davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Marty Liquori

Martin William Liquori (born September 11, 1949) is a retired American middle distance athlete.
Liquori rose to fame when he became the third American high schooler to break the four-minute mile by running a 3:59.8 in 1967, three years after Jim Ryun first did it.
He grew up in Cedar Grove, New Jersey and attended Essex Catholic High School. After high school, Liquori enrolled at Villanova University. There he was coached by Jumbo Elliott.
Liquori made the U.S. Olympic team in 1968 as a nineteen-year-old freshman. He reached the finals of the 1,500 meter run but suffered a stress fracture and finished 12th. He was the youngest person ever to compete in the final.
In 1969, he finished second to Ryun in the NCAA indoor mile, then won the NCAA and AAU outdoor mile championships by turning the tables on Ryun and beating him. He repeated the AAU outdoor in 1970 and had his best year in 1971, winning the NCAA and AAU outdoor titles, and a gold medal in the 1,500 m at the Pan-American Games. Also in 1969 and 1971, he was ranked number 1 in the world for 1500 meters/mile. In 1977 he was ranked number 1 in 5000 meters and set a U.S. record of 13:15.1 while finishing second to Miruts Yifter in the inaugural World Cup.
On May 16, 1971, Liquori lowered his personal best to 3:54.6 in the Dream Mile in Philadelphia and beat Ryun by a few steps.
But Liquori was injured later that year. He didn't return to competition until 1973. In 1975, he ran a personal best 3:52.2 in the mile, finishing second to Filbert Bayi (who broke Ryun's world record in that race by 0.1 second with a 3:51.0), and set a United States record of 8:17.12 in the 2 mile. Liquori retired from competitive distance running in 1980.
He has written an autobiography, On The Run, and he also wrote Guide to the Elite Runner and Home Gym Workout. He was a founder of The Athletic Attic Footwear chain in 1972. Liquori lives in Gainesville, Florida. Liquori did commentary at the Munich, Montreal, Sidney, Barcelona, Seoul and Athens Olympic Games and the New York and Boston Marathons. Liquori produced and hosted “Running and Racing” on ESPN for 14 years and Fitness Adventures on the Outdoor Life Network. Liquori was diagnosed with chronic lymphocytic leukemia (CLL), which is now in remission. Liquori has been inducted into the New Jersey Sports Hall of Fame, National Track and Field Hall of Fame, Italian American Hall of Fame, National High School Hall of Game, National Distance Running Hall of Fame, USTFCCCA Collegiate Athlete Hall of Fame, and the Cosida Academic All American Hall of Fame.
The Jersey

The Jersey is an American comedy television series based on the Monday Night Football Club books by Gordon Korman. The series aired on Disney Channel from January 30, 1999, to March 23, 2004.
Nicholas "Nick" Lighter, Morgan Hudson, Coleman Galloway, and Elliot Riffkin are four teenagers who discover the magic of "the jersey", a mystical football jersey that transports them into the bodies of professional athletes. This is done in a way that is very similar to how "Sam", the main character in Quantum Leap, travels from body to body, and there is a different athlete featured in every episode. The show had several athletes as guest actors, including Dan Lyle, Michael Andretti, Terrell Davis, David Robinson, Malik Rose, Tony Gonzalez, Shannon Sharpe, Donovan McNabb, Tim Couch, Byron Dafoe, Michael Strahan, Kurt Warner, Stephon Marbury, Sergei Fedorov, Kordell Stewart, Jerome Bettis, Junior Seau, Scott Steiner, Booker T, Eddie George, Sabrina Bryan, Randy Johnson, Tony Hawk, Laila Ali, Peyton Manning, and Danny Farmer.
The series began production in 1998 with the filming of the pilot episode, "The Magic Jersey", which aired on Disney Channel as a mid-season special on January 30, 1999. However, its main run wouldn't start until later that fall with the airing of "In Training", which is listed as episode 2 despite being the first episode of the show's main run. The series aired for three seasons, and while production on the show wrapped in April 2001, new episodes were shown until March 2004. The last few episodes aired early Saturday mornings on Disney Channel and after all 64 episodes were shown, The Jersey was completely taken off the air in June 2004.
Note: The pilot episode "The Magic Jersey" was filmed in 1998, but the rest of the series was filmed in 1999 for the 1999–2000 season.
Note: Production for this season began and ended in 2001, but remained unaired until the 2002–2003 season with the first 18 episodes airing during that season. The last five episodes remained unaired until the 2003–2004 season.
Sukma Games

The Sukma Games (Malay: Sukan Malaysia, lit.: Malaysian Games) is a biennial national multi-sport event involving young athletes from Malaysia's 13 states and 3 Federal Territories. The games are regulated by the National Sports Council of Malaysia, the state sports council of the respective member states, the Olympic Council of Malaysia and the National Sports association of the games respective sporting event. The logo was designed by Anuar bin Dan in 1986. In late March 2010, it was reported that after 24 years of being a biennial event, the Sukma Games may be held annually, starting 2011. However, the frequency of the event did not change.
Notes:
Notes:
The list below shows the sports that are played at all the Sukma Games since 1986.
Below shows the all time medal table of Sukma Games from 1986 to 2018. Defunct teams are highlighted in italics.
* Host nation ( Kuala Lumpur)
* Host nation ( Kuala Lumpur)
* Host nation (Sarawak)
* Host nation (Johor)
* Host nation (Perak)
* Host nation (Pahang*)
* Host nation (Selangor)
* Host nation (Host state (Penang))
Para Sukma Games (Malay: Para Sukan Malaysia), is a multi-sport event held for Malaysian athletes with disabilities. The games were previously known as the National Games of Malaysia For the Orthopaedically Handicapped (Malay: Sukan Kebangsaan Bagi Orang Cacat Anggota Malaysia) from 1982 until 1998 and the Paralimpiad Malaysia Games (Malay: Sukan Paralimpiad Malaysia) from 1998 until 2018 and held separately from the Sukma Games until 2010.
古筝

古筝，又称筝、秦筝、汉筝，中国传统撥弦乐器，有两千五百年以上的历史。古筝的形制为长方形木质音箱，弦架“筝柱”可以自由移动，一弦一音，按五声音阶排列，最早以十二弦筝为最多（分瑟为筝），唐宋时有弦十三根，后增至十六根、十八弦、二十一弦等，目前最常用的规格为二十一弦。
一說為象其音色，一說來自二人爭奪樂器的故事。
古筝在春秋時期的秦國已經存在，用於原始的舞樂。
漢時，箏為筑的琴身加裝至5弦而成。 魏·阮璃《等筝赋》“弦有十二”
唐朝初年（公元7世纪）有轧筝的記載，證由擊弦樂器轉變為撥弦樂器，並發展至13弦，接近現代古箏芻形。唐·岑参《秦筝歌，送外甥萧正归京》“汝不闻秦筝声最苦，五色缠弦十三柱”
南宋时，轧筝易名“蓁”，7弦箏和13弦同時被使用，而14弦箏多用於民間。清以後廣用16弦箏而未有7弦箏潮州传统筝有16根琴弦和锥形琴体，主要在中国南方地区使用，可追溯到明朝后期。
筝体为木制空盒，呈扁长方形，面版有弧度突出。弦两端搭在山口上，左山口呈S形，右岳山为平直。左侧為箏尾，或稱鳳尾，有弦钉以固定琴弦，右側有螺絲釘，可以调节弦张力来控制音高；中间有稱為雁柱的琴碼支撑琴弦，移動琴碼也可調音。筝的弦数因地域流派不一，最常见为21弦筝，另有16弦箏、26弦箏等，因流派不同而有尼龙钢弦、钢弦、丝弦等。
古筝的高音弦最靠近弹奏者，低音弦在最外，由內至外称1弦至21弦。21弦筝通常按照D大调五声音阶定弦，过左手在琴碼左方按弦方可得到升音；在現代多調式(或稱無調式)樂曲中，則是透過特定音階設定達到不同特殊曲風的目的。
有流派主張戴義甲，有流派主張不戴義甲。現在一般弹古筝者戴着義甲，通常由玳瑁、尼龍、塑膠等制成，由膠帶纏繞黏固定於第1指節。
戴義甲除了彈奏需要，亦有保護手指之作用。
指法：
流傳於潮州、揭陽、汕頭、閩南及東南亞等潮語地區，是「潮州弦詩」的一部份，風格旖旎嫵媚。潮州箏曲調式多變，有明快的輕三六、厚重的重三六、悲凉的活五等，另有「曲速三變」、「催法」等曲法。潮州弦诗乐最具有代表性的乐曲是“潮乐十大套”。由于其地理位置，潮州筝派是中国近代古筝海外传播的先导，辐射范围包括越南及琉球、东南亚、香港、澳門、台灣等。[1] （页面存档备份，存于互联网档案馆）
流傳於河南省，又称"中州古调"，風格高亢明亮。主要来源于“大调曲子”。“大调曲子”，原称“鼓子曲”，是从明朝中叶至清朝乾隆年间流行在开封的曲艺为基础逐渐演化而来的。传统河南筝曲主要可分为板头曲及牌子曲两大类。右手技巧：“拇指靠弹重托”、“短摇”、“倒剔正打”。左手技巧：“以韵补声”，这也是河南筝派的最大特点，即左手利用按、揉、吟、颤等技法奏出大、小颤音和上、下滑音，使旋律获得装饰效果，以增强音乐的艺术表现力和地方特色。[2]
流傳於山東省菏澤地區鄆城、鄄城，風格剛健深沉。有山東琴曲組成的「大板曲」和山東琴書的唱腔、曲牌、民間小調組成的「小板曲」兩種。華麗明快為山東箏的特色，主要使用右姆指奏旋律，右手小关节托劈（多16分音符）、带有音头的刮奏、左手颤弦振幅大，另外有「走指」和「邻弦同音」等特色技法。
流行於江蘇、浙江地區，由於浙江省省會杭州市古稱武林，故浙江箏又稱「武林箏」、「杭箏」。浙江筝派由于形成时间较晚，受到了大时代环境及人为的影响，成为五大流派中的后起之秀。其內容主要為絲竹樂、板頭曲、弦索套曲等，並與「杭州灘簧」關係密切。以右手清彈為主，其音樂淡雅、含蓄、清秀。其傳統技法有「四點」、「搖指」、「雙手抓箏」等。
又名漢樂箏曲，流傳於廣東省興寧、梅縣、蕉嶺、大埔和福建省西南部等客語地區，是「客家音樂」的一部份，風格典雅古樸，保留了不少古曲。有「硬綫」、「軟綫」之分，硬綫曲較輕快、華麗，軟綫曲古樸典雅、旋轉委婉。
流行於閩南語系和客家語系的漳浦縣、雲霄縣、東山縣、詔安縣、上杭縣、永定縣等閩西南諸縣區域，慣稱福建箏為“閩南箏”。起源於福建“古樂合奏”，以古箏為主奏樂器的演奏形式，自宋末明初至同治年間，已在福建各地長期流行著。
又稱為秦箏，是以今日之“秦聲”音樂風格為依據。“秦聲”概指秦地的傳統音樂，包括戲曲、宗教音樂和所有陝西風格的民間音樂。 陝西風格箏曲的音律上的特殊性和2個變音(即七聲音階中的四級音偏高，七級音偏低)的游移性為其特徵。
1978年，何寶泉與上海音樂學院研制發明蝶式筝，外形如蝶，筝体犹如两个筝并在一起，采用一个共鸣体。蝶式箏有2列按五声音阶排列的弦，有2个演奏区，可以奏五声音阶、七声音阶或者十二平均律的所有半音，在五声音阶定弦的某些弦距之间增加了半音或变化音，还装有弦钩以改变某些定弦音的音高 。
新筝即新型转调筝，由河北福海新筝公司研发制作的专利民族乐器。新筝是在古筝基础之上研制而成的一种新型乐器，它具备2个相对独立而又密切联系的演奏区，可以同时具备五声音阶、七声音阶或者十二平均律的所有半音，可以演奏调式复杂的作品。
陳蕾士

陳蕾士（英語：Louis Chen Lei Shi，1918年5月5日—2010年1月12日），字伯桐，廣東潮州潮安庵埠镇官里村人，華裔古箏演奏家、中國傳統音樂學者、詩人、書法家。1937年起在東南亞多地擔任教師，1950年代移居馬來西亞，後曾於台灣、香港的高等院校任教，及在世界多地推廣中樂。
關於陳蕾士的早年經歷，記載甚少。對於他的出生地點及早年活躍地區，說法不一；有些文獻指他出生於馬來西亞；亦有文獻記載了他早年在家鄉潮州地區的事跡；對其生平搜集最為仔細的台灣學者樊慰慈則明言潮州庵埠是出生地；吳贛伯《二十世紀香港中樂史稿》則既指他出生於馬來西亞，又指他1951年移居馬來西亞；而其女兒陈琬南曾提到「父亲与母亲从中国南来，第一个所到的地方就是马六甲」；對其在東南亞事跡記載最為詳細的麻坡中化中学校史館網頁，也提及因中國大陸戰亂而避居東南亞，庵埠則被指為祖籍，未有具體提到出生地點。
據樊慰慈之整理，陳蕾士出生於潮州庵埠，11歲起學習古箏，師承未明；古琴技藝則師承嶺南派名家招學庵；曾與潮州樂器製作師蔡春福參加汕頭南薰絲竹社。後赴燕京大學修讀文學及歷史，擁有該校文學士學位。年青時期已常在廣播電台演講及演奏樂曲。1937年中國抗日戰爭全面爆發，他避居東南亞，曾於多地中小學校任教，包括在馬六甲聖瑪利亞學校出任校長四年，在蘇門答臘占碑中華學校出任教務主任兩年，在新加坡公教中学擔任華文教師一年，在檳城鐘靈中學出任華文科主任及教務主任合共五年。
1947年起暫居於香港，翌年香港中勝唱片公司為他錄製了兩張唱片，是他首次灌錄唱片。當時香港電台及麗的呼聲也開設其古箏獨奏的定期廣播節目，歷時一年。1940年代前香港社會並不重視古箏音樂，陳蕾士被視為首位到香港推廣古箏的大師級演奏家，與其後的陳漢光等重要推廣者均來自潮州。
後曾赴英國倫敦大學，一說任語言學研究員，一說研究東方音樂兩年。約1950-51年（一說1957年），當時英國牛津大學學者埃貢·韋勒斯正編製一份世界音樂史唱片教材《The History of Music in Sound》（有聲的世界音樂史），由HMV公司及牛津大學聯合出版，陳蕾士負責當中的中國古箏演奏部分及提供相關資料，他演奏的三首箏曲《醉翁操》、《浪淘沙》、《南進宮》收錄於第一卷《Ancient & Oriental Music》（古樂及東方音樂）。另有報刊對他的介紹中提到，《大英百科全書》（所指版本不明）的「古箏」項將他列為南派演奏家的代表人物。
約1951年再到馬來西亞定居，1956年起在麻坡中化中学擔任文史教師，在該校任教近二十年，亦曾擔任麻坡潮州會館義務秘書等華僑團體職務。期間除了在星馬地區，亦曾應邀到英國、美國、法國、德國、意大利、比利時、瑞士、韓國、日本、台灣等地演奏、進行關於中樂的演講或遊學，並搜集散失於歐洲的中樂史料，歷任多國中樂團體的顧問。曾任亞洲音樂協會（1971年成立於日本）籌備委員、理事。當時陳蕾士的書法在星馬地區亦有名氣，麻坡中化中学校舍前的校訓「禮義廉恥」亦是其手筆。
1969年末，陳蕾士首次應其友梁在平之邀赴台灣演出，其後數年間多次在台灣演出及作短期教學。約1975年，先後在當地的國立藝術專科學校（今國立臺灣藝術大學）、中國文化大學擔任外聘教授；與當地古琴演奏家孫毓芹成為好友。1976年再赴香港，自此在香港中文大學音樂系擔任中國音樂史及中國音樂專論講師多年，培育了不少學生，期間曾一度兼任該校中國音樂資料館第二任館長；曾獲委任為教育司署音樂教材審查委員等公職。在香港時常與古琴演奏家蔡德允交流，又得蔡春福之孫蔡昌壽協助維修樂器。
1987年，已退休的陳蕾士從香港重返馬來西亞，曾居於吉打州雙溪大年，2004年再次遷至馬六甲。2010年1月12日於吉隆坡病逝，享年約91或92歲，身後葬於馬六甲。
學者吳贛伯稱陳蕾士為「潮樂箏家」，指他多演奏潮樂、粵樂，會將琴譜改編為箏曲；自成一格，並非完全依照潮樂音律。學者樊慰慈把陳蕾士的改編作品歸納出三種特色，包括以實音取代泛音；對古琴按音的處理；明快的節奏性。
陳蕾士曾自編《薇齋古箏曲六十首目錄（雅樂民樂改編）》小冊子，收錄了絕大部分他所擅長的箏曲。
陳蕾士為了增添聽眾對箏曲的新鮮感，曾經嘗試以不鏽鋼弦線進行彈奏。
陳蕾士的主要學術著作為《潮樂絕譜二四譜源流考》（1978年香港書店出版），該書的主題是潮州音樂「二四谱」的源流，陳蕾士的觀點是反對「古琴說」，主張「古箏說」；他把二四譜與《敦煌琵琶譜》等諸多古樂譜進行比較，認為二四譜「與日本箏譜同源」、「與唐箏定弦吻合」。
其他著作有《古詞樂譜》（1974年李氏基金贊助出版）。其他專論文章舉例如下：
陳蕾士亦擅長寫詩，曾出版以下詩集：
另有自編的《薇齋詩補遺》，未有出版。
1951年陳蕾士遊歷歐洲後，著有遊記《歐遊鱗爪》（新加坡國民印務公司出版）。書法方面曾出版《蕾士記遊詩帖》。
香港、台灣、新加坡、美國等地都有發行陳蕾士的演奏專輯。舉例如下：
1980年代，任教於香港中文大學的當地詩人黃國彬欣賞陳蕾士的古箏演奏後，寫成新詩《聽陳蕾士的琴箏》，描寫他所感受到的意境（收錄於1983年出版的詩集《吐露港日月》）。此詩在1990年代至2006年被香港考評局選定為香港中學會考的中國語文科範文之一，因內容對中學生來說甚為艱深，讓該時期的學生留下深刻印象，被坊間以「夢魘」一類的字眼形容。2020年，一本以港式粵語改寫過往中學中國語文科範文的書籍出版，書名《香港語文──聽陳蕾士嘅秘密》正是演變自此詩名稱，可見此詩的代表性。
據其女兒憶述，陳蕾士與馬來西亞教育家、拿督沈慕羽是相識多年的好友。
據2010年出版的《潮汕民俗大典》，陳蕾士亦擅長潮汕謎藝，謎號「飛影山人」。他年輕時（中華民國大陸時期）在家鄉曾被發現藏有一條謎語草稿，謎面為「二十八加一」，謎底為「共」字，因而被指控裡通共黨，面臨槍斃，後得親朋在政府部門為他疏通了事。
王昌元

王昌元（1946年—），古筝演奏家、作曲家。浙派筝传人王巽之之女，浙江杭州人。
9岁起学古筝，12岁登台独奏。师从王巽之及潮州派筝家郭鹰，1969年毕业于上海音乐学院。在學期間和同學項斯華、孫文妍、范上娥、張燕等人，協助王巽之記譜整理浙江箏曲，並編寫了上海音樂學院第一部古箏系列教程。古琴家成公亮亦為其同學。
先后担任上海歌剧院、上海乐团、中国艺术团、上海民族乐团的古筝演奏員。1984年赴美国肯特州立大学研究世界音乐并教授古筝。到美国后參與古箏有關的演讲、演奏。1995年在纽约成立「纽约海外中乐团」和「王昌元筝艺术中心」，曾有华裔学生與从事音乐专业的美国人、日本人、越南人修習古箏。
陈艺萱

陈艺萱（1985年11月6日—），汉族，出生于浙江省台州市，青年古筝家。国韵天骄艺术中心创始人兼校长，中央音乐学院奥尔夫中级教师，世界文化艺术交流协会常务理事长，国际古筝协会理事，中国民族器乐学会理事，标准中国形象大使。近两年来活跃在中国官方电视台荧幕上，曾接受中央电视台、中央人民广播电台、中国国际广播电台、美国NBC、英国BBC、日本NHK、凤凰卫视、东方卫视、新京报、联合早报、新民晚报、文汇报、青年报、解放日报、南方都市报、潇湘晨报等采访与报道，多次为中国党和国家领导人及外国嘉宾演出。现居北京。
陈艺萱出生在风景秀丽的浙江省台州市的一个普通家庭，外公、姨夫和表哥都能拉得一手很好的二胡，还能吹奏悦耳的竹笛，父母也喜欢音乐。艺萱是在这样的音乐环境中熏陶中长大的。不知道是遗传还是后天熏陶，艺萱在两三岁的时候就知道跟着音乐打拍子，更难得的是她有良好的节奏感，能把每个节奏点打的准确无误。在得到几位音乐老师对艺萱音乐天赋的首肯后，艺萱父母决定把女儿培养成艺术人才，6岁那年艺萱开始正式学习音乐，先后学习了电子琴、钢琴、声乐和古筝，最后几经思量陈艺萱确定了学古筝。 陈艺萱凭着出色的专业课成绩，考入北京中央音乐学院。此时的她深深热爱古筝艺术，在专业学习中刻苦努力争上游。因为技艺高，人品好。从那时起就有人跟她学琴，这段非同寻常的经历，也为她后来创办“国韵天骄艺术中心”教琴育儿奠定了基础。 陈艺萱是中央音乐学院著名古筝演奏家、教育家袁莎教授弟子，同时跟随著名歌唱家、教育家李元华、马庆华教授学习声乐及国际资深音乐教育专家冯向青、管慧丹、陈哓娴老师学习奥尔夫、柯达伊、铃木教学法，担任中国发展和改革委员会老干部大学古筝教师，多次受邀担任社会艺术大赛的评委。
毕业以来一直潜心研究古筝演奏和教学研讨工作，培养音乐艺术人才上千人，在教学风格中细致、亲切、能根据不同的学生因材施教，从而形成了自己鲜明的演奏特点和教学特色，所带的学生基本功扎实、规范、在各种大赛中摘金夺银，为专业院校输送了不少艺术人才，多次成功举办师生音乐会，所教学生考级率100%，受到了筝界前辈和专家领导的一致好评并被称为艺术教育的新秀。
2006年在华夏艺术风采国际交流选拔大赛中，荣获青年组器乐演奏“弹拨类”古筝金奖；
2007年8月参加“中国心，奥运情”第29届奥运会倒计时一周年大型长城民族器乐演奏会；
2007年年底参加中央电视台举办的“雅士利杯”首届民族器乐电视大赛启动仪式，并在比赛中获优秀奖；同年又参加了第二届中国（北京）国际文化创意产业博览会；
2008年5月在“天艺之声”2008第三届“天下筝会”暨中国古筝奥运助威团北京大型演奏会活动中被授予全国“优秀园丁奖”。
2008年7月荣获第三届海峡两岸四地青少年艺术节古筝大赛专业青年组金奖。
2009年正月十五参加了CCTV元宵晚会、中国财富网颁奖盛典。
2009年2月参加了中华慈善总会慈善中华行大型晚会。
2009年7月，参加中国女性成功论坛之年度十大慈善人物颁奖晚会。
2009年8月，荣获国际星青少年艺术盛典古筝青年组特等金奖、最佳优秀辅导教师奖及北京赛区最佳组织奖；
2009年9月在“天艺之声”国乐盛典中华行北京艺术展演活动中，荣获优秀指导教师称号。
2009年年底参加了北京台跨年元旦晚会。
2010年初参加了CCTV青岛百名影星贺新春晚会。
2010年10月参加了学习型中国大型慈善拍卖晚宴。
2010年11月随中华儒商会赴泰国交流并参加了中泰建交35周年庆典晚宴。
2010年12月参加了亚洲财富论坛慈善晚宴。
2011年3月参加爱在鸟巢公益慈善晚宴，并在晚宴中为灾区孩子捐了数十件民族乐器。
2011年年底参加了清华大学欢迎马来西亚领导人的新年晚宴。
《女儿情》《映山红》 《忐忑》 《梁祝》《小河汤水》《牧羊曲》 《渴望》《枉凝眉》《天路》《青藏高原》《风雨桥》《高山流水》《战台风》《彝族舞曲》《茉莉芬芳》《雪山春晓》《林冲夜奔》《月儿高》《幸福渠水到俺村》《将军令》《云裳诉》《乡韵》《临安遗恨》等
日本箏

日本箏，日語寫為「箏」，偶尔写作「琴」（但是「琴」本是另外的乐器，指「和琴」），口語經常稱為「こと」，是日本傳統音樂中一項重要的樂器，一般認為源自於中國的古箏。
著名的古典筝曲有《六段》。現代代表乐曲有宮城道雄作曲的筝与尺八二重奏的《春之海》。
日本箏有着不同流派。日本箏分爲雅樂和俗樂。雅樂箏是從唐代十三絃箏傳承下來，張十三根黃色絲絃。後來有筑紫箏、五八箏等箏類型，均爲生田流的箏，主要流行在日本關西地區。筑紫箏較短，多爲四尺六寸，約爲140cm。五八箏長五尺八寸，較長，在174cm左右。然而，因爲日本箏審美標準的改變，使得生田流的筑紫箏和五八箏沒有再做，卻多數在琉球羣島作爲他們的箏流派演奏，而五八箏成了日本國內可以演奏的最古老的箏。日本從六十年前開始主要使用山田流箏，琴絃較細，聲音清亮，比絃稍微粗一點的筑紫箏、五八箏更加符合審美。現代日本山田箏的長度大約爲180 cm，有十三根弦，弦由十三個可移動的琴柱架著，演奏者可根據需要移動琴柱的位置來調音。演奏時以拇指、食指、中指戴上撥子撥動琴絃來演奏。
最早標準的日本古筝有十三根琴弦，现今常看到低音聲部的十七弦筝，甚至還有20絃箏，琴体和中国古筝基本相似，由桐木作为琴体的主要材料。
琴弦以尼龙制作，音色柔和，可以根据适用场合的不同分为乐筝和俗筝，前者多用于演奏雅乐，后者多用于民间音乐的演奏，定调有黄钟调等六种。
早期日本筝的演奏者以盲人为主，他們是有朝廷官位的。其中山田流、生田流是其影响较大的两个传统流派。到近代，日本筝的演奏者以职业艺人为主，筝的地位也逐渐从重奏乐器发展成为独奏乐器，现今的日本筝乐作家通过吸收西洋音乐技巧进行进行创作使得日本的创作筝曲有了更进一步的发展。
日本箏曲基本上可以分為「古典曲目」及「近世箏曲」。
乐器

樂器，也稱為音樂工具，泛指可以發聲演奏音樂的工具。根據構造或發聲原理，樂器可以細分作多个分類：氣鳴樂器、弦鳴樂器、膜鳴樂器巴松管體鳴樂器。從考古文物來看，史前時代的人類就已經使用多音符的樂器。
打击乐器包括体鸣和膜鸣两大类。
不同的键盘乐器虽然使用相同的键盘，但是发声原理和乐器结构却是各不相同的。比如击弦类的钢琴，簧片类的风琴和手风琴，拨弦类的大鍵琴(羽管鍵琴)，电声类的电钢琴等。键盘乐器的特点是容易学习和掌握，音域相对比较宽阔，能演奏多个音的和弦。
演奏者通過鍵盤或弦線輸入電子訊號，經訊號處理器運算或軟件後，再通過放大器及揚聲器把處理後的電子訊號轉換為人耳可聽的聲音。
管樂器

管樂器是泛指以管作為共鳴體的樂器。由吹奏者吹氣或振唇，借由吹口裝置帶動管內空氣震動發聲。音的高低取決於管身的長度控制。
管樂器包括以下兩種
銅管樂器最初以金屬制作，而木管樂器則是以木為材料。但制作樂器的材料並非必然。例如木管樂器薩克斯風通常以金屬制作，但因為它以簧片發聲而歸類為木管樂器。
王中山

王中山（?—），蒙古族，河南南阳人，古筝演奏家，中国音乐学院教授、博士研究生导师，中国古筝学会会长。
自幼习筝，在南阳艺术学校师从古筝家赵曼琴。1988年考入中国音乐学院，师从李婉芬；1992年在北京举办“王中山古筝独奏音乐会”，毕业后留校任教。
1995年在国际华夏器乐展演年《国际中国民族器乐独奏大赛》获古筝项目一等奖。
他出版了《王中山古筝曲集》等书籍和音像品，发行了《望秦川》等多张个人独奏专辑和数十张教学光盘。在国内外举办了数百场个人独奏音乐会和学术讲座，是举办独奏音乐会最多的古筝音乐家。
張燕 (古箏家)

張燕（1945年—1996年），中國音樂家。浙江箏派主要傳人之一。
1956年進入上海音樂學院學鋼琴，後來改學古箏，師承王巽之。在學期間和同學王昌元、孫文妍、范上娥、項斯華等人，協助王巽之記譜整理浙江箏曲，並編寫了上海音樂學院第一部古箏系列教程。古琴家成公亮亦為其同學。
於1990年定居台灣，先後應聘於前國立臺灣藝術專科學校與中國文化大學中國音樂學系（當時是音樂系國樂組）。
中国音乐学院

