Наздравица

Наздравицата (още тост) е ритуал, при който напитка, най-често алкохолна, се приема като израз на почит или добра воля. Терминът може да се приложи към лицето или нещо, което е почитано, взетата напитка или словесният израз, придружаващ напитката. По този начин човек може да бъде „тостът на вечерта“, известен още като „Тостмайстор“ (термин в САЩ от 20 век), за когото някой „предлага наздравица“, за да поздрави и трето лице в съгласие произнася „Наздраве!“. Ритуалът формира основата на литературния и изпълнителски жанр, за който добре известен пример е „Към бебетата“ на Марк Твен. Наздравицата, описана в тази статия, се корени в западната култура, но някои култури извън тази сфера имат свои собствени традиции, в които консумирането на напитка е свързано с идеи за празнуване и чест. Докато физическият и словесен ритуал на тоста може да бъде сложен и формален, просто вдигането на чашата към някого или нещо и след това пиенето също е по същество „вдигане на тост“, като жест на добронамереност към посочения човек или нещо.
Според различни апокрифни истории обичаят да се докосват стъклените чаши се е развил от опасения за отравяне. Лекото чукване на чаши една в друга би накарало всяка напитка да се разлее в останалите (макар че няма реални доказателства за такъв произход). Според други истории думата тост се свързва с обичая през 17 век, базиран на ароматизиране на напитките с препечен хляб (на английски: toast – „препечен хляб“). Думата първоначално се отнася до дамата, в чиято чест е предложена напитката, като името ѝ фигуративно се разглежда като ароматизиращата напитка. Международният наръчник по алкохол и култура казва, че наздравицата „вероятно е светски остатък от древни жертвоприношения, в които свещена течност е била предлагана на боговете: кръв или вино в замяна на желание, молитва, обобщена в думите „дълъг живот!“ или „за Вашето здраве!““.
Наздравиците могат да бъдат тържествени, сантиментални, хумористични, неприлични, или обидни. Практиката да се съобщава за намерение да се направи наздравица и да се подаде сигнал за тишина чрез почукване на чашата, макар и често срещана, се смята от някои авторитети за груба. Освен при много малки и неформални събирания, тост се предлага на място. По време на събиране никой не трябва да предлага наздравица за почетния гост, докато домакинът не е имал възможност да го направи. В англоговорещите страни гостите могат да сигнализират, че одобряват тоста, като казват „чуй чуй“. Почитаният не бива нито да стои, нито да пие, но след наздравицата трябва да се изправи, за да благодари на този, който е предложил тоста, и да вземе питие, като може да върне на свой ред тост. Тъй като наздравиците могат да се появят в дълги серии, опитни участници често се уверяват, че оставят достатъчно вино в чашата, за да позволят участие в многобройни тостове.
Поставянето на чашата, преди наздравицата да приключи, или просто държането на чашата, без да се пие, се смята за невъзпитано, което предполага, че човек не споделя благосклонните чувства, изразени в тоста, нито единението и приятелството, подразбиращи се за тоста. Дори на непиещите се препоръчва да не отказват да се налее вино за тоста. Изливането на съдържанието не се препоръчва.
Наздравицата традиционно включва алкохолни напитки. Шампанското (или поне някакво разнообразие от пенливо вино) се счита за особено празнично и е широко свързано с новечерието на Нова година и други тържества. В днешно време много хора заместват алкохолните напитки с пенлив плодов сок (често опакован в бутилки в стил шампанско), а мнозина авторитети смятат за напълно приемливо и участие в тост, докато пиете вода. Наздравицата с празна чаша може да се разглежда от някои като приемливо поведение за непиещия, макар че да се преструваш, че пиеш от такава чаша, вероятно би било сметнато за нелепо. Човекът, който дава тост, никога не трябва да прави това с празна чаша, дори ако чашата не съдържа нищо повече от вода.
В различни култури по цял свят наздравицата е често срещано явление и ако не го практикувате, това може да е нарушение на етикета. Общата тема на наздравицата е „късмет“ или „добро здраве“. На официални ястия в определени страни от Общността на нациите първият тост, който се предлага, традиционно е Лоялният тост – поздрав към държавния глава на държавата (Елизабет II), в която се провежда официално събиране. Това може да бъде приспособено в други страни, за да се предаде лоялният тост към съответния държавен глава.
Избрани примери за наздравици от целия свят: