다.
2~3인분을 냄비에 담아내는 경우에는 감자탕이라 부르고, 1인분을 뚝배기에 담을 경우에는 뼈다귀해장국이라 부르는 것이 일반적이다. 본래는 서민들의 음식이었으나 1990년대 들어 감자탕 프렌차이즈가 등장하여 배달과 테이크 아웃 전문점들이 많이 성업 중이다.
감자탕의 원조는 삼국시대부터 전라도 지방에서 먹었던 음식이라는 이야기가 전해진다. 우리 선조들은 소고기를 선호하여 돼지를 많이 사육하지 않았다. 돼지는 잡식성이라 사람과 먹이 경쟁을 하기에 사육하기가 버겁기도 했다. 그러나 평야가 많아 농작물 생산량이 많았고 주식인 쌀 농사의 부산물인 청치와 쌀겨(미강)가 많았던 전라도 지역에서는 돼지를 키울 수 있었다.
동물성 단백질 섭취를 위해 개, 닭, 말, 소를 도축하는 것은 쉽지 않았다. 개는 사냥과 집지키기, 닭은 계란생산, 말은 운송과 군사적 쓸모가 있는 가축이었고, 소는 농경에 필요했기 때문이다. 그래서 그 대신에 돼지를 잡았는데, 돼지 등뼈에 붙어있는 살코기를 먹기위해서는 푹 삶아야 했다. 그러던중에 돼지 뼈를 우려낸 국물에 채소를 넉넉하게 넣은 음식을 만들어 뼈가 약한 사람이나 환자들에게 먹였다고 한다.
그러던 것이 조선후기에 근대화로 인천항이 개항되면서 전국의 사람들이 몰려와 다양한 음식문화를 갖추게 된 인천에서 감자탕이 서서히 뿌리를 내리기 시작하였다. 특히 서양인들이 인천을 통해 출입을 하게 되면서 인천지역에서 육류에 대한 수요가 증가하였고 이에 따른 부산물의 양도 증가하며 감자탕이 정착하게 되었다. 1890년대 후반 경인선 철도 공사가 한창이던 시절에는 인천에 동원된 인부들과 인천 부두 노동자들 사이에서 감자탕이 큰 인기를 끌었다. 더욱이 1916년 현 인천 동구청 자리에 대형 도축장이 들어서면서 식재료 공급이 좀 더 원활해지며 인천의 대표음식이 되는 기반이 되었다.
감자탕은 육체적 노동강도가 높은 인부들에게는 체력회복과 피로 해소에 도움이 되고, 열랑이 높고 포만감이 들면서 싸고 맛이 강한 감자탕이 술안주나 영양보충을 위해 아주 적합한 음식이였다. 재료 손질에 손이 덜 가서 한꺼번에 많은 양을 만들 수 있고 푸짐한 것도 장점이었다. 1900년 한강철교 공사 막바지에 이른 노량진 근처에서 한동길이라는 사람이 '함바집(はんば, 飯場)' 형태의 감자탕집을 운영하며 점차 널리 알려지기 시작했다. 돼지 등뼈에 단백질, 칼슘, 비타민 B1 등이 풍부하다는 사실이 알려지면서 지금은 남녀노소가 좋아하는 영양식으로 인기를 끌고 있다.
음식명은 주요 음식재료와 요리법 또는 완성된 요리의 형태 등에 따라 붙여지는 것이 관례이다. 음식 이름만으로도 그 음식으로 기대되는 맛을 예상할 수 있게 하기 위한 것이다. 그러나 '감자탕'은 예외적인 경우에 해당하며 어원은 정확치 않다. 다만 여러 설이 존재하고 있을 뿐이다.
이 밖에도 청나라때 먹었던 양(羊)의 등뼈 요리인 '갈자탕'(蝎子湯)이 한반도로 전해졌는데, 같은 식재료를 구할 수 없어 돼지등뼈로 대체되었고, 갈자탕이라는 발음이 오랜 세월 변형되어 감자탕이 되었다는 설 등 많은 감자탕 어원설이 존재한다. 이에 대해 지난 2017년 4월 'tvN 수요미식회'에 출연한 음식 컬럼리스트 황교익은 명확치 않은 어원설을 임의로 정리하지 말고, 둘러앉아 감자탕을 함께 먹는 이들이 각자 알고 있는 어원설을 이야기 하는 것이 좀 더 맛있게 감자탕을 먹을 수 있는 좋은 방법이라는 의견을 말한 적이 있다. 음식에 얽힌 스토리가 풍부할수록 그 음식 맛도 풍부할 수 있다는 설명이다.
돼지등뼈 600g, 감자 2개(400g), 우거지(우거지 삶은 것) 100g, 무청(무청 삶은 것) 100g, 깻잎 10장(20g), 들깻가루 6큰술(30g), 대파 10cm(20g), 생강(마늘크기) 2톨(10g), 마늘(통 마늘, 돼지 등뼈 삶는용) 4쪽(20g), 된장(돼지 등뼈 삶는용) 2큰술(30g), 청주 2큰술(30ml), 대파(돼지고기 삶는용) 30cm(60g), 물 10컵(2L), 양념 재료(마늘(다진 마늘) 2큰술(20g), 된장 2큰술(30g), 고춧가루 2큰술(10g), 간장(재래 간장) 1큰술(15ml), 후추(후춧가루 약간), 등뼈 삶은 육수 6컵(1.2L), 소금)
돼지등뼈을 하룻밤 정도 찬물에 담가두어 핏물과 냄새를 완전히 빼내는 것이 좋다. 핏물을 뺀 등뼈는 끓는 물에 살짝 익을 정도만 끓여준뒤 흐르는 물에 씻어내면 누린내가 많이 없어지고, 겉기름도 빠져 국물이 담백해진다. 새로운 냄비에 물을 다시 받아 돼지등뼈와 된장, 소주를 넣고 2시간 정도 팔팔 끓여 국물을 낸다. 우거지는 데친 후 물기를 짠 뒤, 된장, 다진 마늘, 고춧가루, 간장, 들깨가루를 넣어 무쳐 놓는다. 대파와 고추는 어슷하게 썬다. 육수에 고춧가루, 다진 마늘 넣어 끓이다가 양념한 우거지를 넣어 한 번 더 끓여낸다. 간은 간장과 소금으로 맞춘다. 그릇에 뼈다귀 해장국을 담고, 입맛에 따라 들깨가루를 첨가하면 좋다.
우제류

우제류(偶蹄類, Artiodactyla)는 짝수 발굽을 가진 유제류(발굽을 가진 동물) 포유류의 총칭이다. 반대로 홀수 발굽을 가진 말 같은 유제류는 기제류(奇蹄類)라고 부른다. 수생 고래류(고래, 돌고래, 쇠돌고래)는 우제류로부터 진화했기 때문에 현재 분류학에서는 우제류(Artiodactyla)와 고래류(Cetacea)를 결합하여 경우제류(鯨偶蹄類, Cetartiodactyla)로 분류한다. 고래류를 제외한 우제류를 소목(소目)으로 부르기도 한다. 발가락의 수는 2개 또는 4개인데 대부분 셋째발가락이나 넷째발가락이 크며, 그 사이가 발의 주축이 된다. 뿔은 매년 나는 것, 또는 속이 비어 있는 것 등이 있으며, 없는 것도 있다. 한편 멧돼지와 같이 되새김을 하지 않는 것이 있는가 하면, 되새김을 하는 것도 있다. 멧돼지·돼지·하마·낙타·사슴·기린·양·염소·물소·소 등을 포함하여 약 220여 종이 알려져 있다.
우제목(Artiodactyla) / 경우제목(Cetartiodactyla)
다음은 포유류 계통 분류이다.
다음은 2009년 스폴딩(Spaulding) 등의 연구에 기초한 계통 분류이다.
쪽발이

쪽발이 또는 쪽바리는 일본 사람을 비하하여 부르는 말이다. 앞부분이 둘로 갈라진 짐승의 발인 '쪽발'에서 유래하였다.
이 말에는 엄지발가락과 나머지 발가락이 따로 들어가도록 앞부분이 나뉜 신발, 버선 또는 이를 신는 사람, 즉 일본인을 소나 돼지와 같이 발굽이 두 개로 갈라진 동물의 발(쪽발)에 빗대어 비하하는 뜻이 내포되어 있다.
중세 시대의 협소한 농경지를 보유한 일본 열도에서 식생활의 피폐함이 문제가 되어서, 키가 작고 체구도 왜소한데 절뚝거리며 걷는 영양 실조가 대대로 유전된 듯한 사람을 묘사한 비하이기도 하다. 가난한 형편이어서 비가 오지 않는 맑은 날에도 나막신만 신고 다녀야 했던, 하층민을 비하하던 딸깍발이라는 표현과 어감이 유사하다.
Pig's trotter

A pig's trotter, also known as a pettitoe, is the culinary term for a pig's foot. It is used as a cut of pork in various dishes around the world, and experienced a resurgence in the late 2000s.
Before sale, the trotters are cleaned and typically have the hairs pulled with a hot tank and beaters. They are often used in cooking to make stocks, as they add thickness to gravy, although they are also served as a normal cut of meat. In Puerto Rico, a tomato-based stew of pigs' trotters with chickpeas is called patitas de cerdo. Sometimes potatoes or butternut are added. British chef Marco Pierre White has long served trotters at his restaurants, based on the original recipe of mentor Pierre Koffmann.
Following the Great Recession, there was a boom in popularity of pigs' trotters in the United Kingdom as a revival in cheap meat recipes occurred. In 2008, British supermarket Waitrose reintroduced trotters to its stores, and found that they quickly became popular.
In Norwegian tradition, pigs' feet are salted and boiled and served as syltelabb. This is a pre-Christmas dish because the pig was slaughtered before Christmas, and everything was used. Today syltelabb is for enthusiasts.
Jokbal

Jokbal (Korean: 족발) is a Korean dish consisting of pig's trotters cooked with soy sauce and spices. It is usually braised in a combination of soy sauce, ginger, garlic, and rice wine. Additional ingredients used can include onion, leeks, garlic, cinnamon, and black pepper.
Jokbal is presumed to have originated from braised pork, a local food of Hwanghae-do, where pigs' legs are boiled. The current jokbal is a food that started in Jangchung-dong in the 1960s and is known to have been developed by grandmothers from Pyeongan-do and Hwanghae-do for a living. In the 1960s and 1970s, it became widely known through visitors to Jangchung Gymnasium, where professional wrestling games were frequently held.
The etymology of the name Jokbal is disputed. The first presumption is that the word Jokbal is from word 쪽발(Jjokbal) meaning cloven hoof and the word Jjokbal was pronounced softly to sell as menu and became Jokbal. The second presumption is that the Sino-Korean word 족(Jok, Hanja: 足) which means foot and the Korean word 발(bal) which also means foot was written together on a menu for customers who cannot read Korean and it became a single word.
As jokbal is a dish usually shared by several people, it is generally served in large portions, and as it is greasy and has a strong flavour, Korean diners often eat it as Ssam, wrapped in a piece of lettuce with sauces and other vegetables. Jokbal is considered an anju and thus is often accompanied with soju. Restaurants serving jokbal frequently offer both a regular and a spicy version of the dish, with especially spicy versions being dubbed buljokbal—literally "fire jokbal". Most also offer other variations, including Busan-style naengchae jokbal, which is served cold and garnished with chilled vegetables.
Jokbal contains a lot of gelatin and is thus said to promote firm, wrinkle-free skin. The amino acid methionine, found in pork, is claimed to counteract the effects of alcohol and prevent hangovers. Korean sources also attribute numerous other beneficial effects to pork products like jokbal.
The area around Dongguk University Station in Jangchung-dong, Seoul, is known for its numerous jokbal restaurants. The restaurants have long histories, some having been open for as many as 50 years, and all claim to be the "original" jokbal restaurant. Most of the restaurants have opened franchises throughout the country and offer delivery services.
Daughters-in-Law

Daughters-in-Law (Korean: 며느리 전성시대; RR: Myeoneuri Jeonseongsidae) is a South Korean drama that aired from July 28, 2007 to January 20, 2008 in Korea by KBS2 starring Kim Ji-hoon, Lee Pil-mo, Lee Soo-kyung and Seo Young-hee. It premiered on KBS2 every Saturday and Sunday at 19:55 for 54 episodes.
The Korean title "며느리 전성시대" can be literally translated to "The Golden Age of Daughters-in-Law". This is an ironic reference to the fact that the traditional role of a Korean daughter-in-law was a life filled with thankless drudgery. This show explores whether modern life and ethos have improved the lives of daughters-in-law in various circumstances with a comedic tone.
Sundae (sausage)

Sundae (Korean: 순대 [sun.dɛ], sometimes anglicized as soondae) is a type of blood sausage in Korean cuisine. It is a popular street food in both North and South Korea, generally made by steaming cow or pig's intestines stuffed with various ingredients.
The sundae sausage dates back to the Goryeo period (918–1392), when wild boars, prominent across the Korean Peninsula, were used in the dish. Recipes for sundae are found in nineteenth century cookbooks including Gyuhap chongseo and Siuijeonseo.
Traditional sundae, cow or pig intestines stuffed with seonji (blood), minced meats, rice, and vegetables, was an indulgent food consumed during special occasions, festivities and large family gatherings. After the Korean War, when meat was scarce during the period of post-war poverty, dangmyeon replaced meat fillings in South Korea. Sundae became an inexpensive street snack sold in bunsikjip (snack bars), pojangmacha (street stalls), and traditional markets.
The skin of sundae is made by rubbing the pig intestines with salt and flour to get rid of the smell. When flipping the trimmed pig intestines, the clean side is exposed to the outside. Put pork skin in it along with tofu, bean sprouts, glutinous rice, and various spices. The sundae made in this way is steamed in a cauldron.
Traditional South Korean varieties, as well as all North Korean, Russian Korean (Koryo-saram and Sakhalin Korean), and Chinese Korean sundae fillings include seonji (blood), minced meat, rice, and vegetables. Modern South Korean bunsik (snack food) varieties often use dangmyeon (glass noodles) instead of meat, rice, and vegetables. Other fillings include kkaennip (perilla leaves), scallions, doenjang (soybean paste), kimchi, and soybean sprouts.
Regional varieties include abai-sundae (아바이순대) from the Hamgyong and Pyongan Provinces, Kaesong-sundae (개성순대) from Kaesong, Baegam-sundae (백암순대) from Yongin, Jeju-sundae (제주순대) from Jeju Island, Byeongcheon-sundae (병천순대) from Chungcheong Province, and amppong-sundae (암뽕순대) from Jeolla Province.
Some varieties use seafood as casing. Ojingeo-sundae (오징어순대), made with fresh squid, is a local specialty of Gangwon, while mareun-ojingeo-sundae (마른오징어순대) made with dried squid is eaten in Gangwon as well as Gyeonggi. Myeongtae-sundae (명태순대), made with Alaska pollock is a local specialty of Gangwon and Hamgyong. Eogyo-sundae (어교순대) is made with the swim bladder of brown croakers.
In South Korea, sundae is often steamed and served with steamed offals such as gan (liver) and heopa (lung). Sliced pieces of sundae and sides are dipped in salt-black pepper mixture (Seoul), in vinegar-gochujang mixture (Honam), seasoned soybean paste in Yeongnam, and soy sauce in Jeju. Sundae is sold a lot at guk-bap restaurants or bunsikjip(snack bars). As sundae is often sold in bunsikjip, along with tteok-bokki (stir-fried rice cakes) and twigim (fritters), it is also dipped in tteok-bokki sauce. Many bunsikjip offer tteok-twi-sun, a set menu with tteok-bokki, twigim and sundae.
Karaage

Karaage (唐揚げ, 空揚げ, or から揚げ, [kaɾaːɡe]) is a Japanese cooking technique in which various foods—most often chicken, but also other meat and fish—are deep fried in oil. The process involves lightly coating small pieces of meat or fish with a combination of flour and potato starch or corn starch, and frying in a light oil. The foods are marinated prior to coating. The process differs from the preparation of tempura, which is not marinated and uses a batter for coating. Karaage is often served alone or with rice and shredded cabbage.
When the main ingredient is coated with starch instead of flour, the dish may be called tatsuta-age (竜田揚げ).
The first references to a style of frying called karaage (then written as 空揚) were in the Genroku period at the end of the 17th century. Chicken karaage was popularized as a "Chinese-style" restaurant food (using the characters 唐揚, where 唐 means Tang) in the 1930s. There exists considerable disagreement among newspapers and publishers in Japan about the preferred kanji, leading some to write it phonetically as からあげ.
When used without a modifier, karaage usually refers to the chicken version of the dish; this has been the most common application of the cooking style since making karaage at home became more popular after World War II. The post-war increase in the popularity of karaage is said to have begun in Ōita Prefecture in neighboring cities Usa and Nakatsu. At the annual Karaage Festival in Nakatsu, over 60 different shops participate to provide unique versions of the dish. Shops which advertise "Nakatsu karaage" can be found throughout Japan.
In Japan, chicken karaage is commonly available in convenience stores such as Lawson, FamilyMart, and 7-Eleven as a fast-food item. It is also readily available in food stands throughout Japan.
Since karaage has spread throughout Japan, there have been many regional takes on the dish, the most notable ones including:
Pickled pigs' feet

Pickled pigs' feet is a type of pork associated with the cuisine of the Southern United States, Mexico, China, French Canada, and Scandinavia.
The feet of domestic pigs are typically salted and smoked in the same manner as other pork cuts, such as hams and bacon. It is common to preserve them in a manner very similar to home canning and processes for pickled vegetables; typically a saturation of hot vinegar brine is used. Such methods allow them to be preserved without the need for refrigeration until the jar is opened. They were once popular in American bars.
Premio Mujeres de Éxito

Premio Mujeres de Éxito es un reconocimiento organizado por la Fundación Mujeres de Éxito de Colombia donde se premia a las mujeres colombianas que por su vocación de servicio, iniciativa, constancia, crecimiento profesional, esfuerzo y autenticidad, han aportado al desarrollo integral del país.
El Premio Mujeres de Éxito fue creado en el año 2000 y sigue desde su creación a miles de mujeres colombianas que están en constante trabajo por el desarrollo del país, región o comunidad.​
El premio es independiente y autónomo. El jurado está conformado en su totalidad por mujeres líderes, con importantes trayectorias, reconocidas y comprometidas en el apoyo a las mujeres del país. El reconocimiento tiene unos criterios de evaluación claros y definidos.
Cada tres años, en una ceremonia especial se reconocen en su diversidad las mujeres lideresas Colombianas. La última entrega se realizó el 15 de agosto de 2013, convirtiéndose en la quinta entrega de los premios con diez categorías definidas y para las cuales desde ya se están recibiendo postulaciones.
“...política, económica, social, ciencia y tecnología, educativa, artística y cultural, deportiva, mujeres en el exterior, emprendimientos rurales, mujeres en la Fuerza Pública…” Video Promocional Premio Mujeres de Éxito 2013 - 5.ª versión
Mujeres al límite

Mujeres al límite es una serie de televisión colombiana producida por Colombiana de Televisión para Caracol Televisión.​ Es un programa unitario que presenta casos ficticios donde las protagonistas son, precisamente, las mujeres y es presentado por Mónica Rodríguez.​
También fue emitida en Estados Unidos por la cadena Telemundo. Allí la presentadora era Sonya Smith, aunque se mantenían las historias originales hechas por Caracol TV.​
Es un programa inspirado principalmente en las mujeres de clase alta. Es un espacio en el que convergen desde relatos de amor y de despecho, hasta conflictos individuales y familiares. El aborto, el suicidio, la bulimia, los problemas de adicción, el amor y el desamor son algunos de los temas que llamaban la atención de los televidentes en esta serie. La materia prima del programa eran las vivencias de todas esas mujeres acaudaladas y de éxito que deben enfrentar dilemas morales y situaciones límites que las llevan a callejones sin salida, esa es la esencia de 'Mujeres al límite'.
El programa fue conducido por Mónica Rodríguez, encargada de llevar los hilos de las historia y leer pequeñas reflexiones acerca de las situaciones expuestas.
Al finalizar la primera Serie se agregaron al título inicial las palabras "Al Extremo", con la idea de reflejar la conducta y conflictos de la mujer al borde de las situaciones máximas que podía resistir en la vida.
Fue sacado del aire en el mes de marzo de 2016, sin embargo, regresó al aire el 24 de octubre en un nuevo horario,​ de lunes a viernes, después de Día a Día, pero fue poco lo que se emitió y en su fugaz paso solo estuvo al aire alrededor de 15 capítulos, su última y definitiva emisión fue a los primeros días del mes de noviembre de 2016.
Mujeres asesinas (serie de televisión colombiana)

Mujeres asesinas es una serie de televisión colombiana realizada por VISTA Productions para Telemundo y RCN Televisión.​ Es una adaptación de la serie argentina "Mujeres asesinas", realizada por Pol-Ka entre 2005 y 2008. La versión colombiana es adaptada por Diego Vivanco, y dirigida por Carlos Gaviria y Raúl García.
La producción se estrenó el 19 de octubre de 2007, en horario estelar. Se transmitió inicialmente los días viernes a las 9:00 p. m..
La primera temporada se presentó los viernes y los sábados, y el último capítulo de la primera temporada se presentó el lunes a las 10:00 p. m..
La serie cuenta casos basados en hechos reales, que muestran cómo una mujer es capaz de estar en paz y acabar con su sufrimiento de la manera más letal, matando. En cada capítulo, la protagonista trata de encontrar la manera de deshacerse de sus problemas, motivadas por amor, venganza, dolor, desesperación, rencor, desprecio, odio, golpes, adicción o frustración. Pero el resultado es peor, pues terminan asesinando a sus seres queridos y a quienes les hicieron daño.
La serie también cuenta con actores reconocidos, tales como:
Transformismo

El transformismo es un sustantivo usado para referirse a la caracterización o disfraz mediante el cual una persona (generalmente de sexo masculino) ocasionalmente adopta los modismos culturales (maquillaje, vestimenta, gestos, forma de hablar) que convencionalmente se le asignan al sexo contrario. Esto puede estar relacionado o no con la identidad sexual, y el mismo sustantivo se puede aplicar a las mujeres que simulan el rol masculino.
Muchas culturas incluyen esta práctica como una expresión artística, como es el caso de los onnagatas del teatro kabuki japonés, o los actores masculinos que representaban roles femeninos en la ópera tradicional china, así como también se acostumbraba en siglos pasados en el teatro de algunos países de Europa, cuando las mujeres tenían prohibido ser actrices.
Ejemplos modernos de transformismo no relacionado con la identidad sexual podrían ser las películas hollywoodienses Victor Victoria (1982), Tootsie (1982) y Mrs. Doubtfire (1993), donde sus protagonistas (Julie Andrews, Dustin Hoffman y Robin Williams, respectivamente) interpretan a personajes que por peripecias diversas, han de encubrir su identidad simulando pertenecer al sexo contrario.
Entre los actores masculinos que se han vestido de mujer en actuaciones, programas de televisión o películas, están los estadounidenses Eddie Murphy, Tyler Perry, los hermanos Shawn, Marlon Wayans, Rob Schneider, Michael Rosenbaum, Harland Williams, John Travolta, Johnny Depp (Antes de que anochezca, Ed Wood), Hugh Laurie, Robert De Niro (Stardust), Jared Leto (en Dallas Buyers Club), el mexicano Gael García Bernal, Adam Sandler (en Jack y Jill), Patrick Swayze y el colombiano John Leguizamo. Probablemente Tim Curry, en su papel de Frank N. Furter, sea uno de los casos más conocidos. Interpretó "Just a Sweet Transvestite From Transsexual Transilvania" (dulce travestido de la transexual Transilvania) en The Rocky Horror Picture Show (El show de terror de Rocky, la película).
En anime, la serie popular Robotech de los años 1980, en la tercera generación, tenía como protagonista al héroe transformista Yellow Dancer. El original corresponde a la serie japonesa Génesis Climber Mospeada.
Zapote (fruta)

Zapote (del náhuatl tzapotl, ‘fruto de sabor dulce’)​ es el nombre usado para varias frutas tropicales y subtropicales comunes en Mesoamérica, en la porción norte de Sudamérica, y en varias zonas del Caribe.
Independientemente de las denominaciones científicas y de la terminología que se usa en la botánica para identificarlas, están presentes en los mercados de frutas tropicales del mundo, en diferentes variedades, colores y sabores, pero siempre con el nombre común de origen náhuatl.​
Algunas especies, aunque no todas, provienen de la familia botánica de las sapotáceas.
Fruta del bosque

Las frutas del bosque, frutos "rojos" o bayas silvestres son pequeñas frutas comestibles correspondiente a bayas, drupas o similares, que antiguamente no se cultivaban; y que se desarrollan generalmente en arbustos o en pequeños árboles que crecen y/o crecían de forma silvestres y/o asilvestrados.
En la antigüedad, muchos pueblos originarios basaban parte de su dieta en el consumo de las bayas y otros pequeños frutos del bosque, y conocían la correcta preparación de los frutos que recolectaban para su consumo seguro. En Europa, en la época medieval, los bosques pertenecían al señor feudal, y las frutas del bosque que en él crecían podían ser recolectadas por los campesinos pero, a cambio, debían pagarle al señor por consumirlas.
En la actualidad, en el idioma español, los términos frutas del bosque, frutos "rojos",​ o bayas (como término coloquial) se utilizan para referirse a los frutos silvestres, principalmente de clima templado (atlántico, continental y, en menor medida, mediterráneo), generalmente de tamaño reducido, que son recolectados o producidos en diferentes localidades. Estos son utilizados principalmente para su consumo en fresco y la elaboración de mermeladas, conservas, pasteles o tartas a partir de ellos.
En lenguaje común, se llama frutas del bosque a las frutas pequeñas, dulces (o ácidas), jugosas y normalmente intensamente coloreadas, las cuales son obtenidas de arbustos o de árboles de pequeño tamaño, que crecen de forma silvestres o asilvestrados.
Existe una gran variedad de bayas o frutas silvestres del bosque que son comestibles, pero de igual forma se debe tener cuidado, porque también hay muchas especies similares de frutos que son venenosos o tóxicos; por lo que se debe tener previamente bien identificada la especie del fruto a recolectar, y los requerimientos para su consumo seguro (algunas frutas consideradas comestibles requieren estar bien maduras o cocidas para su consumo seguro), o igualmente ser previamente cocidas o endulzadas al ser astringentes o amargas o agrias al estar crudas.
Debido al contraste con los colores de fondo y sus colores llamativos, las frutas del bosque son más atractivas a los animales que las ven, ayudando así a la dispersión de las semillas de la planta.
Los fuertes colores de las frutas del bosque son pigmentos sintetizados por la planta. Algunas investigaciones​ han descubierto propiedades medicinales de los polifenoles pigmentados, como flavonoides, antocianinas, taninos y otros fitoquímicos, localizados principalmente en la piel y semillas de estas pequeñas frutas. Muchas frutas del bosque tienen pigmentos antioxidantes y una alta capacidad de absorción de radicales de oxígeno («ORAC») entre alimentos vegetales.​
En general se consideran frutas del bosque a las siguientes frutas silvestres o asilvestradas:
Fruta confitada

Se conoce como fruta confitada a la fruta que se sumerge y se cocina posteriormente en almíbar para que pierda su humedad interior de manera que pueda conservarse sin riesgo de putrefacción.​ Cuando la capa superficial de azúcar está cristalizada al haber añadido gránulos de azúcar a la fruta confitada, o bien por haberla sumergido en jarabe y después secarla, se denomina fruta escarchada.​​​ Las frutas confitadas y escarchadas suelen emplearse en la elaboración de ciertos bollos, y forman parte de la repostería española típica de la Navidad. El diccionario de la lengua española define el término confitura como «la fruta, hortaliza u otra cosa cocida con azúcar o cubierta de un baño de azúcar».​ La fruta confitada se considera una confitura seca. En ciertas regiones de Argentina se la conoce como fruta abrillantada.
El proceso continuo de sumergir la fruta en almíbar provoca que esta se sature de azúcar, evitando el crecimiento de microbios que la pudran,​ por lo que pueden mantenerse varios años en buen estado sin necesidad de medidas de preservación adicionales. Dependiendo del tamaño y del tipo de fruta, el proceso de confitado puede suponer varios días.​​ Pueden confitarse piezas enteras, trozos de fruta o tiras de piel. Las frutas confitadas pueden, posteriormente, ser glaseadas o escarchadas. Ambos procesos consisten en dar un recubrimiento de azúcar a la fruta. El glaseado aporta un recubrimiento uniforme y liso, mientras que el escarchado da un aspecto de «escarcha» al solidificarse el azúcar sobre la fruta en forma de pequeños cristales.​​ Algunas frutas que suelen confitarse son los dátiles, las cerezas marrascas, las piñas y el jengibre.​ También se conservan bien los higos, melocotones, albaricoques, peras, carambolas, manzanas y frutas cítricas. Las frutas confitadas que se usan en bollería por lo general suelen venir cortadas en brunoise de 0,75 cm de lado.
La conservación por medio de la utilización del azúcar (miel de palma y miel de abeja) ya era conocida en las antiguas culturas de China y Mesopotamia. A menudo era el único método de conservación conocido. Los antiguos romanos también preservaban el pescado sumergido en miel. Sin embargo, se considera como verdaderos precursores del confitado moderno a los árabes, que ya servían cítricos y rosas confitadas durante sus banquetes. Con la dominación árabe de partes del sur de Europa, la fruta confitada inició su camino hacia Occidente. Los primeros documentos que reseñan el uso de frutas confitadas en Europa se remontan al siglo XVI. En esa época, las frutas confitadas tenían un tratamiento similar al de las especias. En España, era muy popular el diacitrón (que aparece en varias obras literarias del siglo XVI).​ En Italia, se convierten en el ingrediente clave de algunos de los más famosos dulces de su tradición culinaria: entre ellos, el panettone milanés y la cassata siciliana.
Circuito callejero de Hamilton

