Indicativ

În gramatică, indicativul este un mod personal al verbului, care are drept valoare semantică specifică exprimarea unor acțiuni, întâmplări, stări etc. prezentate de către vorbitor ca fiind reale și sigure în prezent, realizate în trecut sau considerate că se vor realiza sigur în viitor. Este modul faptelor, de aceea este cel de bază pentru predicatul propoziției enunțiative, atât pozitive, cât și negative. Poate fi și modul predicatului propoziției interogative pozitive sau negative, care prezintă acțiunea ca reală, dar realitatea ei rămâne să fie confirmată de răspuns. Pe de altă parte, poate fi modul predicatului unei propoziții independente, iar în frază al uneia principale, secundare, regente sau subordonate. Față de celelalte moduri, este singurul nemarcat, adică fără morfem specific sau, altfel spus, cu morfem zero. Indicativul este de fapt identificabil datorită morfemelor unor forme temporale. Este singurul mod care acoperă toate cele trei valori temporale de bază. În unele limbi, cum este și româna, aceasta se poate face în modul cel mai nuanțat față de celelalte moduri, indicativul având cele mai multe paradigme temporale.
Valorile modale specifice ale indicativului, exprimarea realului și a certului, se manifestă în mai multe tipuri de propoziții independente, tipuri stabilite după scopul comunicării:
În propoziție enunțiativă pozitivă:
În propoziție enunțiativă negativă:
Propoziție interogativă pozitivă:
Propoziție interogativ-negativă:
Indicativul este folosit cu valorile sale de bază și în frază, în propoziții subordonate de diverse tipuri, modul predicatului propoziției sale regente putând fi același sau altul:
Formele de indicativ sunt folosite uneori cu valori semantice ale altor moduri, adică pentru exprimarea unor acțiuni care nu sunt reale și sigure.
În propoziție independentă, formele de prezent și de viitor pot fi folosite cu valoare de imperativ:
În română, indicativul imperfect este folosit facultativ cu valoarea de potențial a condiționalului trecut: Mai bine plecam atunci = Mai bine aș fi plecat….
Dacă în propoziție independentă nu sunt practic diferențe în folosirea indicativului în limbile tratate aici, în propoziție subordonată sunt și asemănări, și diferențe.
În română, de exemplu, se folosește facultativ și chiar mai frecvent în limba vorbită, indicativul imperfect în locul condiționalului trecut, atât în subordonata condițională introdusă prin dacă, cât și în regenta ei: Dacă veneai, îl vedeai = Dacă ai fi venit, l-ai fi văzut.
În franceză, o folosire nespecifică a indicativului imperfect și mai mult ca perfect este cea pentru predicatul subordonatelor introduse prin si „dacă” altele decât în interogația indirectă, pe când în română, în limbile din diasistemul slav de centru-sud (bosniacă, croată, muntenegreană, sârbă, prescurtat BCMS) sau în maghiară acestora le corespund condiționalul prezent, respectiv trecut:
BCMS nu au mod conjunctiv marcat ca atare. Cu valorile acestuia folosesc indicativul prezent, când acțiunea subordonată și verbul regent au subiecte diferite, iar în sârbă și atunci când există un singur subiect, la fel ca în română, situație în care în croată sau în franceză se folosește infinitivul:
Franceza este o limbă în care predicatul subordonatei este la subjonctiv (mod corespunzător conjunctivului) pentru a exprima caracterul nesigur al unei acțiuni, atunci când verbul său regent exprimă incertitudinea, pe când în română sau în maghiară, predicatul subordonatei poate fi, în mod nespecific, indicativul, eventual condiționalul:
La indicativ se pot exprima toate valorile temporale de bază, prezentul, trecutul și viitorul. În funcție de limbă, aceasta se poate face cu mai multe sau mai puține nuanțe temporale exprimate prin paradigme diferite, analitice sau sintetice. Mai mult, aceste forme pot exprima și raporturi temporale, diateze, aspecte și moduri de acțiune.
Indicativul este modul cu cele mai multe forme temporale (șapte).
Observații:
Exemplu în propoziție: O cunosc pe studenta aceasta din 1999.
Observație: Desinențele sunt precedate de sufixul -a- la conjugarea I și a IV-a cu infinitivul în -î, și sufixul -ea- la celelalte verbe.
În propoziție: Acolo locuiam în copilărie.
Observații:
În propoziții: – Unde ai fost? întrebă el. – M-am plimbat în parc, răspunse ea.
Elementele componente ale perfectului compus sunt formele de prezent indicativ ale verbului a avea specializate ca verb auxiliar, și participiul invariabil al verbului cu sens lexical:
În propoziție: A sosit acum trei zile.
Morfemul acestui timp este sufixul -se-, la care se adaugă desinențele perfectului simplu. De exemplu, forma cântasem este alcătuită din: rădăcina cânt + sufixul perfectului simplu -a- + sufixul mai mult ca perfectului -se- + desinența -m. Dat fiind că sufixul de perfect simplu al verbelor din a doua grupă a conjugării a III-a este tot -se-, forma de mai mult ca perfect a unui asemenea verb este, de exemplu, zisesem.
Exemplu în propoziție: Terminasem de scris când ai venit tu.
Acest timp are trei tipuri formale. Primul, singurul folosit în registrul de limbă elevat, constituie din formele de prezent indicativ specializate ca verb auxiliar ale verbului a vrea și infinitivul verbului cu sens lexical:
În propoziții:
În limba vorbită, la unul din tipurile formale ale viitorului, auxiliarul a vrea are o formă mai scurtă: oi, ăi, o, om, ăți, or.
Alt tip formal de limbă vorbită al viitorului se alcătuiește din formele obișnuite ale prezentului indicativ al verbului a avea și formele de prezent conjunctiv ale verbului cu sens lexical:
În frază: Ați făgăduit că aveți să ne scrieți regulat.
Formele de persoana a III-a ale acestui tip formal sunt rar folosite, iar cele de persoana I și a II-a plural și mai rar, dar există și un tip formal de limbă vorbită mai simplu, cu verbul auxiliar invariabil o:
În propoziție: Altă dată n-o să te mai cred pe cuvânt.
Acest timp, rar folosit în limba vorbită, se formează din viitorul de registru elevat al verbului auxiliar a fi și participiul invariabil al verbului cu sens lexical.
În frază: Se va trece la asalt după ce artileria își va fi terminat misiunea.
Fiecare din aceste forme temporale are și o variantă la diateza pasivă, diferită ca formă prin folosirea verbului auxiliar a fi, care poartă mărcile formelor temporale, urmat de participiul verbului cu sens lexical, acordat în gen și număr cu subiectul.
Mai sunt și câteva perifraze incomplet gramaticalizate.
Una din acestea exprimă o acțiune posterioară acțiunii verbului regent la un timp trecut: Nimeni nu știa atunci că el avea să devină scriitorul cu cel mai mare succes din generația sa.
Alta exprimă o acțiune viitoare apropiată de momentul vorbirii: Urmează să plec la țară.
Cu imperfectul lui a urma, acțiunea este raportată la un moment din trecut: Urma să plec….
Franceza are la indicativ mai multe forme temporale decât româna, atât simple, cât și compuse.
Gramaticile franceze disting, pe de o parte, forme compuse numite „timpuri”, formate din verbele auxiliare avoir „a avea” sau être „a fi” și participiul numit „trecut” al verbului cu sens lexical, și, pe de altă parte, forme perifrastice, cu verbe numite „semiauxiliare” și verbul cu sens lexical la infinitiv prezent.
Delatour 2004, bunăoară, tratează formele de mai jos.
La prezent există în primul rând o formă simplă: Les enfants jouent au ballon dans le parc „Copiii se joacă cu mingea în parc”.
Mai există și o perifrază care exprimă aspectul imperfectiv și modul de acțiune durativ în prezent: Ne dérange pas Stanislas ! Il est en train de travailler „Nu-l deranja pe Stanislas! Tocmai lucrează”.
La trecut sunt următoarele forme:
Perifraza être en train de cu verbul semiauxiliar être la imperfect plasează acțiunea în trecut: Ils étaient en train de se disputer „Tocmai se certau”.
Viitorul este exprimat de șase forme principale:
Acțiunea viitoare iminentă este exprimată printr-o altă perifrază: L’avion est sur le point de décoller „Avionul este pe punctul de a decola”.
Imperfectul semiauxiliarului être al acestei perifraze situează acțiunea în trecut: Il était sur le point de traverser la rue quand une voiture a surgi à sa gauche „Era pe punctul de a traversa strada când a țâșnit o mașină în stânga lui”.
Formele reflexive având la timpurile compuse auxiliarul être, verbele active care pot avea această formă își dublează numărul de forme compuse, ex. Nous avons inscrit les enfants à un cours de dessin „Am înscris copiii la un curs de desen” → Nous nous sommes inscrits à un cours de dessin „Ne-am înscris la un curs de desen”.
Diateza pasivă se formează în mod analog cu cea din română: Catherine a été invitée à dîner par Bernard „Catherine a fost invitată la cină de Bernard”.
Mai sunt și perifraze numite „factitive”, care exprimă faptul că subiectul pune sau lasă pe altcineva să facă acțiunea:
Engleza are de asemenea multe forme temporale de indicativ, dintre care numai două sunt simple, celelalte fiind perifrastice. În afara valorilor lor temporale, constituie un sistem coerent de exprimare a aspectelor și a modurilor de acțiune. În Eastwood 1994 se găsesc formele de mai jos.
La prezent sunt două forme:
La trecut există următoarele forme:
Mai este și o perifrază de trecut care corespunde imperfectului cu valoare iterativă: The children would always play in the garden „Copiii se jucau totdeauna în grădină”.
La viitor sunt în primul rând:
Mai sunt și perifraze care exprimă un viitor apropiat:
Engleza are două forme sinonime corespunzătoare cu viitorul simplu în trecut din franceză: George Washington was the first President of a nation that would become / was to become the richest and most powerful on earth „George Washington a fost primul președinte al unei națiuni care avea să devină cea mai bogată și mai puternică de pe Pământ”.
Alte două perifraze corespund cu viitorul apropiat în trecut din franceză:
Pasivul se exprimă analog cu cel din română și din franceză: The drugs will be destroyed. The men are going to be charged with importing cocaine „Drogurile vor fi distruse. Oamenii vor fi inculpați pentru trafic de cocaină”.
În aceste limbi, aspectele și modurile de acțiune se exprimă prin afixe. Numai verbe de un anumit aspect exprimat astfel pot avea anumite forme temporale.
Există o singură formă de prezent, dar numai verbele imperfective au această valoare temporală la această formă, ex. sr Čitam knjigu „Citesc o carte”.
Verbele perfective, cu unele excepții, au la forma aceasta valoare de viitor, fiind folosite în propoziție subordonată: cnr Kad stignemo, javićemo vam se „Când vom sosi, vă vom anunța”.
Forma de trecut cea mai folosită, numită perfekt, corespunde perfectului compus dacă verbul este perfectiv, și imperfectului dacă este imperfectiv: cnr Kad smo ušli u dvoranu, svi su śeđeli mirno i čekali početak predstave „Când am intrat în sală, toți ședeau calm și așteptau să înceapă spectacolul.
Aceeași formă este folosită și cu valoare de mai mult ca perfect: sr Rekla mi je da je imala mnogo novca „Mi-a spus că avusese mulți bani”.
Există și o formă numită aorist care corespunde cu perfectul simplu: sr – Dobar dan – reče nepoznati, skide šešir et predstavi se „– Bună ziua – zise necunoscutul, își scoase pălăria și se prezentă”.
Mai există și un imperfect și un mai mult ca perfect devenite practic arhaisme, fiind înlocuite de perfekt.
La viitor sunt două forme. Cea numită „viitor 1” este singura care poate fi folosită și în propoziții independente și regente, având valorile formelor de viitor din română, în afara viitorului anterior: bs Sutra ću posjetiti roditelje „Mâine le voi face / am să le fac / o să le fac o vizită părinților”.
Forma numită „viitor 2” poate fi folosită numai în subordonate. Exprimă de obicei cu verbe imperfective o acțiune simultană cu cea a verbului regent la viitor 1: sr Ako ne budu slušali, neće ništa naučiti „Dacă n-au să asculte, n-au să învețe nimic”.
Cu verbe perfective, viitorul 2 exprimă de obicei un viitor anterior: bs Kad bude završio posao, popričat ćemo s njim „Când va fi terminat treaba, vom sta de vorbă cu el”.
Indicativul maghiar are o singură formă de prezent, una de trecut și una de viitor, iar aspectele sunt exprimate mai puțin sistematic decât în BCMS. Valorile exprimate de formele temporale din alte limbi reies mai mult din context și parțial din aspectele imperfectiv și perfectiv exprimate mai ales prin absența, respectiv prezența unui prefix.
Prezentul propriu-zis este exprimat în principal de forma de prezent a verbelor de aspect imperfectiv, exprimat mai ales prin lipsa vreunui prefix, ex. Olvassa a könyvet „Citește cartea”.
La trecut, verbul poate fi de aspect imperfectiv sau perfectiv. Acesta din urmă se exprimă mai ales prin prefixe:
Pentru a exprima viitorul există o formă analitică, aplicabilă și verbelor imperfective, și celor perfective: Sokáig fog élni „Va trăi mult”, Nem fogom eltűrni, hogy így beszélj velem „Nu voi tolera să vorbești așa cu mine”.
Unele gramatici, de exemplu Szende și Kassai 2007, evită termenul „diateză” aplicat limbii maghiare și tratează „categorii de verbe” care includ diatezele și alte categorii gramaticalizate, toate exprimate prin sufixe specifice. Astfel, la indicativ mai sunt, în afară de verbele active, cum sunt cele de mai sus, următoarele categorii:
Există și o formă analitică de pasiv, cu verbul corespunzător lui „a fi”: A munka nem lett befejezve „Munca n-a fost terminată”.