中国音乐学院，简称国音、中国院，是中国以民族音乐教育、研究为目的，专门培养中国民族音乐教育、研究、表演、创作等人才的高等音乐教育机构。
学院前身为北京师范大学音乐系、美术系，东北师范大学和华东师范大学的音乐系合并成立的北京艺术师范学院，后来和北京艺术学院合并。1964年在中华人民共和国国务院总理周恩来的提议下，将北京艺术学院音乐系、中央音乐学院民族音乐专业和中国音乐研究所合并成立了中国音乐学院。1969年文化大革命期间被全体下放，1980年恢复原建制。目前中国绝大部分民族唱法的著名歌唱家和民族器乐演奏家几乎都是毕业于中国音乐学院。
2024年，位于中国音乐学院本校以南的北京信息科技大学健翔桥旧校区（原北京信息工程学院校址）被中国音乐学院接管，成为其健翔桥新校区。
学院设有音乐学、作曲与作曲技术理论、民族器乐、声乐歌剧、钢琴、音乐教育、音乐科技、指挥、艺术管理、管弦乐等10个系，社会科学部、成人教育部等2个部，研究生处、和附属中等专科学校。所有教室全部实现多媒体化，拥有计算机作曲教学设备，亚洲地区最先进的录音棚，两百多间供学生使用的琴房，大批世界一流的钢琴和民族乐器。第一任院长是著名作曲家安波。
中央民族樂團

中央民族樂團是位在北京的中國國營大型民族管弦樂團，前身是中央樂團民族管弦樂隊，1960年組建。
中央民族樂團第1任團長李煥之，曾到美國、日本等許多國家舉行音樂會，並擁有許多位正高級職稱的創作人員（指揮、作曲）和演員（演奏員）：作曲家劉文金；胡琴家周耀錕；管樂家王鐵錘；柳琴家張鑫華；琵琶家楊靜等。而中國國家1級指揮閻惠昌和胡炳旭；台灣高雄市實驗國樂團樂團首席丁魯峰曾在團工作多年。
中央民族乐团面临着来自多方面（海内外）的批评，乐团并没有实际促进地道的中国文化，而是在模仿西式管线乐团的模式。历史上，中国民族音乐会以独奏或是小型合奏的方式进行表演，另外，乐团的演出曲目包括有巴赫和施特劳斯的作品，美国当代歌曲像纽约，纽约，还有美国的爱国歌曲像美丽的亚美利加。最近一些年，乐团已经主要集中创作和演奏能体现中国传统文化的作品。
为了不落后西方或流行音乐的影响力，乐团和知名导演王潮歌（維基數據：Q127946463）合作创作出新的表演剧目以给传统曲目表演注入新的活力。乐团在中国以外似乎更加受到欢饮，例如，门票售罄，全体观众站立鼓掌，观众多次要求再演曲目，媒体报道。例如，2015年12月在肯尼迪艺术中心演出的主题为“重新发现中国传统音乐”的演出中，一位面对摄像机采访的观众说演出令人感动，音乐是美丽的。乐团正在用融合现代舞台和传统民族旋律的方法来吸引更多新的，热情的观众。
席强：中央民族乐团团长
指挥：刘沙
唢呐：牛建党，单文通，林富国，姚笛
笛子：丁晓逵，富强，陈莎莎，张 斌
笙：吴学伟，徐森，米文鹏，薛金吉
古琴：路宁
筝：缪青，张璐
琵琶：赵聪，于源春，董晓琳，孟霄
中阮：魏育茹，冯满天，刘雅婧，赵玥
大阮：张艳秋
箜篌：吴琳
柳琴：刘念念
扬琴：谌向阳，袁可
打击乐：朱建平，李子系，金函冰
中胡：蔡阳
高胡：唐峰，鲁建敏
二胡：金玥，胡焕，刘蓓，赵欣，段超，郎朗，赵耘艺，李源源
大提琴：田维扬，高 杰
贝司：
指挥：阎伯政，刘湘
女高音声部：龚俊莉，吴静，王紫菲，贾静思，裴长佳，杨丹妮，魏伽妮，陈笑玮，汤 佳，杨娴静，陈延杰，唐文娟，于秀娟
女中音声部：宋伶俐，杨子乐
男高音声部：张平，李春玉，肖笑，张向华，周炜，尤 龙，陈建强，谢宇鹏
男中音低音声部：刘 扬，刘松焘，李克鹏
钢琴：
作曲家：姜莹，马久越，王丹红
官方网站 （页面存档备份，存于互联网档案馆）
韓庚

韩庚（1984年2月9日—），中国大陸演员、歌手。曾為韓國男子演唱團體「Super Junior」成员及子團「Super Junior-M」隊長，於2009年与SM娱乐解约後返回中國大陸发展，音乐类型以流行舞曲为主，2015年轉向影视演员发展。代表作有《致我們終將逝去的青春》、《前任攻略》和《前任3：再見前任》。
1984年，韩庚出生於黑龙江省牡丹江市。韩庚12岁独自前往北京，就读中央民族大学舞蹈系中專班，专攻民族舞蹈，还附加学习了芭蕾、武术，期间他多次随团到美国、俄罗斯、香港、台湾、澳门等地演出。
1999年10月1日，韩庚代表少数民族青少年的少數民族赫哲族参加了50周年的国庆阅兵仪式。
2001年12月，韩庚参加了由韓國藝人事務所SM Entertainment主辦的H.O.T China新人徵選。競爭率是3000比1，韓庚在選秀活動結束後沒預想自己會被選中。
這之後，韓庚暫時在一些低預算電影中跑龍套以掙到學費。2002年8月下旬，韓庚被告知，他將進入SM Entertainment。韓庚自中央民族大學舞蹈系中專班畢業後，前往韓國，學習唱歌、舞蹈、演戲，還有韓語。在2003年中期，韓庚與其他練習生以同樣身份搬進宿舍生活，與他們一起參加培訓課程。2005年11月，SM Entertainment面向全亚洲娱乐市场推出了“Super Junior”组合。这一组合从一开始便引起各方关注，并在短短时间内就迅速走红。而韩庚，作为其中唯一的中国成员，是第一位正式在韩国出道的中国人。11月6日，Super Junior於人气歌谣以曲目“TWINS”正式出道，韩庚亦正式踏上了他的演艺征途。
韩庚在2005年以组合Super Junior出道，发行过超过4张唱片，以及举办巡回演唱会，迅速席卷全亚洲。2008年并入面向华语市场的Super Junior-M。2010年宣告单飞，音乐、电影全方位发展。首张个人音乐专辑《庚心》创百万销售奇迹，首场个人演唱会票务以37分钟售罄创亚洲记录，包揽所有顶级颁奖典礼最佳男歌手或最受欢迎男歌手奖项，并在2011年以后，以男主角身份主演电影大片《大武生》，《致我们终将逝去的青春》等，创下多个网络搜索第一、点击率第一的记录，成绩斐然。
2012年，韩庚主攻“音乐”，他以全部精力和时间投入专辑《寒更》的制作及发布，在全亚洲同步发行唱片，并在亚洲多个排行榜上登顶销售冠军及单曲冠军；同时韩庚启动2012“寒更·庚心”世界巡回演唱会，在已经举办的场次中，积累了超过10万歌迷进场观看，是中国内地最年轻挑战3万体育场的男歌星。
出道前，韓庚持度簽證進入韓國，因缺少艺人签证不得不每三個月回國重簽一次。2005年出道後，他所屬公司幫他簽了E-6（娛樂業）簽證，這樣他的逗留時間就可以延長了。但是，他的護照嚴重的限制了他在韓國的宣傳演出和出演不同公司的節目。李秀滿在2007年初的哈佛韓流大會上說，根據韓國法律，外國人在韓國僅允許出演三個電視臺，而韓庚僅被允許出演KBS和SBS。同公司的張力尹也是相同的境況。最初公司不知道相關規定被罰款。在韓庚與KBS和SBS簽訂演出合同前，他在舞臺上戴面具和帽子出演以把自己的臉隱藏。在組合向媒體透漏之前，許多人認為韓庚只是備用舞者。
儘管受到簽證限制，韓庚仍和其他成員出演了播送儀式的頻道對韓庚的出演都有限制的2007年的M.NET/KM音樂節和金碟獎。2008年8月1日，韓國政府解禁外國人表演，取消表演限制，外國藝人被允許在所有放送局出演。
2009年12月21日，韓庚向首爾中央地方法院請求判決與SM公司的《專屬合同》無效。在12月23日，韓庚通過律師就解約事件做出回應，稱解約原因是基於收入分配不公及工作過密導致過勞，並公開合約內的6點不公平條約，包括與事務所簽訂的13年長約期間，因身體健康或進修不能參與活動，合約將會延長期效。如跳槽其他公司則需賠償公司培訓他所花費用的3倍及損失的2倍費用。他必須無條件接受公司安排的工作，如遲到或缺席則需罰款約合人民幣2.6萬至58萬元不等。收入分配方面，事務所規定專輯銷量超過5萬張，成員才可獲分2%利潤。他指出，最近兩年幾乎一天都沒有休息過。自2006年開始，除了在演出時能夠回到中國做片刻停留，其餘時間必須要在韓國。因為身體長期承受壓力，他的胃和腎患上了不同程度的疾病，還曾經因為通告過於密集累到打點滴。雖然他以健康為由向公司提出休假要求，卻遭到了拒絕。官司於1月8日開審。於6月15日再次開庭。
韓庚近日現身北京首度談及解約事件，也透露了最新的工作計畫。韓庚說：“在韓國，藝人與公司解約其實很平常，如果是獨立發展的歌手，解約完全可以通過正常的流程完成，但對於組合而言情況就敏感得多，面對的不僅是公司，還有多年一起打拼的隊友和歌迷。”他說，儘管過程很煎熬但現在已經走出了困擾，至於官司他已經完全交給律師處理，現在他只把工作放在第一位。
南韓首爾中央法院12月21日宣判韓庚與SM公司陸續簽的合約等都是不平等條約、沒有法律效力，韓庚勝訴解除與公司的任何關係。判決原文：「經證實，2003年1月簽訂的專屬合同、2007年2月簽訂的變更合同和2007年12月簽訂的附屬合同等三個合同全部不存在。」但是SM娛樂公司表示無法接受這個決定，將繼續上訴。
2011年9月27日SM經紀公司和Super Junior成員韓庚之間的訴訟終於結束了。SM的法律代理人法務法人和韓庚的法律代理人法務法人透過共同報道資料表示：『韓庚和SM對於首爾高等法院2011年13014號專屬合約效力不存在確認訴訟相互間達成圓滿協議，韓庚提出撤訴，訴訟終結』。接著還表示：『韓庚和現在一樣有一段時間在中國活動。韓國的活動計劃還沒有確定。根據當事人雙方的協議不能透露具體的協議內容，這一點希望大家諒解。』韓庚方面於2011年9月21日提出撤銷專屬合約效力不存在確認請求訴訟，雙方訴訟事件就此結束。
2016年3月30日，演员包贝尔在印尼巴厘岛举行婚礼，婚礼过程中闹伴娘的影片在网络上曝光后，引发舆论争议。参与的人员有新郎包贝尔，伴郎韩庚、王祖蓝、杜海涛和曾一竣。
曹东扶

曹东扶（1898年—1970年），汉族，河南省邓州市龙堰乡曹营村人，中国著名古筝演奏家，中国四大古筝流派“河南筝”奠基人。代表作有古筝独奏曲《高山流水》、《苏武思乡》、《和番》、《落院》，以及古筝改编作品《闹元宵》、《刘海与胡秀英》、《孟姜女变奏曲》等，都是古筝界公认的经典之作。
他是把河南筝带入中央音乐学院的第一人，也是中央音乐学院民乐系的奠基人之一。以及国家非物质文化遗产板头曲的集大成者，河南大调曲子主要流派——曹派大调曲子创始人。
1953年新中国举办首届民间音乐舞蹈汇演，代表邓县参赛的曹东扶以古筝、琵琶演奏的大调曲子板头曲连获南阳地区、河南省、中南局器乐一等奖，轰动中国民乐界。1954年后，先后到河南师范专科学校、郑州艺术学校、中央音乐学院、四川音乐学院教授古筝。1956年进入中央音乐学院任教，多次带领学生进入中南海为毛泽东、周恩来等领导人及外宾演出。1964年任河南省歌舞团艺术顾问。65年任河南省大调曲子培训班主讲。
“文革”期间受到迫害，1970年返回邓县，不久患上了严重的胃病而逝世。
传统音乐

传统音乐 (英語：Legacy Music) 是一家俄罗斯出版社、制作中心和音乐制作人，包括全周期的艺术家推广，由制作人 維亞切斯拉夫·阿瓦金 和阿圖爾·波卡塔耶夫 于 2019 年创立。
这家音乐公司由制作人 維亞切斯拉夫·阿瓦金 和 阿圖爾·波卡塔耶夫 于 2018 年 12 月创立。在萨拉托夫。该公司以各种类型的 CD 格式和数字发行形式发行音乐专辑、单曲和EP 。
朝鲜半岛传统音乐

朝鮮半島傳統音樂分为民俗音乐和宫廷音乐两种。
朝鲜传统民俗音乐形式多样，主要包括盤索里、农乐和散调等。其中盤索里作为一种朝鲜传统曲艺形式列入了人类非物质文化遗产代表作名录。农乐和散调则被列入韩国国家无形文化财。
朝鲜宫廷音乐是朝鲜半岛古代为宫廷王室和贵族演奏的音乐，包括雅乐、鄉樂和唐乐。其中雅乐是从中国引进；鄉樂为朝鲜半岛本地音乐；唐乐最初是新罗从唐朝宫廷引入，后又融合朝鲜半岛当地音乐。宗庙祭礼乐作为朝鲜宫廷音乐与宗庙祭礼一同被列入人类非物质文化遗产代表作名录。
朝鲜传统乐器有伽倻琴、玄琴、杖鼓、大笒、短簫、奚琴等。
福禄寿FloruitShow

福禄寿FloruitShow，是世界音乐厂牌「北河三」旗下的独立乐队，由主唱兼键盘手豆豆（杜冰儿）、竖琴兼吉他手捏捏（杜雪儿）以及合成器兼打击乐器咪咪（杜飞儿）三人组成。三名成员均毕业于中央音乐学院。由于杜雪儿购毒被封杀退队，2023年，余下二人将乐队更名为DOUDOU，继续音乐活动。
中国古代民间将猎户座腰带三星分别称为福星、禄星和寿星。农历除夕夜三星在天空高高升起，人们视之为福禄寿三星的到来，因此它们承载着人们对福气、财富和长寿的美好愿望。该名字起初只是个玩笑，但三人越想越觉得合理；她们希望用歌曲传达这些美好寓意，因此将自己的乐队命名为“福禄寿”。然而该名已被注册，故又附加了“FloruitShow”，与“福禄寿”音近，又有“全盛时期的演出”之意。三姐妹也希望通过这一不那么像女孩的名称，淡化乐队的性别色彩，使听众更加关注乐队作品想要传达的含义。
1991年，三姐妹出生在北京的一个高级知识分子家庭，其祖父为杜导正（《光明日报》原总编辑、中华人民共和国新闻出版署第一任署长、《炎黄春秋》杂志创办人），祖母为续志先，父亲为杜小雷，母亲姓蒋，外祖母名为玉珍。自幼家庭音乐氛围良好：从4岁学习钢琴，10岁师从徐之彤学习作曲。2006年，三姐妹考入中央音乐学院附中。2010年，冰儿与飞儿考入中央音乐学院作曲系，雪儿则以专业第一成绩进入管弦系竖琴专业。在校期间，三人屡获奖项，但杜冰儿与杜雪儿因创作倾向与主流古典音乐教育体系产生理念差异，被同学视为"非典型"学生。
2012年，三人以“冰雪飞”组合（取自三人姓名）名义尝试流行音乐创作，作品风格偏商业化制作，和毛阿敏合作创作过歌曲《幸福慢慢来》（电视剧《独生子女的婆婆妈妈》片尾曲），发布过专辑《皇后小姐》，但未取得市场强烈反响。2012年曾参加过东方卫视《声动亚洲》节目，获高晓松认可。2016年，三姐妹推出后现代主义视听作品《震颤》，参演同年北京青年艺术节。
毕业后三年，三人各奔东西：杜冰儿在音乐学校教乐理课；杜雪儿研究生毕业后考入交响乐团演奏竖琴；杜飞儿为音乐剧编曲。时常分离的不悦、大量摄入各类艺术作品以及对前景的压抑，促使三人开始编曲。
2018年9月，三人以“福禄寿FloruitShow”名义发布单曲《我用什么把你留住》，标志着福禄寿乐队的实质性成立。该作品灵感来自刘慈欣小说《欢乐颂》中的未来声音，因融合器乐实验性与情感表达，通过网易云音乐平台发布后引发广泛关注。歌曲以低沉音色与抽象歌词传递复杂情绪，成为“丧文化”群体的情感投射载体，评论量持续攀升，奠定其早期受众基础。2019年2月，福禄寿FloruitShow发布乐队第三首歌曲《马》，由此获邀加入摩登天空旗下北河三世界音乐厂牌。
2019年8月，《我用什么把你留住》被收录于摩登天空发行的《摩登天空 9》合辑中。在合辑首发现场，三姐妹第一次以独立乐队形式登台演出，被评为有“电子古典融合”的新古典音乐风格。其创作模式以三胞胎姐妹高度协作为核心，通过密集讨论完成词曲编排，形成编曲复杂、意象丰富的“奇幻民谣”风格，代表作《玉珍》《马》等作品均体现多乐器融合与叙事性结构。
2020年，福禄寿FloruitShow参加爱奇艺综艺节目《乐队的夏天 第二季》，凭借改编曲目《少年》《Last Dance》进入公众视野。节目呈现其音乐中生死哲思与神秘主义美学，同时引发关于编曲繁复性与风格定位的争议。成为当季Hot10乐队之一。因编曲复杂度高，现场演出需携带大量乐器，调试难度大，导致演出频率较低。
2021年，乐队成员杜雪儿大量缺席乐队活动，乐队对外称其因腰伤正在休养。
2022年4月，据媒体报道，乐队成员杜雪儿曾因犯走私毒品罪，被判处有期徒刑一年（2021年1月29日被羁押，3月5日逮捕，2022年1月28日刑满释放），并处罚金人民币一万元。判决书称：2021年1月4日，杜雪儿通过微信从美国购买邮票状“LSD”9张，邮寄走私入境。同月26日邮件在天津海关被查获，后移交北京海关缉私局处理；29日，缉私局在收货地址抓获杜雪儿。因涉案毒品数额不大，且已被起获，未造成严重社会影响，又系初犯、偶犯，法院酌予从轻处罚。毒品包装物予以没收，iPhone 12 Pro Max手机一部发还被告人。2022年4月25日，杜雪儿发微博致歉并称已退出乐队。
2023年6月，乐队成员杜冰儿、杜飞儿以“DOUDOU”乐队的名义发行单曲《南三环东路》，并于8月举行「春夏秋冬」上海音乐会。“DOUDOU”或来自主唱昵称“豆豆”。
三姐妹深受古典乐创作思维影响，因而她们的作品总是围绕几组固定的主题和意象展开。编曲常融合竖琴、弦乐、电子乐与打击乐，编曲层次丰富，注重叙事性与仪式感。
乐队歌曲中经常包含对逝去的人、事物、时间的哀咏感怀，对自我心境和志向的描绘以及对宇宙和身后世界的想象。代表作《玉珍》《马》《兰若度母》均以生死哲思、家族记忆为题材，结合宇宙学、东方神秘主义意象。
富有诗意的歌词增加了歌曲的文学性、画面感。主歌（英语：Verse (popular music)）低徊的旋律搭配独具特色的和音，与副歌中的呐喊之声对照，传递了凝重但不悲观、深厚又流露着童真、稚气、细腻与温暖的情感。繁复多层次的编曲结构与宏大、深刻的主题和思考相得益彰。
宗教元素、铃铛等配器的使用给乐队作品增添了古老而神秘的东方色彩。电子乐的运用又使乐队作品不落窠臼，显得灵动、轻盈、前卫与时髦。
单曲
专辑
乐队的夏天 2
八度空間 (專輯)

《八度空間》是臺灣歌手周杰倫發行的第三張國語專輯。「八度空間」意味著1979年1月18日出生的杰倫可在西方八度音階的空間內，揮灑自如、遊刃有餘、創造驚奇、不按排理出牌的個性，讓人在既定的「八度框框」內，突破享受到無遠弗屆的異想世界；當听众在聆聽旋律之餘，閱讀「創作名筆」方文山瑰麗縝密的詞藻，更像是觀賞第八藝術的「電影」般。
在中国大陆发行时，《分裂》改名为《离开》，《火车叨位去》则被改为《火车去哪里》。
1. 半兽人
2. 半岛铁盒
3. 暗号
4. 龙拳
5. 火车叨位去
6. 分裂
7. 爷爷泡的茶
8. 回到过去
9. 米兰的小铁匠
10. 最后的战役
鐘琴

鐘琴（德語：Glockenspiel，英語：glockenspiel，亦可簡稱為bells，香港稱為鐵片琴，但容易跟另一種敲擊樂器鋼片琴混淆。）是一種有固定音高的敲擊樂器。將不同音高的金屬片按鍵盤樂器的琴鍵排列好，然後鑲於支撐架上，並以琴棒敲打琴鍵發聲。由於能產生不同的音高，鐘琴能如一般的樂器般奏出旋律。
較大部的鐘琴（即三個八度或以上音域的鐘琴）通常配備延音踏板，這與顫音琴沒有什麼不同。
鐘琴的音域僅限於高音區，通常覆蓋 2+1⁄2 至 3 個八度的音階範圍內，但某些專業模型可能達到3+1⁄2個八度的音階範圍內， 通常由F5至C8，個別型號甚至能將高音伸延至E8。 鐘琴是一種移調樂器，實際音域聽起來比記譜音域高兩個八度。於一般演奏上，鐘琴的琴鍵擺法和其他的鍵盤敲擊樂器相同，即比較低音的琴鍵部置於左方，比較高音的琴鍵部置於右方；但在軍樂隊時，鐘琴會垂直的架在演奏者的支撐架前，變成低音部在下方，高音部在上方，而琴鍵亦變成了橫放。而在軍樂隊或步操樂隊，考慮到演奏的需要，因而發展出一種把金屬片橫放，並以一個外貌如里拉琴的外框把金屬片固定的變種鋼琴片，稱為里拉鐵片琴（Bell Lyre）。
文佑鎮

文佑鎮（韓語：문우진，2009年2月19日—），或译文友辰、文宇振，韓國童星、青少年男演員，除了演戲之外，他還會彈鋼琴、唱Rap、彈古箏，亦有學習芭蕾舞。
文佑鎮生於韓國仁川。2016年，他首次公開亮相於濟州航空的宇宙博物館廣告，隨後於2016年透過在SBS電視劇《我們的甲順》中的特別出演而首次亮相。
文佑鎮隸屬於藝人經紀公司T1 Entertainment。
文佑鎮因在 2018年的電視劇《金秘書為何那樣》中飾演年輕男主角而開始獲得更多公眾的認可。 2020年，他出演 KBS 家庭週末劇《結過一次了》，並在 2020年KBS演技大賞中首次榮獲最佳青年演員獎。
文佑鎮被任命為仁川市宣傳大使。 2021年9月，他參加「拯救心臟」比賽，成為活動的公益模特兒。
刘天一

刘天一（1910年10月21日—1990年6月3日），原名刘厚吉，广东台山人，廣東音樂家、高胡、古筝演奏家、作曲家。
学生时代已通晓二弦、提琴、月琴等。后转学高胡，有“香港吕文成，广东刘天一”之说。
1931年参加广州著名音乐社团“素社”，任高胡领奏。曾随罗九香学習古筝。1940年移居澳门，任职於澳门国际酒店的粤曲艺团，1949年赴香港。1954年回广州，参加广东音乐研究组。
1954年从香港回广州参加革命工作，在广东省戏改会的广东音乐研究组工作；1956年广东民间乐团工作；1958年在广东音乐曲艺团工作，直至广州市恢复民间乐团负责筹备工作。1990年6月3日在广州逝世。
曾培养王国潼、王宜勤、崔金书、余其伟等胡琴演奏家。
擅长高胡、古筝，擅長演奏《鸟投林》、《春到田间》、《平湖秋月》和古筝曲《蕉窗夜雨》。其技術集各家之长，同時使用高胡及小提琴的演奏技法。
曾任广东省政协常委；中国文联第4届委员；中国音乐家协会第3届理事；广东省曲协副主席；广东音乐曲艺团副团长；广东民间音乐团团长；广东省文联第2届副主席、第3届名誉委员、中国音乐家协会广东分会第2、3届副主席、第4届顾问；广州市文联副主席；广东音乐研究会名誉会长、广州民间乐团团长等。
Chinese traditional music

Chinese traditional music includes various music genres which have been inherited for generations in China. Specifically, this term refers to the music genres originated in or before Qing dynasty. According to the appearance, the genres can be classified into instrumental ensemble, instrumental solo, theatre, shuochang, dance music and song. It is now the primary classification in both research and education, although some genres contain different forms of performance and thus do not belong to a single category. The genres could also be classified into literati music, folk music, religious music and palace music, according to their cultural connotations or purpose.
No Longer Human (musical)

No Longer Human is a 2021 musical theatre adaptation of Japanese novelist Osamu Dazai's 1948 novel No Longer Human, by American composer Frank Wildhorn with English lyrics by Tracy Miller and Carly Robyn Green, and Chinese lyrics by Ya Wen and Mingzhu Zheng. Produced by Shanghai-based production company Ranspace, the show features orchestrations by Kim Scharnberg, direction by Ney Hasegawa, music conduction by Yuzhuo Sun, music programming by Siyang Chen, Shaochen Cai and Kailin Huang. It marks Wildhorn's first original Chinese musical.
The show made a world premiere at the Shanghai Grand Theatre in December 2021, followed by a multi-city tour throughout China. The first round of performances had 12 shows, with a total box office of nearly 9 million yuan (close to $1 million) and 15,000 audiences. It was initially set to tour China again in 2024, but soon announced the second round in 2022, and the third round in 2023 while releasing the original cast recording. It was crowned by critics as the top musical theatre performance of 2021 in China.In 2024 it has reached 30 cities, 90 shows and 200,000 audiences.
The original musical cast stars Chinese pop singer Pax Congo and theatre actor/singer Liam Liu. It is also known as The Human Disqualification in translation.
Asor

The asor (Hebrew: עָשׂוֹר ʿasor; from עשר eśer, meaning "ten") was a musical instrument "of ten strings" mentioned in the Bible. There is little agreement on what sort of instrument it was or to what instruments it had similarities.
The word occurs only three times in the Bible, and has not been traced elsewhere. In Psalm 33:2 the reference is to "kinnor, nebel and asor" (Hebrew: הוֹדוּ לַיהוָה בְּכִנּוֹר; בְּנֵבֶל עָשׂוֹר, זַמְּרוּ-לוֹ׃); in Psalm 92:3, to "nebel and asor"; in Psalm 144 to "nebel-asor".
In the King James Version asor is translated "an instrument of ten strings", with a marginal note "omit" applied to "instrument". In the Septuagint, the word being derived from a root signifying "ten", the Greek is ἐν δεκαχορδῷ or ψαλτήριον δεκάχορδον, in the Vulgate in decachordo psalterio. Each time the word asor is used it follows the word nebel, and probably merely indicates a variant of the nebel, having ten strings instead of the customary twelve assigned to it by Josephus.
Хайнрих фон Клайст

Бернд Хайнрих Вилхелм фон Клайст (на немски: Bernd Heinrich Wilhelm von Kleist; 18 октомври 1777, Франкфурт на Одер – 21 ноември 1811, Ванзе край Берлин), познат повече като Хайнрих фон Клайст е германски драматург, поет и прозаик. Той е един от родоначалниците на жанра къс разказ. Сто години след смъртта му, през 1912 г., е учредена престижната литературна награда „Хайнрих фон Клайст“.
Клайст произхожда от старинно знатно семейство. Неговият баща, Йоахим Фридрих фон Клайст, е щабскапитан от пехотата в гарнизона на Франкфурт на Одер. Майка му, Юлиане Улрике, е втора жена на баща му. Те имат пет деца: Фридерике, Аугусте Каролина, Хайнрих, Леополд Фридрих и Юлиане.
След смъртта на баща му през 1788 г. Хайнрих е изпратен да учи в Берлин. През 1792 г. той постъпва на служба в гвардейския полк в Потсдам и през 1796 г. взема участие във войната против Франция. През 1799 г. успява да се издигне до чин лейтенант. След това изучава математика, физика и латински в университета Виадрина, а през 1800 г. получава работа като чиновник в администрацията на финансовия министър в Берлин. Пътува във Франция и Швейцария.
След пътуване по Франция заедно със сестра си, Улрика, Клайст се установява в Берн, където завършва първата си пиеса „Семейство Шрофенщайн“. През 1802 г. се скарва с годеницата си Вилхелмина и изпада в силна депресия. Лекарите поставят диагноза „черна меланхолия“. Улрика го връща във Ваймар. Драмата „Семейство Шрофенщайн“ е публикувана анонимно през следващата година. Същата година той се отправя на мащабно пътешествие по Европа, посещава Лайпциг, Дрезден, Берн, Милано, Женева, Париж. През октомври, след записа на ръкописа на „Роберт Гуискард“ – втората своя пиеса, Клайст тайно напуска столицата на Франция и отива във военния лагер Булон, без да има паспорт, за да постъпи във френската армия, която се готвела да нахлуе във Великобритания. След това обаче той се отказва от плановете си и се връща в Германия. Разболява се скоро след установяването си в Майнц, остава на легло шест месеца, но завършва през това време работата си над „Роберт Гуискард“.
През 1808 г. Клайст, в сътрудничество с Адам Мюлер издава първия брой на литературното списание „Феб“. Клайст предлага на Гьоте да сътрудничи на списанието, но той отказва, като рязко разкритикува Клайст. „Феб“ се издава само една година. През същата година се отпечатва новелата „Маркиза д’О“ и откъс от новелата „Михаел Колхаас“. Същевременно Клайст представя на публиката пиесата си „Счупената делва“.
През 1810 г. Хайнрих се сприятелява с болната от рак млада и романтично настроена Хенриете Фогел. Двамата решават да се самоубият, осъществявайки маниакалната идея, която Клайст неведнъж е обсъждал със своята роднина, покровителка и довереник Мари фон Клайст. В предсмъртното си писмо той пише: „Намерих си приятелка с душа, носеща се във висините като млад орел, готова да умре с мен.“. На 21 ноември 1811 г. той първо застрелва приятелката си, а после и себе си.
Вълчо Камарашев

Вълчо Тодоров Камарашев е български актьор.
Роден е на 12 септември 1937 г. в град Видин. Израства в Бургас. Завършва актьорско майсторство във ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов“ в класа на проф. Филип Филипов през 1959 г.
Играе три години в Драматичен театър „Адриана Будевска“ – Бургас (1959 – 1962), две години в Драматичен театър „Боян Дановски“ – Перник (1962 – 1964), две години в Драматичен театър „Сава Огнянов“ – Русе (1964 – 1966), следват 20 години (от 1977 г.) в Нов драматичен театър „Сълза и смях“ и 15 години в Театър „Българска армия“. Играе и в спектаклите на Театър 199: „Къща“, „След завоя“, „Porno“, „Последни луни“.
Член е на Съюза на българските филмови дейци от 1979 г.
В над 60-годишната си кариера има повече от 100 роли в театъра и киното. Носител е и на множество отличия, сред които Медал за заслуги към БНА, Орден „Кирил и Методий“ и Награда на САБ за най-добър актьор за 2000 г. за ролята на Жуков в „Руска народна поща“.
Вълчо Камарашев умира на 82 години на 9 април 2020 г. След смъртта си е кремиран.
Хумористични миниатюри
Ламартинова къща

Къщата на Георги Мавриди, известна още като Ламартинова къща е възрожденска къща в Пловдив. Намира се на Джамбаз тепе, на улица „Княз Церетелев“ № 19, на ъгъла с улица „Зора“ в Стария град.
Построена е през 1829 – 1830 г. за богатия търговец Георги Мавриди. През 1833 г. за 3 дни в нея отсяда френският национален поет и виден политик Алфонс дьо Ламартин на връщане от пътуването си из Ориента. Оттогава домът е наречен на неговото име.
Къщатат на Мавриди е сред най-големите симетрични къщи в Стария град. Поради стръмния терен, на който е построена къщата, фасадата към улицата е 3-етажна, а към двора – 2-етажна. Приземието е с неправилна форма, която е коригирана на двата горни етажа посредством стъпаловидно изнесени еркери. Разпределението на етажите е еднакво: 2 големи стаи, по-малка стая и сервизни помещения околовръст на централен салон -"хайет"; по оста на влизане е трираменното стълбище за етажа.
Ламартиновата къща е обявена за паметник на културата и след многократни текущи ремонти е цялостно реставрирана от НИПК към 1972 г. с подмяна на дървения гредо-подпорен скелет със стоманени профили от инж. Красимир Дамянов и арх. Петър Дикиджиев. От 1978 г. се ползва като творческа база на Съюза на българските писатели. Една от стаите е отделена за постоянна експозиция, посветена на френския поет.
Парапунова къща

Парапуновата къща“ е възрожденска постройка в град Разлог, България.
Роден дом е на комунистическия партизанин Никола Парапунов (1909 – 1943) и в 1957 година е превърната в музей под името Къща музей „Никола Парапунов“.
От 2000 година къщата е Исторически музей, Разлог. Намира се на площад „15 септември 1903 г.“ и е част от поредица възрожденски къщи, които са обявени за паметници на архитектурата.
Музейното дело в града води началото си от 1954 г. с покупката на Парапуновата къща. Назначен е музеен работник и започва ремонт на сградата и подготовка на експозиция. Официално започва работа през 1957 г. като Къща музей „Никола Парапунов“, изгоряла през Илинденско-Преображенското въстание от 1903 г. и съградена наново по стария план през 1905 г.
След дарение на съседната Астинова къща от известните благодетели на Разлог Елиза и Иларион Астинови през 1984 – 1985 г. се извършва основен ремонт и преустройство на музея, укрепва се Парапуновата къща, дарената къща в съседство става място за хранилища, на мястото на стопанските постройки се изгражда нова сграда с голяма експозиционна зала, офис, хранилище и др.
Сградата е модел разложко-чепинска къща, братов тип от края на XIX век – този тип се счита за продължение на т. нар. „симетрични къщи“, които се появяват най-напред в Пловдив през втората половина на XIX век.
Продължава да функционира като мемориален музей на Никола Парапунов и партизанското движение до 2000 г., когато е преструктуриран с решение на Общинския съвет в Исторически музей на Разлог.
В Парапуновата къща е разположена експозиция за града и автентичния стар разложки дом, както и археологическа изложба.
Спалня

Спалнята е стая в къща или апартамент, предназначена за спане и отдих. Повечето жилища имат поне две спални, едната за родителите и другата за децата. Ако децата са от различен пол, всяко от тях има отделна стая. Спалнята е обзаведена с поне едно легло (наречено още креват или футон, като последният е разпространен преди всичко в Япония), едно или две нощни шкафчета, гардероб и тоалетна масичка (тоалетка). Други предмети или мебели, които може да се намерят в спалното помещение са нощни лампи, телевизор, телефон, будилник, огледало в цял ръст и компютър. Днес в по-богатите страни, където имат по няколко спални, спалнята може да бъде свързана с баня. Това се случва след средата и края на 20 век. В по-големите спални помещения може да се постави и диван.
Спалнята е най-неприкосновената част на къщата, която осигурява уединение, интимност, спокойствие и тишина на даден индивид или двойка.
Предпочитаната подова настилка е мокетът, защото осигурява тишина, комфорт, уют, топлина и мекота, като по него може да се ходи безшумно с боси крака дори през зимата. Възможно е обаче да се постави и паркет с голям мек персийски килим отгоре. Възможни са и други настилки, в зависимост от модата и финансовите възможности – като например керамични плочки, а понякога дори цимент.
В България в миналото основните предмети в спалните са били дървено легло, стол, закачалка, малка маса с леген и кана за миене на лицето, печка, икона и кръст с кандило на стената. Върху леглото се поставят чисти бели чаршафи, след това се постила с одеяло или друга завивка, най-често разноцветни родопски одеяла и възглавници. Не е рядкост да се слагат и черги върху леглото. На стената се слагат картини или снимки. В българските възрожденски къщи не са рядкост и таваните с дърворезба.
Сексагинта Приста

Сексагинта Приста (на латински: Sexaginta Prista) или само Приста е антична римска крепост на територията на днешния град Русе. Сексагинта Приста означава в превод „Пристанище на шейсетте кораба“.
Римският кастел възниква върху руините на старо тракийско селище. Доказателството за това са откриването при разкопките на тракийска кана, датирана от II-I век преди Христа, съдържаща органична материя. При направения анализ на материала се установява, че той е от домашни животни. На времето месото от домашни свине се е считало за деликатес, а наличието на голям процент такива кости показва, че местното население е било заможно. Също така археолозите откриват и античен керамичен съд от Родос, датиран от III век преди Христа. Намерени са и много останки от керамични съдове за кухненска употреба, транспортни съдове и още много други, които свидетелстват и за силно развита търговия.
Първите данни за кастела идват от записките на античния географ Клавдий Птоломей, който споменава за неговото съществуване. Също така в пътеводителя на император Антонин Пий се споменава за Sexantapristis. Професор Борман съпоставя името на кастела с военно пристанище в Италия от времето на Траян, т.е. „сто камери“. Предполага се, че Сексагинта приста е имала 60 такива прегради. При разкопки, извършени през 2006 година на територията на кастела, са открити и останки от римски военен щаб, вероятно използван през първата четвърт на IV век до първото десетилетие на V век. Датирането е извършено въз основа на намерените монети и керамика. Открити са и 30 стъпала, водещи към укрепен с камъни тунел, използван през османската епоха.
Първите значителни изследвания на Сексагинта Приста се правят от братята Карел и Херман Шкорпил.
Сексагинта Приста споделя съдбата на останалите крепости по десния бряг на Долния Дунав. Тя загива под ударите на авари и славяни в края на VI и началото на VII век. По-късно, през IX – X век, върху нейните руини възниква средновековното селище Русе.
Чаена чаша

Чаената чаша е чаша за пиене на чай.
Може да е със или без дръжка, обикновено малка, която може да се хване с палеца и един или два пръста. Обикновено е направен от керамичен материал. Обикновено е част от комплект, съставен от чаша и подходяща чинийка или трио, което включва малка тортена или сандвич чиния. Те от своя страна могат да бъдат част от сервиз за чай в комбинация с чайник, кана за сметана, покрита купа за захар и купа за отпадъци (където се изхвърля изстиналия чай). Чаените чаши често са по-широки и по-къси от чашите за кафе. Чашите за сутрешен чай обикновено са по-големи от чашите за следобеден чай.
Корунова къща

Коруновата къща (на македонска литературна норма: Куќа на Коруновци) е къща в село Вевчани, Северна Македония. Сградата е обявена за значимо културно наследство на Северна Македония.
Проектант на къщата е вевчанинът Стоян Корунов, който работи дълго в Румъния и следи там развитието на румънската архитектура. Корунов проектира входния портал на кметството в румънския град Турну Северин. Корунски решава да реализира архитектурните си идеи в собствената си къща в родното си село Вевчани. Изработва подробен план и го изпраща до близките си във Вевчани за изграждане. Къщата е построена в 1924 година.
Къщата е с триделно разделяне с централен чардак и специфична стилистична обработка, която се свързва с македонските средновековни църкви. Сградата е построена от естествени материали (дърво, камък и пълна тухла) и има партер и етаж. На част от сградата от източната страна има и мазе с вход от южната страна. Етажите са изградени от цяла тухла, освен от северната страна с тухлена декорация над дървени прозорци, където етажът е от камък. Централно поственият чардак на южната страна на етажа е с богата декорация, изработена от цяла тухла, характерна за средновековните църкви в областта Македония и е с декоративен венец под самата стреха. Покривната конструкция е дървена от кестен с многокрилен покрив. Междуетажната конструкция също е дървена – от кестен. Стълбите, които свързват партера и горния етаж, са отново от кестен, както и всички вътрешни врати.
Дуцкинова къща

Дуцкиновата къща (на македонска литературна норма: Куќа на Дуцкиновци) е къща в село Вевчани, Република Македония. Сградата е обявена за значимо културно наследство на Република Македония.
Проектант на къщата е вевчанинът Димитър Дуцкинов, който е майстор строител и заедно с тайфата му я построява. Къщата е изградена в 1923 или 1929 година на основите на по-стара къща, която е разрушена.
Камъкът за изграждането на първия етаж е донесен от Горна Белица и е обработван на място. Къщата има приземие, на което са разположени дюкяните, бакалница и месарница, а на горните етажи са спалните помещения и стаите за гости. На най-горния етаж е чардакът, който през лятото се използва и за живеене. Къщата е разделена на три части, с централно разположен чардак, еркерно изведен на дървени греди със специфична за района декорация и дървена ограда. Приземният етаж е каменен, с тухлена декорация около дървените прозорци, които се затварят с дървени капаци отвътре и с метални решетки отвън. Входните врати в дюкяните са дървени с полукръгла тухлена декорация във византийски стил. Горните етажи са изградени от цяла тухла с дървени прозорци с тухлена декорация и на тях се намират жилищните помещения. Междуетажната конструкция е с греди от кестеново дърво. Покривната конструкция също е от кестен и е с покрив на две води. Стълбите, които свързват партера и горния етаж, са отново от кестен, както и всички вътрешни врати.
Гогова къща (Вевчани)

Гоговата къща (на македонска литературна норма: Куќа на Гоговци) е възрожденска къща в село Вевчани, Северна Македония. Сградата е обявена за значимо културно наследство на Република Македония.
Къщата е построена в 1887 година от влиятелния търговец от Вевчани Кузман Гогов. В 1928 – 1932 година Гогов е кмет на Вевчани и с организационните си способности допринася много за развитието на селото – изгражда болница, павира улиците, изгражда пътя Бело джаде, както и път до църквата „Свети Спас“.
Сградата оформя специфична композиция с вече съществуващата стара къща. Състои се от приземие и етаж и представлява дълбока къща с двойно ориентиран централен чардак. Приземието и етажът на североизток са от камък с изравнителни дървени кушаци. Част от приземието било отворен трем, а останалата част стопански помещения. Междуетажната конструкция и покривната са от кестеново дърво. Стълбището, свързващо приземието и етажа, както и всички врати и подове са от кестеново дърво. Етажът е еркерно издаден на югоизток и е с паянтова дървена конструкция изпълнена с цяла тухла. Над дървените прозорци има тухлена декорация. Характерни са югоизточната и северозападната фасада, на които има полузатворен със стена от цяла тухла издаден чардак над улицата и двора. Покривът е с керемиди върху платно от дъски.
Пешинова къща

Пешиновата къща (на македонска литературна норма: Куќа на Пешиновци) е къща в село Вевчани, Република Македония. Сградата е обявена за значимо културно наследство на Република Македония.
Къщата е построена в 1927 година пред старата Плюшкова къща (Пешинова) от XVIII – XIX век, с която оформя архитектурен комплекс.
Представлява висока къща с приземие и два етажа. Приземието и първия етаж са каменни с дървени кушаци за изравняване в суха зидария. На първия етаж около прозорците има декорация от тухли. Вторият етаж на изток и запад е от камък, а останалите стени са от цяла тухла. Над дървените прозорци има сводеста декорация от тухли. Междуетажната конструкция е с кестенови греди. Покривът също е от кестенови греди и е на много води к керемиди върху дъсчено платно. Дървените покривни конструктивни греди, оформящи стряхата, завършват с декорация. Вътрешните врати и подове, както и междуетажното стълбище са от кестеново дърво.
Костойчинова къща

Костойчиновата къща (на македонска литературна норма: Куќа на Костојчиновци) е късновъзрожденска къща в село Вевчани, Република Македония. Сградата е обявена за значимо културно наследство на Република Македония.
Къщата е строена от 1880 до 1890 година като семеен дом на градителското семейство Костойчиновци, работещи като печалбари най-често из Влашко.
Къщата се състои от приземие и кат. Приземието и стената на чардака са каменни с дървени кушаци за изравняване. Къщата е затворена в приземието, но всички стаи и чардакът на етажа са отворени към улицата. Приземието е използвано като зимна кухня. Етажът е еркерно издаден и подпрян с колонада на предната южна фасада към улицата, а на запад към сокака е подпрян с дървени косници. Той е изграден с дървена паянтова конструкция с пълнеж от глина, измазана с кал със слама. Стената на западната страна е от цяла тухла. Двете помещения на етажа и чардакът се използвали в летния период. Покривната конструкция е дървена с керемиди върху дъсчено платно.
Бразилска кухня

Бразилската кухня макар да има много прилики с тази на съседите си в Южна Америка, все пак е различна. Храните на Бразилия обхващат уникална смес от култури и кухни. Местното население допринася популярните съставки като маниока и гуарана. Тази кухня е с влияние върху кухнята на крайбрежните райони, особено Баия, оказват африканските роби. Из цялата страна, португалското наследство се отразява в разнообразие от ястия.
Кореноплодни зеленчуци като маниока, сладки картофи, фъстъци, плодове като манго, папая, гуава, портокал, маракуя, ананас и други са сред местните съставки, използвани при готвене. Бразилските кедрови ядки (pinhão) растат на дървото Araucaria angustifolia, което се намира в изобилие в южната част на Бразилия, и са популярна закуска, както и изгоден износ. Ориз и боб са изключително често срещано ястие, както и риба, телешко и свинско месо.
Някои типични ястия са: каруру, което се приготвя от бамя, лук, сушени скариди и препечени ядки (фъстъци и/или кашу), сготвени с палмово масло; фейжоада, ястие с варен боб и месо; туту де фейжао - бобено пюре и брашно от маниока; мокека капксаба, състоящо се от варена риба на бавен огън, домат, лук и чесън, гарнирани с магданоз или кориандър и чурисо - пикантна наденица. Салгадинос, кашкавалени хлебчета, пастеис и коксина са широко използвани общи хранителни продукти, докато кускус Бранко със смляна тапиока е популярен десерт. Бразилия е известна и с кашаса, популярен местен алкохол, използван в коктейла кайпириня.
Европейски имигранти (предимно от Германия, Италия, Полша, Испания и Португалия) са свикнали на пшенична диета и въвеждат вино, листни зеленчуци и млечни продукти в бразилската кухня. Когато картофите все още не са на разположение, те са откриват начин как да използват сладката маниока като заместител. Лазаня, ньоки, якисоба и други ястия с паста също са много популярни.
Кухня (помещение)

Кухнята е стая, или отделно помещение в сграда, предназначено за приготвяне на храна. Основната дейност в кухнята е готвенето и консумирането на храна, но може да се ползва и за развлечение. Остарели или диалектни думи са готварница,, мутвак, мутфак, хашево. Готварницата в нашите манастири се нарича магерница.
В древна Гърция и древен Рим само богатите са имали свои собствени кухни (обикновено огромни помещения), бедните са готвели в обществени кухни. До 18 век единственият начин на загряване на храната е с помощта на огнище – открит огън или жарава. Това определя и архитектурата на кухнята. Огнището обикновено е в ниша в стената и над него е окачен на верига казан или друг голям метален съд. По това време липсва течаща вода и трябва да бъде донасяна от близкия извор или кладенец.
През 19 век огнището се усъвършенства и бива затворено с тухли като се превръща в пещ с каменна плоча отгоре за готвене. Но все още този начин на готвене е свързан с много дим и опушване на стените.
През първата половина на 20 век в България много популярна, особено по селата е печката за твърдо гориво. Тя работи с дърва и въглища, а димът е отвеждан навън през комин с помощта на тръби. Печката служи едновременно за отопление и за готвене.
С усъвършенстване на технологиите обликът на кухнята се променя значително. Печките стават профилирани – готварски и отоплителни. Някои работят на газ, други на нафта, а трети на електричество. Съществуват дори комбинирани такива. Изобретяването на микровълновата фурна значително улеснява домакинята и ѝ спестява време.
Съвременните кухни са оборудвани с хладилник, готварска печка с фурна и котлони, аспиратор, микровълнова фурна, съдомиялна машина, умивалник с топла и студена вода, мелница за отпадъци (почти не се използва в България), както и различни прибори и електрически уреди. Последната тенденция в модата и техниката е те да са направени от неръждаема стомана.
Домашната кухня е със сравнително малки размери и служи за приготвяне на храната на семейството. Обикновено не е отделена от мястото за хранене. Съществуват различни по големина и форма кухни.
Тази кухня е с много по-големи размери и е предназначена за приготвяне на храна за значителен брой хора. Такива са кухните в ресторанти, хотели, столови, болници, казарми. Кухните от този вид трябва да отговарят на определени правителствени регламенти по отношение на хигиена и сигурност, за да се предотвратят инфекциозни заболявания и отравяния, и подлежат на периодична проверка от официални лица.
Индустриалните кухни са със специално оборудване. Хладилниците, камерите за дълбоко замразяване и печките са с много по-големи размери и със специфично предназначение и функции. Стените и пода на помещението са покрити с плочки за бързо и лесно почистване. Печките са обикновено на газ, защото готвенето става по-бързо и температурата се регулира по-лесно.