El Circuito callejero de Hamilton fue un circuito callejero temporal en Hamilton, Nueva Zelanda. De 2008 a 2012 fue sede del Hamilton 400 como parte del campeonato V8 Supercars.
De 2010 a 2012, ITM, el grupo más grande de suministros de construcción de comercio independiente de Nueva Zelanda, patrocinó la carrera y se conoció como el Hamilton de ITM 400.​
El circuito callejero de Hamilton tiene 3,4 km de largo en sentido de las agujas del reloj alrededor del distrito de negocios de Frankton, con la línea de boxes y la recta principal en calle Mill. El circuito también va junto al parque Seddon y el estadio Waikato.​ Por lo general, es una pista de carreras estrecha con paredes de concreto, pero puede ser rápida.​​ Hay muchas oportunidades de pases y aquellos que se conectan rápidamente al estilo contenido de las carreras callejeras tienen el mayor éxito.​
Algunos residentes de la ciudad querían que los V8 se fueran, ya que tomaron las calles de la ciudad y bloquearon a los residentes de entrar y salir de sus propios hogares.​
El 14 de diciembre de 2010, The New Zealand Herald informó que Julie Hardaker, la recientemente elegida alcaldesa de Hamilton y algunos concejales nombraron a un auditor independiente para auditar el costo de la carrera. Las cifras publicadas el 14 de diciembre sugirieron que el costo de NZ$3.5 millones para cambiar el evento a otro promotor (la promotora original, Caleta Streetrace Management, se derrumbó en 2010), NZ$5.1 millones para costos operativos y NZ$ 20.3 millones para configuración. los costos La suma (NZ$27.4 millones) no incluyó montos "comercialmente confidenciales" como los pagos de patrocinio de eventos.​
El costo de ejecutar el evento de V8 Supercars finalmente se consideró demasiado grande y la última carrera de este campeonato se llevó a cabo el 22 de abril de 2012; ganado por Mark Winterbottom.​​
Chijini

Chijini es un barrio ubicado al oeste de la ciudad de La Paz, Bolivia. El barrio posee una gran dinámica económica, de comercio de objetos de diferente índoles siendo el comercio callejero una de sus características.
Una de sus vías más importantes es la Avenida 9 de abril que conecta el barrio con la zona de Faro Murillo, en El Alto.​
Por la zona atraviesa el río Cañarcalle o Apumalla,​ actualmente embovedado.
La zona es uno de los centros comerciales populares más importantes de la ciudad, carácter que fue adquiriendo tras la Revolución de 1952 en Bolivia.​ Es también el lugar de nacimiento de la Fiesta del Señor del Gran Poder​ y el barrio de nacimiento y formación de numerosos músicos locales como el charanguista Ernesto Cavour.​ El carácter comercial del sector está ligado a la evolución de la fiesta de Gran Poder, los gremios de inmigrantes convertidos en comerciantes muy prósperos en la zona son quienes conforman las fraternidades de la festividad.​ La zona fue escenario de importantes reivindicaciones identarias como la participación de conocidas personas travestis y transexuales locales en la entrada folclórica del barrio, entre ellas, Barbarella, La Pocha, Rommy Astro y La Verónica quienes dieron visibilidad al movimiento trans en la vida popular urbana desde la década de los setenta.​
Petate

El petate (del vocablo náhuatl petlatl) es un tipo de tapete, alfombra tejida o estera que se utiliza en México y algunos países de América Central, elaborada a base de fibras vegetales provenientes de varias especies de palmas (principalmente de los géneros Thrinax, Sabal y Brahea) y tules (especies schoenoplectus acutus y typha domingensis), además de, menormente, varias especies de Maguey y junco. A las especies de palmas usadas para este fin, se les conoce con el nombre genérico de «palma de petate».​ La Real Academia Española lo define como estera.
Generalmente se tejen en forma cuadrangular y pueden elaborarse en distintos tamaños, mas no observan una medida exacta, necesariamente.
El uso principal del petate es para dormir. El petate se extiende en el suelo para acostarse a dormir sobre él. Comúnmente durante el día se mantiene enrollado y recargado o colgado de alguna pared para aprovechar el espacio de la habitación. En algunos lugares muy cálidos se utiliza para dormir al aire libre, dígase a la intemperie.
También se utiliza para poner a secar diversos objetos al sol que no se desea que estén en el suelo: semillas, granos, inclusive tortilla de maíz. En varios lugares de México es común poner a secar semillas de calabaza en petates para luego asarlas y comerlas; estas semillas se llaman pepitas o pepitas de calabaza, aunque en el norte de México se les llama simplemente semillas que se venden tostadas con sal.
El petate forma parte de un conjunto de artículos que se elaboran con las fibras de la palma. Otros artículos elaborados con este material son: artesanías (conocidas en conjunto con el nombre artesanías de petate, juguetes, muñecos, máscaras, sombreros y cestas.
La elaboración de un petate conlleva un arduo trabajo. Se comienza por el corte de las hojas de palma o los juncos, luego estas hojas se tienden a secar bajo el sol, en un lugar plano. Enseguida se escogen las más idóneas para tejer. Algunas se colorean con tinturas vegetales o con pigmentos obtenidos de animales como la cochinilla (rojo).
Actualmente, debido a la emigración y a la falta de trabajo, tan solo el 30% del total de personas que trabajaba esta artesanía, lo sigue haciendo.
Por sus características y diversos usos, el petate ha sido utilizado como ilustración de diversas situaciones. Las siguientes frases coloquiales son sólo algunos ejemplos:
List of countries by pineapple production

This is a list of countries by pineapple production from 2016 to 2022, based on data from the Food and Agriculture Organization Corporate Statistical Database. The estimated total world production for pineapples in 2022 was 29,361,138 metric tonnes, an increase of 2.3% from 28,714,479 tonnes in 2021. Dependent territories are shown in italics.
Colombian grima

Colombian grima is a martial art that was developed by Afro-Colombian communities during the colonial era that utilizes the use of a machete in combat.
Among contemporary masters of the art, there are a number of competing ideas as to the origins of grima. Although there are numerous variants on these, they fall into four groups. The first group views grima as having come from Africa along with enslaved Africans brought to work in the mines of Colombia and the second group traces grima directly to European sword-fighting experts who visited Colombia in colonial times. The third group see grima's "desgonses" as evidence that Colombian grima was formed by blacks developing their own styles inspired by the European sword-fighting they witnessed, while the fourth group traces grima to the Wars of Independence when it was taught by foreign soldiers to Colombian troops. In the near future comparative research on the fencing histories of the Atlantic World may provide clearer details on the historical relationship between Colombian grima styles and other fencing traditions in the wider Atlantic world.
There are many different variations of Colombian Grima and they differ throughout the country. These different styles are called "juegos". Juegos differ in utilization and movements.
Other examples include; Sombra Caucana, Cubano, Español, Venezolano, Costeño and many others. Each style slightly differs in stance, range, footwork, tactic, and choreographed sequence, but follow the same eight common core strikes and defenses.
Fruits (magazine)

Fruits (stylized as FRUiTS) was a Japanese monthly street fashion magazine founded in 1997 by photographer Shoichi Aoki. Though Fruits covered styles found throughout Tokyo, it is associated most closely with the fashion subcultures found in Tokyo's Harajuku district. The magazine primarily focused on individual styles found outside the fashion-industry mainstream, as well as subcultures specific to Japan, such as lolita and ganguro, and local interpretations of larger subcultures like punk and goth.
Fruits featured a simple layout, with the bulk of the magazine made up of single full-page photographs accompanied by a brief profile of the photographed person, which included their age, occupation, and a description of what brands they were wearing (if applicable), as well as their self-described "point of fashion" (style inspiration). Most issues included only a couple of advertisements, and typically only for local businesses. Occasional special-edition issues of Fruits also included more extensive profiles of frequently photographed people, or reader-created artwork.
Fruits helped lead Western interest in Japanese fashion as some of its photographs became first popular in the fashion community, then synonymous with Japanese fashion in the West.
A selection of photographs from its earlier issues were showcased in the books Fruits (2001) and Fresh Fruits (2005), both published by Phaidon Press. An exhibition of Aoki's photographs for the magazine, developed by the Powerhouse Museum, has toured museums in Australia and New Zealand.
After nearly 20 years and 233 issues, Aoki announced in February 2017 that Fruits magazine would cease publication effective immediately because "there are no more cool kids to photograph".
As of May 2023, the first volume of Fruits has been brought back as an ePublication with an English-language version. Aoki has stated that he hopes to bring back the whole catalogue into circulation in English.
From April 27–May 12, 2024, Fruits held an exhibition in Laforet department building in Harajuku. Unlike a regular exhibition, which would center the content in one area, the photographs and features from previous Fruits publications were scattered throughout the walls of each floor of Laforet.
Forbidden Fruits

Forbidden Fruits is an upcoming American horror film starring Lola Tung, Lili Reinhart, Victoria Pedretti, Alexandra Shipp and Emma Chamberlain.
In Forbidden Fruits, Free Eden employee Apple secretly runs a witchy femme cult in the basement of the mall store after hours – with fellow fruits Cherry and Fig. But when new hire Pumpkin challenges their performative sisterhood, the women are forced to face their own poisons or succumb to a bloody fate.
The film is directed by Meredith Alloway, in her feature-length debut, which she co-write with Lily Houghton, and adapted from Houghton's play Of the Women Came the Beginning of Sin, and Through Her We All Die. It is produced by Mason Novick, Diablo Cody, Trent Hubbard, and Mary Anne Waterhouse through MXN Entertainment. The script featured on the Black List in 2023 of the "most liked" scripts currently not in production.
The cast is led by Lola Tung, Lili Reinhart, Victoria Pedretti, Alexandra Shipp and Emma Chamberlain, in her acting debut. Principal photography took place in spring 2025.
IFC Films plan to release the film theatrically in 2026.
Prima perioadă constituțională în Imperiul Otoman

Prima perioadă constituțională (în limbile turcă otomană: مشروطيت turcă: Birinci Meşrutiyet) a fost o epoca fondării monarhiei constituționale, care a fost cuprinsă între momentul promulgării Legii Fundamentale concepută după principiile Junilor Turci (23 noiembrie 1876) și cel al suspendării Parlamentului de către sultanul Abdul Hamid al II-lea (13 februarie 1878).
Prima perioadă constituțională nu a fost caracterizată printr-un mesaj multipartit. În acea perioadă, parlamentul era considerat reprezentantul voinței poporului, dar nu ca loc de dezbateri la care să participe formațiunile și organizațiile politice. Prin comparație cu democrațiile moderne, sistemul otoman din această perioadă era mai degrabă o monarhie constituțională benevolentă și mai puțin un sistem multipartinic reprezentativ.
Alegerile pentru Parlament au fost organizate în conformitate cu prevederile regulamentele provizorii. Parlamentul era unul de timp bicameral. Prima cameră era "Meclis-i Mebusan" (Camera Deputaților), iar camera superioară era "Heyet-i Ayan" (Senatul). Selectarea inițială a deputaților (Meclis-i Mebusan) a fost făcută de consiliile administrative provinciale (Meclis-i Umumi).
După înființarea consiliilor administrative în provincii, membrii acestora au ales deputații care urmau să îi reprezinte în Parlamentul din capitală. Meclis-i Mebusan (Camera Deputaților) avea 115 membri, care erau relativ reprezentativi pentru milleturile Imperiului Otoman. În camera inferioară erau 69 de deputați musulmani și 46 reprezentanți ai altor milleturi – evrei, greci, armeni, șa.
Camera superioară a parlamentului , Senatul (Heyet-i Ayan) era formată din persoane alese de către sultan. Senatul avea doar 26 de membri, care trebuiau să înlocuiască instituția Porții otomane. Marele vizir a devenit președintele Senatului.
Au fost organizate două scrutine pentru Parlament între anii 1877 – 1878.
Reacțiile parlamentarilor fată de primejdia izbucnirii unui nou război cu Imperiul Rus au fost foarte virulente, iar sultanul Abdul Hamid al II-lea a cerut organizarea de noi alegeri.
A doua adunare parlamentară a avut o viață de câteva zile. După discursurile inițiale ale deputaților balcanici, sultanul a suspendat Parlamentul din cauza ostilității populației față de sistemul monarhic
Reprezentanțe comerciale franceze din Imperiul Otoman

Reprezentanțele comerciale franceze din Imperiul Otoman (în franceză Échelles du Levant) au fost stabilite prin tratatul încheiat în anul 1536 între regele Francisc I al Franței și sultanul Soliman Magnificul. Principalii reprezentanți comerciali ai Franței în Imperiul Otoman proveneau din portul Marsilia, care încerca să țină pasul cu concurența din Republica Venețiană și Republica Genoveză.
Romanian Top 100

Romanian Top 100 (cunoscut și ca Romanian Singles Chart, Romanian Airplay Chart și Romanian Singles Airplay Chart) a fost clasamentul oficial al difuzărilor radio din România începând cu anul 1996. Acesta a fost prezentat săptămânal prin intermediul unei emisiuni radio, însă difuzarea acesteia a încetat în februarie 2012, fiind mai apoi înlocuită de Airplay 100.
Deși detalii complete legate de activitatea cântecelor înainte de 2002 nu sunt cunoscute, Madonna, Kylie Minogue și Shakira sunt considerate ca fiind artiștii cu cele mai multe single-uri clasate pe locul întâi. Piesa „I Follow Rivers” a cântăreței Lykke Li deține recordul pentru cele mai multe săptămâni pe locul unu, cu un total de 14 săptămâni adunate. Romanian Top 100 a fost compilat de Nielsen Sound Scan între 1999 și 2010, primind critici referitoare la modul de realizare a clasamentului.. Din 2010 clasamentul este realizat de Media Forest Romania, parte a unui grup israelian de monitorizare.
Romanian Top 100 a fost fondat în 1996, primul clasament de final de an fiind publicat în 1997. Începând cu 1998, clasamentul a fost prezentat prin intermediul unei emisiuni radio de două ore, intitulată Romanian Top 100 Radio Show găzduită de disc jockey-ul Adi Simion și creată de VentoStudio. Difuzată pe 57 de stații radio din România, emisiunea a fost intitulată inițial Romanian Top 100 Bravo Show datorită parteneriatului cu revista Bravo. Începând cu anul 1999, Romanian Top 100 a fost compilat de Body M Production A-V cu ajutorul unui „software special”. La acea vreme, peste 110 de stații radio din România erau luate în considerare pentru compilarea clasamentului, fiecare prezentându-și statisticiile difuzărilor radio. Procesul compilării a fost similar cu cel realizat pentru Eurochart Hot 100. Rezultatele erau trimise, de asemenea, și specialiștilor muzicali din România.
Până în aprilie 2001, Romanian Top 100 a ajuns la peste 250 de ediții. În 2005, numărul stațiilor radio care erau implicate în alcătuirea clasamentului a ajuns la 120, cu peste 450 de ediții adunate. La un moment dat, Romanian Top 100 a fost în publicat în revista Music & Media, însă includerea a fost curând respinsă datorită anulării publicației. În anii '10, clasamentul–compilat de Media Forest și Nielsen–a fost anunțat într-o emisiune săptămânală pe Kiss FM găzduită de disc jockey-ul Andreea Berghea. Într-un articol din aprilie 2009, website-ul Music Chat a criticat compilarea clasamentului și a pus la îndoială credibilitatea acestuia, observând o problemă în luarea în considerare a fragmentelor muzicale din reclame, rezultând un număr mai mare de redări a cântecelor. Publicarea topului a încetat în 2012, ultima ediție fiind pe 19 februarie 2012. Emisiunea a fost înlocuită de Airplay 100, clasament realizat de Media Forest și prezentat săptămânal pe Kiss FM într-o emisiune găzduită de Cristi Nitzu.
NOTĂ: Pozițiile pieselor din clasamentele anterioare (1996-1999) și jumătatea anului 2000 nu sunt cunoscute, ceea ce face posibil ca artiși precum Enrique Iglesias, Shakira, Kylie Minogue sau Madonna să aibă un număr mai mare de cântece pe locul unu.
1997
2000
2001
Magazin Istoric

Magazin Istoric este o revistă de cultură istorică din România. Primul număr a apărut în aprilie 1967 și continuă să apară periodic, o dată pe lună. Conține articole și imagini despre istoria românilor și istoria universală, iar pe ultima pagină un scurt sumar în limbile engleză și rusă.
Magazin Istoric a fost lansat în 1967 cu sprijinul Institutului de studii istorice și social-politice din București, care a funcționat sub supravegherea directă a Comitetului Central al Partidului Comunist Român. Primul director a fost Dumitru Almaș (pseudonimul lui Dumitru Ailincăi, 1908-1995). Primul redactor-șef a fost Constantin Antip (născut pe 27 octombrie 1925), in timp ce redactori șefi adjuncți erau Ion Dragomirescu și Al. Gh. Savu. Alți redactori: Livia Dandara, Robert Deutsch, Mircea Ioanid, Gheorghe Rădulescu, Marian Ștefan, Răzvan Theodorescu. În 1969, Cristian Popișteanu (1932-1999) a devenit director și Nicolae Minei (1922-2000), redactor-șef.
Printre autorii care au publicat în revistă au fost: Ștefan Pascu, V. Vândea, Dan Berindei, Dionisie M. Pippidi, Constantin C. Giurescu, Radu Vulpe, Ștefan Ștefănescu, M.Petrescu-Dâmbovița, Constantin N. Velichi, Vasile Netea, Ion Ionașcu, Miron Constantinescu, Corina Nicolescu, I.M.Oprea, C. W. Ceram, Ion Vlăduțiu, Cristian Popișteanu, Eugen Preda, Camil Mureșanu, Anca Stahl, Florica Lorinț, Augustin Deac, Aurelian Sacerdoțeanu si Al. Gh. Savu (1931-1991).
Primul număr al Magazinului Istoric (1/1967) conținea articolele: