davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Aipysurus duboisii

Aipysurus duboisii, also known commonly as Dubois' sea snake and the reef shallows sea snake, is a species of extremely venomous snake in the subfamily Hydrophiinae of the family Elapidae. Its geographic range includes Papua New Guinea, New Caledonia and the northern, eastern and western coastal areas of Australia, that is the Coral Sea, Arafura Sea, Timor Sea and Indian Ocean. It lives to depths of 80 meters (262 feet) in coral reef flats, sandy and silty sediments which contain seaweed, invertebrates and corals or sponges that can serve as shelter. It preys upon moray eels and various fish that live on the seafloor, up to 110 cm (3.6 feet) in size. A. duboisii is viviparous, giving birth to live young rather than laying eggs. It displays medium aggressiveness, i.e., will bite if provoked, but not spontaneously. The fangs are 1.8 mm long, which are relatively short for a snake, and the venom yield is 0.43 mg. Aipysurus duboisii is a crepuscular species, meaning that it is most active at dawn and dusk.
It is the most venomous sea snake, and one of the top three most venomous snakes in the world.
The specific name, duboisii, is in honor of Belgian naturalist Charles Frédéric Dubois.
Adults of A. duboisii grow up to 148 cm (4.86 feet) in total length (including tail) but usually to around 80 cm (2.6 feet). The head is slightly wider than the neck with nostrils on its upper part and nasals contacting each other. Eyes are separated from supralabial scales by a row of large subocular scales. Dorsal scales are usually smooth, but sometimes have a small keel or small knobs. Individuals vary significantly in color and body pattern. The tail is relatively long; the chin and throat have lighter color than rest of the body.
The acute toxicity of snake venom is conventionally tested on laboratory animals and is evaluated in terms of the median lethal dose (LD50), that is, the dose required to kill half the members of a tested population divided by the weight of the tested animal. The LD50 depends on the animal. Rabbits are about twice as sensitive to sea snake venom as mice, and fish and frogs are even more susceptible. The LD50 for subcutaneous injection of A. duboisii venom into mice is 0.044 mg/kg of body weight. This makes A. duboisii the most venomous sea snake tested, and the third most venomous snake overall, behind the inland taipan (Oxyuranus microlepidotus, LD50=0.025 mg/kg) and the eastern brown snake (Pseudonaja textilis, LD50=0.036 mg/kg).
Coryanthes

Coryanthes, commonly known as bucket orchids, is a genus of neotropical epiphytic orchids (family Orchidaceae). This genus is abbreviated as Crths in horticultural trade. They are native to South America, Central America, Mexico and Trinidad.
Bucket orchids are an excellent example of coevolution and mutualism, as the orchids have evolved along with orchid bees (the tribe Euglossini of the family Apidae) and both depend on each other for reproduction. One to three flowers are borne on a pendant stem that comes from the base of the pseudobulbs. The flower secretes a fluid (see Coryanthes alborosea picture) into the flower lip, which is shaped like a bucket. The male orchid bees (not the females) are attracted to the flower by a strong scent from aromatic oils, which they store in specialized spongy pouches inside their swollen hind legs, as they appear to use the scent in their courtship dances in order to attract females. The bees, trying to get the waxy substance containing the scent, sometimes fall to the fluid-filled bucket. As they are trying to escape, they find that there are some small knobs on which they can climb on, while the rest of the lip is lined with smooth, downward-pointing hairs, upon which their claws cannot find a grip. The knobs lead to a spout (see the Coryanthes leucocorys picture), but as the bee is trying to escape, the spout constricts. At that same moment, the small packets containing the pollen of the orchid get pressed against the thorax of the bee. However, the glue on the pollen packets does not set immediately, so the orchid keeps the bee trapped until the glue has set. Once the glue has set, the bee is let free and he can now dry his wings and fly off. His ordeal may have taken as long as forty-five minutes. Hopefully for the orchid, the bee will go to another Coryanthes flower, where, if the flower is to be successful at reproducing, the bee, displaying more enthusiasm than wisdom, falls once again into the bucket of another flower of the same species. This time the pollen packets get stuck to the stigma as the bee is escaping, and after a while the orchid will produce a seed pod. According to Anthony Huxley, the fluid produced by the two glands which fill the bucket contain an intoxicating substance. These flowers are among the largest in the Orchid Family. According to Kupper and Linsenmaier some species can be up to twelve inches (30 centimeters) wide and 6.5 inches (17 centimeters) top to bottom. C. bruchmuelleri is generally regarded as the largest species, as even the unopened buds can be 4.6 inches (12 centimeters) long by 3 inches (7.6 cm) in width.
The bee, having stored the aromatic oils in his back legs, can then fly off to mate with a female bee.
Some of the first investigations on Coryanthes were published by Cruger in 1865. Charles Darwin describes his observations and experiments on some species of Coryanthes in his book The Various Contrivances by which Orchids are Fertilized by Insects. However, Darwin thought it was the female bees that were doing the fertilizing, and it was almost 100 years before the role of the male euglossine bees were revealed in 1961.
H7

H7 var det kongelige monogrammet til den norske statsoverhodet, Kong Haakon VII, som regjerte fra 1905 til 1957. Da Tyskland invaderte Norge i 1940 som en del av andre verdenskrig, flyktet kongefamilien fra landet, og Haakon VII ledet senere den norske motstandsbevegelsen i eksil i Storbritannia. H7 ble et av flere symboler brukt av den norske befolkningen for å markere solidaritet med og lojalitet til kongen, samt tilslutning til den norske motstandsbevegelsen.
Ifølge utenriksminister Bjørn Tore Godal, som talte ved 50-årsjubileet for frigjøringsdagen i Europa, var Norge det eneste landet der initialene til statsoverhodet ble et motstandssymbol. Monogrammet, med H overlagt på 7, ble tegnet på gjerder, vegger, hus, veier, i snøen og ellers i det offentlige rom. Det ble også brukt i ulovlig kunst. Mynter med H7-symbolet ble også festet til klær. Slike mynter ble konfiskert av nazimyndighetene. Symbolet ble også brukt i den private sfæren, blant annet på innsiden av rullegardiner.
Et symbol som ble brukt på en lignende måte var "V for Victory", som ble popularisert av Winston Churchill. Aksen forsøkte imidlertid å tilrane seg dette tegnet, angivelig med den nye betydningen "V for Viktoria". Mens denne kampanjen var vellykket i det meste av det nazi-okkuperte Europa, mislyktes den i Norge: Til tross for fortsatt offisiell bruk, adopterte opposisjonen også V-tegnet som en forkortelse for verlieren (tysk for "å tape"), og fylte ut de nazi-V'ene med H7-monogrammet. Faktisk populariserte dette bruken av H7, som snart ble tegnet uten V.
Å tegne eller lage et H7-symbol i det tyskokkuperte Norge var straffbart med fengsel. En annen mulig sanksjon var terror fra nazistiske paramilitære grupper, som politiet ble beordret til ikke å reagere på.
Symbolet ble også brukt etter andre verdenskrig for å ha en minneeffekt, blant annet ved det første Holmenkollrennet etter krigen, da symbolet ble dannet i stor skala av folk. Det ble også brukt på etterkrigsmynter.
Kong Harald Vs Husorden

Hans Majestet Kong Harald Vs Husorden, også kjent som Kong Harald Vs portrettnål, er en norsk, kongelig familieorden. Den ble innstiftet av kong Harald ved hans tiltredelse som monark i 1991 og tildeles kvinnelige medlemmer av kongefamilien og særlig begunstigede kvinnelige medlemmer av Det kongelige hoff. Utmerkelsen tilsvarer de kongelige husordener innstiftet av kong Haakon i 1906 og kong Olav i 1958.
Husordenes innbyrdes rang er slik at regjerende monarks husorden har forrang. Imidlertid inngår husordnene ikke i den offisielle rangrekkefølgen for norske ordener og medaljer. Husordenen bæres på venstre side. Kong Harald Vs Husorden bæres av dronning Sonja, kronprinsesse Mette-Marit, prinsesse Märtha, prinsesse Astrid, prinsesse Ingrid Alexandra og overhoffmesterinne Ingegjerd Løvenskiold.
I de norske portrettnålene er monarken gjengitt i halvfigur, avbildet i gallauniform og med St. Olavs Ordens bånd over brystet. Kongens portrett er gjengitt på en oval medaljong omgitt av en bord med diamanter. Nålen har ikke krone, og er opphengt i båndet ved en diamantbesatt gullsløyfe med en perle i midten. Kong Harald Vs portrettnål har sløyfe laget av båndet tilhørende St. Olavs Orden, altså rødt med smale striper i hvitt, blått og hvitt langs kantene.
Portrettnålen er en gammel hedersbevisning som i europeisk sammenheng går tilbake til 1600-tallet. Den kunne tildeles både menn og kvinner, men er fra 1800-tallet blitt til en kongelig husorden som tildeles kvinnelige medlemmer av kongehuset og utvalgte, kvinnelige medlemmer av hoffet. Ordenen får navn etter monarken som har innstiftet ordenen og som er avbildet i portrettnålen. Monarkens portrett framstilles på en medaljong, rund eller oval, omgitt av diamanter, eventuelt med kongekrone over.
I dansk-norsk sammenheng er de første brystportretter utformet som en nål, brosje eller som en medaljong til å bære om halsen. Senere kom portrettet til å bli opphengt i et bånd formet som en sløyfe. Denne utformingen har portrettnålene fortsatt i Norge. De første kjente avbildninger av mannspersoner med monarkens portrett i medaljong omgitt av diamanter, er fra kong Frederik IIIs tid (1648–1670). Den første dronning portrettert med monarkens ordensportrett er kong Frederik IVs ektemake Anna Sophie, dronning 1721–1730. Det er bevart en nål med kong Christian VIs portrett, tilhørende prinsesse Charlotte Amalie (1706–1782). En brosje med kong Frederik Vs portrett fra 1749 finnes også. Fra kong Christian IXs tid er portrettet opphengt i en sløyfe av hvitt bånd med røde kanter.
I unionstiden var Oscar II (norsk konge 1872–1905) den første monark som tildelte kongelige portrettnåler til nære kvinnelige medlemmer av kongefamilien. Ordensportrettet er her opphengt i Serafimerordenens lysblå bånd.
Kongelige familieordener for kvinner i form av portrettnåler eksisterer fortsatt i de danske, svenske og britiske kongehusene.
Kong Haakon VIIs Husorden

Kong Haakon VIIs Husorden er en norsk, kongelig familieorden. Den ble innstiftet av kong Haakon i 1906 og ble tildelt kvinnelige medlemmer av kongefamilien og særlig begunstigede kvinnelige medlemmer av Det kongelige hoff. Utmerkelsen tilsvarer de kongelige portrettnåler innstiftet av kong Olav i 1958 og kong Harald i 1991.
Husordenes innbyrdes rang er slik at regjerende monarks husorden har forrang. Imidlertid inngår husordnene ikke i den offisielle rangrekkefølgen for norske ordener og medaljer. Husordenen bæres på venstre side. Kong Haakon VIIs Husorden bæres av prinsesse Astrid.
I de norske portrettnålene er monarken gjengitt i halvfigur, avbildet i gallauniform og med St. Olavs Ordens bånd over brystet. Kongens portrett er gjengitt på en oval medaljong omgitt av en bord med diamanter. Nålen har ikke krone, og er opphengt i båndet ved en diamantbesatt gullsløyfe med en perle i midten. Kong Haakon VIIs portrettnål har sløyfe laget av båndet tilhørende St. Olavs Orden, altså rødt med smale striper i hvitt, blått og hvitt langs kantene.
Portrettnålen er en gammel hedersbevisning som i europeisk sammenheng går tilbake til 1600-tallet. Den kunne tildeles både menn og kvinner, men er fra 1800-tallet blitt til en kongelig husorden som tildeles kvinnelige medlemmer av kongehuset og utvalgte, kvinnelige medlemmer av hoffet. Ordenen får navn etter monarken som har innstiftet ordenen og som er avbildet i portrettnålen. Monarkens portrett framstilles på en medaljong, rund eller oval, omgitt av diamanter, eventuelt med kongekrone over.
I dansk-norsk sammenheng er de første brystportretter utformet som en nål, brosje eller som en medaljong til å bære om halsen. Senere kom portrettet til å bli opphengt i et bånd formet som en sløyfe. Denne utformingen har portrettnålene fortsatt i Norge. De første kjente avbildninger av mannspersoner med monarkens portrett i medaljong omgitt av diamanter, er fra kong Frederik IIIs tid (1648–1670). Den første dronning portrettert med monarkens ordensportrett er kong Frederik IVs ektemake Anna Sofie, dronning 1721–1730. Det er bevart en nål med kong Christian VIs portrett, tilhørende prinsesse Charlotte Amalie (1706–1782). En brosje med kong Frederik Vs portrett fra 1749 finnes også. Fra kong Christian IXs tid er portrettet opphengt i en sløyfe av hvitt bånd med røde kanter.
I unionstiden var Oscar II (norsk konge 1872–1905) den første monark som tildelte kongelige portrettnåler til nære kvinnelige medlemmer av kongefamilien. Ordensportrettet er her opphengt i Serafimerordenens lysblå bånd.
Kongelige familieordener for kvinner i form av portrettnåler eksisterer fortsatt i de danske, svenske og britiske kongehusene.
Kong Olav Vs Husorden

Kong Olav Vs Husorden er en norsk, kongelig familieorden. Den ble innstiftet av kong Olav i 1958 og ble tildelt kvinnelige medlemmer av kongefamilien og særlig begunstigede kvinnelige medlemmer av Det kongelige hoff. Utmerkelsen tilsvarer de kongelige husordener innstiftet av kong Haakon i 1906 og kong Harald i 1991.
Husordenes innbyrdes rang er slik at regjerende monarks husorden har forrang. Imidlertid inngår husordnene ikke i den offisielle rangrekkefølgen for norske ordener og medaljer. Husordenen bæres på venstre side. Kong Olav Vs Husorden bæres av dronning Sonja, prinsesse Märtha, prinsesse Astrid, og overhoffmesterinne Ingegjerd Løvenskiold.
I de norske portrettnålene er monarken gjengitt i halvfigur, avbildet i gallauniform og med St. Olavs Ordens bånd over brystet. Kongens portrett er gjengitt på en oval medaljong omgitt av en bord med diamanter. Nålen har ikke krone, og er opphengt i båndet ved en diamantbesatt gullsløyfe med en perle i midten. Kong Olav Vs portrettnål har sløyfe laget av båndet tilhørende St. Olavs Orden, altså rødt med smale striper i hvitt, blått og hvitt langs kantene.
Portrettnålen er en gammel hedersbevisning som i europeisk sammenheng går tilbake til 1600-tallet. Den kunne tildeles både menn og kvinner, men er fra 1800-tallet blitt til en kongelig husorden som tildeles kvinnelige medlemmer av kongehuset og utvalgte, kvinnelige medlemmer av hoffet. Ordenen får navn etter monarken som har innstiftet ordenen og som er avbildet i portrettnålen. Monarkens portrett framstilles på en medaljong, rund eller oval, omgitt av diamanter, eventuelt med kongekrone over.
I dansk-norsk sammenheng er de første brystportretter utformet som en nål, brosje eller som en medaljong til å bære om halsen. Senere kom portrettet til å bli opphengt i et bånd formet som en sløyfe. Denne utformingen har portrettnålene fortsatt i Norge. De første kjente avbildninger av mannspersoner med monarkens portrett i medaljong omgitt av diamanter, er fra kong Frederik IIIs tid (1648–1670). Den første dronning portrettert med monarkens ordensportrett er kong Frederik IVs ektemake Anna Sofie, dronning 1721–1730. Det er bevart en nål med kong Christian VIs portrett, tilhørende prinsesse Charlotte Amalie (1706–1782). En brosje med kong Frederik Vs portrett fra 1749 finnes også. Fra kong Christian IXs tid er portrettet opphengt i en sløyfe av hvitt bånd med røde kanter.
I unionstiden var Oscar II (norsk konge 1872–1905) den første monark som tildelte kongelige portrettnåler til nære kvinnelige medlemmer av kongefamilien. Ordensportrettet er her opphengt i Serafimerordenens lysblå bånd.
Kongelige familieordener for kvinner i form av portrettnåler eksisterer fortsatt i de danske, svenske og britiske kongehusene.
Arne Dørumsgaard

Arne Dørumsgaard (1921–2006) var en norsk komponist, gjendikter og samler. Han var meget av sitt liv bosatt i Marzio i Italia.
Han er mest kjent som gjendikter av over 20 bind poesi fra Kina, Japan og Korea, og som samler av musikk. Dørumsgaard var statsstipendiat fra 1975.
Hans virke som komponist utspant seg i perioden 1941-1951. Dørumsgaard flyttet fra Norge til Paris i 1950 i et «selvpålagt eksil», i protest mot norske myndigheters behandling av Kirsten Flagstad. I Paris studerte han sang, og arbeidet som akkompagnør, plateprodusent og sanger. Dørumsgaard ble medlem i Norsk Komponistforening i 1943, men meldte seg ut av foreningen i 1953.
Etter at han i 1968 bosatte seg i Marzio begynte han en omfattende samling av musikk. Det lydfestede materialet omfatter foruten noen sylinderopptak, ca. 40 000 78-plater, ca. 30 000 LP-plater, ca. 10 000 spolebånd og ca. 2 000 lydkassetter og CD-plater. Samlingen er enestående i sin profil (interpretasjonshistorie) og blant de største private samlingene i verden. Dørumsgaard var blant initiativtakerne til opprettelsen av Norsk Lydarkiv i Oslo i 1965 og tilbød sin musikksamling til den norske stat i 1982, uten å møte en positiv respons. I 1984 overdro Dørumsgaard sin samling til Stavanger kommune under forutsetning av at samlingen skulle forbli og videreutvikles i Italia til hans død og at Stavanger opprettet forskningsstiftelsen Norsk Lydinstitutt Stavanger som skulle overta samlingen ved hans bortgang.
Han begynte arbeidet med gjendiktninger i 1949, og utga i 1951 Blomster fra de keiserlige haver : Kinesisk lyrikk i norsk gjendiktning. Arbeidet ble avsluttet i 1985, med det tyvende bindet. I 1970 utga han essayet Om å gjendikte kinesisk poesi. Gjendiktningene har i noen grad vært karakterisert som ordrik og siselerende, men det er ingen tvil om innsiktsfullheten og kunnskapene.
Våren 1976 var Dørumsgaard vert for Dalai Lama og hans følge i ca to uker i Marzio.
Fra 1975 var Dørumsgaard statsstipendiat. For sitt arbeid med gjendiktningene av Østens gamle poesi har Dørumsgaard mottatt tidsskriftet Ordets pris i 1971, Bastianprisen i 1979 og han ble utnevnt til æresdoktor i litteratur ved universitetet i Taipei, Kina i 1982. For sitt samlede virke innen musikk og litteratur ble han utnevnt til Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 1994. I 1942 giftet han seg med pianisten Tora Øwre; de fikk to barn. I april 1950 giftet han seg med Louise Montagne i Antibes i Frankrike De fikk en sønn; Claude François Pierre Dørumsgaard. Skilt i 1964. I 1971 giftet han seg med lyrikeren og maleren Nella Valenza i Marzio i Nord-Italia.
Nord Pool

Nord Pool AS, tidligere, Nord Pool Spot AS, er en europeisk kraftbørs . Den er organisert som aksjeselskap og eies av Euronext og TSO Holding, som representerer de nordiske og baltiske stamnettoperatørene Statnett, Svenska Kraftnät, Fingrid Oyj, Energinet og Litgrid.
Selskapet har som vedtektsfestet formål å organisere, drive og videreutvikle en markedsplass for fysisk handel med elektrisk energi og andre energiprodukter, i de områder som anses som adekvate, samt tilby tjenester som står i forbindelse med slik handel.
Nord Pool Spot AS ble stiftet 27. desember 2001 og har forretningsadresse på Lysaker i Norge. Selskapet ble skilt ut fra Nord Pool ASA (nå råvarebørsen Nasdaq Commodities), som startet opp som Statnett Marked AS i 1993 etter dereguleringen av det norske kraftmarkedet to år tidligere. Nord Pool feiret derfor 30 år i 2023. Statnett Marked kan spore sine aner tilbake til Foreningen Samkjøringen, fra 1971 Samkjøringen av kraftverkene i Norge.
Opprinnelig var Statnett Marked AS en en børs for det norske markedet. Ved dereguleringen av det svenske markedet i 1996 dannet Norge og Sverige et felles kraftmarked gjennom børsen Nord Pool ASA, eid av Svenska Kraftnät and Statnett. Finland, Vest- og Øst-Danmark sluttet seg til kraftmarkedet i henholdsvis 1998, 1999 and 2000. Det tyske prisområdet Kontek ble trukket inn i 2005, prisområdet Estland i 2010, Litauen og Latvia i 2013. Innen 2019 tilbød børsen handel over hele Europa.
Den 20. januar 2016 byttet Nord Pool Spot navn til Nord Pool AS.
I 2019 kjøpte Euronext 66 % av aksjene i Nord Pool.
Krafthandelen er organisert i prisområder og handelen utføres av kraftmeglere, også kalt kaftradere. Meglerne kan oppnå svært høye bonuser. Statkraft holder sine bonuser hemmelig, men i 2023 var samlet pott på 1,8 milliarder kroner, ned fra 2,3 mrd i 2022. Den største enkeltutbetalingen i 2023 var på 15 millioner kroner for innenlands trader, mens internasjonale tradere i snitt fikk 378 000 til 493 000 euro. I 2023 ble det kjent at enkelttradere i Energi Danmark kunne opparbeide seg inntil 450 millioner kroner.
Gunnar Skirbekk

Bjørn Gunnar Skirbekk (født 11. april 1937 på Hamar) er en norsk filosof. Han er professor emeritus ved Universitetet i Bergen.
Skirbekk tok examen artium ved Hamar katedralskole i 1956. Han studerte ved Universitetet i Oslo 1957–1959, i Paris 1960–1961 og i Tübingen 1961–1962. Han ble tilknyttet Universitetet i Bergen i 1962. I perioden 1966–1967 var han forskningsassistent for Herbert Marcuse og Avrum Stroll ved California-universitetet i San Diego (UCSD) 1966–67. Han ble dr.philos. ved Universitetet i Bergen i 1970 og hadde senere flere forskningsopphold ved UCSD. Han har publisert en rekke bøker om eksistensfilosofi, sannhetsteori og diskursteori. Særlig tyskspråklige filosofer som Martin Heidegger, Ludwig Wittgenstein, Karl-Otto Apel og Jürgen Habermas står Skirbekk nær. Hans egen filosofiske posisjon er en type praxeologi, der studier av handlingstyper er sentralt.
Skirbekk var hjelpelærer ved Filosofisk institutt ved Universitetet i Bergen i 1962, universitetslektor i 1964, og ble professor i vitenskapsfilosofi samme sted i 1979. Han grunnla Senter for vitskapsteori, Universitetet i Bergen i 1987 og var styrer der i 1987–1991, 1995–1997 og 2001–2003.
Han var medredaktør for Norsk filosofisk tidsskrift 1979–1983, redaksjonsmedlem for Praxis International 1980–1993, for Social Science Studies 1988–1994, utenlandsk redaksjonssmedlem for Chinese Social Sciences Quarterly fra 1994 og redaksjonsmedlem for Redescriptions. Yearbook of Political Thought and Conceptual History fra 2004. Medlem i styret for Nordisk institut for filosofi 1981–1998. Medlem av redaksjonsrådet for Philosophical Analysis (Shanghai), sammen med Jürgen Habermas, Hilary Putnam (1926–2016) og Patrick Suppes (1922–2014). Styremedlem i Norges allmennvitenskapelige forskningsråd 1987-89. Medlem av Ytringsfrihetskommisjonen 1996–1999.
Han var grunnlegger på norsk side for «Marco Polo» (1994), et program i komparative studier av kulturell modernisering i Europa og Øst-Asia, med Universitetet i Bergen og East China Normal University i Shanghai; han var også ansvarlig på norsk side 1994–2005.
Han var professeur invité ved Université de Nice – Sophia Antipolis, våren 1997 og professor ved det filosofiske institutt ved Freie Universität Berlin, vintersemesteret 2000–2001 og advisory professor ved East China Normal University, Shanghai fra 1998. Han var også kurator ved Hans-Jonas-Zentrum i Berlin fra 1998 og kurator ved Centro filosofico internazionale Karl-Otto Apel fra 2006. Hans verker er oversatt til mer enn 20 språk.
Skirbekk mottok Lauritz Meltzers Høyskolefonds Ærespris i 1996 for «sine betydelige filosofiske essays og verker, sitt bidrag til økoetiske problemstillinger og for sitt arbeid som lærebokforfatter». Sammen med Nils Gilje, tildelt Tønnes Andenæs-prisen 1999 for læreverket Filosofihistorie 1-2. Tildelt prisen Årets nynorskbrukar 2013. Medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi og av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab.
REC Solar

REC Solar ASA (OSE: RECSOL) er et norsk selskap som leverer solcellepaneler og -installasjoner. Selskapet ble opprettet i 2013 da daværende Renewable Energy Corporation (REC) ble delt i to selskaper: REC Silicon og REC Solar.
Hovedkontoret ligger i Oslo, men produksjonen av silikonbaserte solcellepaneler foregår i Tuas View i Singapore, hvor selskapet har 1500 ansatte. I 2012 produserte REC solcellepaneler med en samlet effekt på 722 MW.
24. november 2014 ble det kjent at selskapet blir solgt til Bluestar Elkem for 4,3 milliarder kroner, og salget ble godkjent 16. januar 2015 av en ekstraordinær generalforsamling.
10. oktober 2021 ble selskapet kjøpt av Indiske Reliance Industries Ltd, og ble da omtalt som den største europeiske merkevaren innen solceller.
19. august 2022 meldte REC Solar Norway at alle ansatte ville bli permittert fra 3. september som følge av høye strømpriser i Sør-Norge. Det gjaldt 250 ansatte på Herøya og 169 ansatte i Kristiansand. Bedriften gikk i dialog med myndighetene og sa at de ville starte opp igjen driften dersom de fikk strømstøtte.
22. november 2023 vedtok styret i REC Solar at virksomheten i Norge skal legges ned. «Vedtaket kommer som en følge av vesentlig overproduksjon av høybrent silisium til solceller på verdensbasis, med tilhørende dramatisk prisfall på RECs norskproduserte produkter» var begrunnelsen i pressemeldingen ifølge Telemarksavisa. RECs eksisterende produksjon i Singapore blir ikke påvirket av nedleggelsen i Norge.
Frans-Arne Stylegar

Frans-Arne Hedlund Stylegar (født 1969 i Moss) er norsk arkeolog. Han arbeider som kulturminnespesialist for Multiconsult. Han har tidligere vært direktør for Varanger museum og fylkeskonservator i Vest-Agder. Stylegar er utdannet cand.philol. fra Universitetet i Oslo med hovedfag i nordisk arkeologi.
Stylegar er forfatter av fagartikler og bøker. Han har blant annet sin egen arkeologiske blogg og en fast spalte i Klassekampen. Tidligere har han vært ansvarlig for nypubliseringen av vikingtids-gravfeltene på kaupangen i Skiringssal.
Han medvirket ved de arkeologiske utgravningene av Spangereidkanalen i Lindesnes. Han påviste at det så tidlig som i 700 hadde eksistert en inntil 200 meter lang kanal over eidet. Funnet av denne kanalen er unikt i norsk sammenheng, og den er ett av de største byggeprosjektene som kjennes fra norsk jernalder.
I 2007 fremmet Stylegar en hypotese om at Osebergskipet kan være bygd på Sørvestlandet. I 2009 daterte årringsspesialisten Niels Bonde og Stylegar Storhaugskipet og Grønhaugskipet fra Karmøy gjennom å anvende årringskurven fra Osebergskipet, som dermed viste seg å være bygd i samme vekstsone som Karmøyskipene. I 2009 medvirket Stylegar ved funnet og datering av Hogganviksteinen med runeinnskrift fra 300- eller 400-årene e.Kr.
Stylegar ble i 2008 tildelt Sørlandets Kompetansefonds populærvitenskapelige pris på 20 000 kroner. Prisen deles ut av Agder Vitenskapsakademi.
Han er fagansvarlig for nordisk arkeologi i Store norske leksikon, og medlem av Internationales Sachsensymposion og Viking Congress.
Karl Ingar Røys

Karl Ingar Røys (født 1967) er en norsk kunstner og filmskaper fra Volda som (per 2019) har base i Oslo, Berlin og London.
Røys har studert juss ved Universitetet i Tromsø – Norges arktiske universitet (UiT), Critical Fine Art Practice ved St. Martins College of Art, London og sammenlignende politikk ved Universitetet i Bergen (UiB). Ved UiB forsket han på kulturell aktivisme i overgangssamfunn.
Røys' skulptur «Bare gjennom deg kan jeg berøre meg selv» fra 1991 er innkjøpt til Universitetet i Tromsø.
I 2003 hadde han separatutstilling i Istanbul, med støtte fra Office for Contemporary Art Norway.
I 2014 hadde han separatutstilling i London, "Burmese Days" ved John Jones Project Space med støtte fra Office for Contemporary Art Norway.
I 2019 var han en av syv kunstnere som ble tildelt Norske Billedkunstneres treårige arbeidsstipend.
Karl Ingar Røys har deltatt på flere regionale kunstutstillinger.
Numismatikk

Numismatikk er læren om mynter, pengesedler og medaljer, og fritidsinteressen myntsamling. Hovedfokus er på mynter, mens samling av sedler gjerne inngår i numismatikken som en undergruppe. Seddelsamling kalles også notafili.
Myntsamling foregår i stor grad på samme måte som filateli ved at de fleste samlere ofte konsentrerer seg om et felt, for eksempel et land eller tidsepoke. En vanlig måte å samle mynter er å samle mynter av samme valør fra ulike årstall, for eksempel 1-kroner fra 1875 til 2008. Det finnes utallige andre måter å samle mynter på, for eksempel olympiske mynter, dollar-mynter, nød-mynter.
Kvalitet er viktig for å avgjøre en mynts samlerverdi. I Norge benytter samlere seg av en skala: 0, 0/01, 01, 1+, 1, 1- og 2. En plettfri usirkulert mynt kalles en 0-mynt, mens et normalt sirkulert eksemplar kalles en kvalitet 1 mynt. Kvalitetsvurderingene tar ikke hensyn til myntens alder. Likevel kan måten mynten ble preget på spille inn i vurderingen, for eksempel om mynten er preget for hånd eller ved pregepresse.
Proof-mynter er preget på en spesiell måte som resulterer i mynter av høy pregekvalitet. Disse myntene er oftest speilblanke, men noen er preget som matte proof-mynter. Proof-mynter ligger som oftest i kapsel, og må ikke håndteres uten spesiell beskyttelse på fingrene om man tar den ut av denne, siden avsetning av hudens naturlige fettstoffer på mynten kan misfarge den over tid, og dermed senke verdien.
Sedler vurderes også etter en skala ganske lik mynter, men her tar man da utgangspunkt i ganske nøyaktige kriterier. Dette er beskrevet i boken Norske pengesedler av Karl Sæthre.
Studiet av numismatikk er de fleste steder organisert som et spesialstudium innen kunsthistorie, ofte med berøringspunkter til arkeologi.
Cent (USA)

Centen er en amerikansk mynt som er verdt en hundredel (1 cent) av en amerikansk dollar. Mynten har siden 1909 hatt et portrett av Abraham Lincoln som motiv på fremsiden. Myntens bakside har siden 1959 hatt Lincolnmonumentet som motiv.
1-cent mynten blir på folkelig munne kalt for «penny», men det offisielle navnet fra United States Mint er «cent».
I 1943 ble det produsert 1-cent mynter av stål. Dette var fordi det under andre verdenskrig var stor etterspørsel etter kobber.
I februar 2009, i forbindelse med 200-årsdagen for Abraham Lincolns fødsel, ble det preget en spesialutgave av mynten, opplag ukjent.
Papuansk kina

Kina (valutakode: PGK) er valutaen i Papua Ny-Guinea. Den er delt inn i 100 toea. Navnet kina kommer fra kuanuaspråket og refererer til perleskjell benyttet som valuta.
Kina ble innført 19. april 1975 og erstattet australsk dollar i overgangsfasen før Papua Ny-Guinea ble selvstendig fra Australia 16. september 1975. Den australske dollaren sluttet å være gangbar valuta i Papua Ny-Guinea 1. januar 1976. Tidligere har både Ny-Guineapund (australsk kolonivaluta) og Ny-Guineamark (tysk kolonivaluta) vært brukt.
I 1975 ble mynter satt i sirkulasjon, i valørene 1, 2, 5, 10 og 20 toea samt 1 kina. Myntene for 1 og 2 toea ble preget i bronse, mens de resterende myntene ble preget i koppernikkel. 1 kina-mynten er rund med hull i midten; mynten ble redusert i størrelse i 2006 og den større mynten ble ugyldig som betalingsmiddel fra 31. desember 2008. I 2006 ble myntene for 1 og 2 toea tatt ut av sirkulasjon og ble ugyldig som betalingsmidler fra 19. april 2007. Forsiden av en 1 toea-mynt viste en fuglevinger, mens en 2 toea-mynt viste en drakefisk. I 1980 ble 50-toeamynten introdusert, men bare utgitt i minneform uten standarddesign. I 2021 ble 50-toeamynten satt i sirkulasjon, med fuglefanger-motivet som ble brukt på den tidligere 1 toea-mynten.
Den 19. april 1975 ble sedler satt i sirkulasjon, i valørene 2, 5 og 10 kina, som erstattet den australske dollaren. Kina-sedlene var i sirkulasjon sammen med den australske dollaren fram til 1. januar 1976, da dollaren sluttet å være gyldig betalingsmiddel. 20 kina-seddelen ble introdusert i 1977, 50 kina-seddelen i 1988 og 100 kina-seddelen i 2005. Fargene på de forskjellige valørene er de samme som de gjeldende og tidligere australske dollarsedlene. Fra og med 1991 har de papuanske sedlene blitt trykket på polymer. I 2009 utstedte Papua Ny-Guineas bank Kina & Toea Day-minnesedler, som ble trykket på papir.
En ny serie med sedler ble i en periode fra 1999 til 2008 satt ut i sirkulasjon. Den første seddelen var 50 kina-seddelen i 1999, etterfulgt av 1000 kina-seddelen i 2005, 2 og 20 kina i 2007 og 5 og 10 i 2008. Dette førte til at samtlige valørene av kinasedlene ble utstedt i polymer. Bank of PNG sluttet å akseptere papirsedler fra 31. desember 2014 og er ikke lenger gyldig som betalingsmiddel.
Rolf Groven

Rolf Dagfinn Groven (1943–2025) var en norsk bildekunstner kjent for sine politiske satiremalerier. Blant hans mest kjente malerier er «Oljeferden i Hardanger». Arbeiden hans har fått lite anerkjennelse blant kunstanmeldere og modernister. Bildene hans er mye gjengitt og flere bildet ble populære som plakater. Groven var pasifist og politisk engasjert mot EU, rasisme og religiøs undertrykking og engasjementet ble uttrykt i bildene ofte med humor.
Rolf Dagfinn Groven ble født 11. mars 1943 i Fræna i Møre og Romsdal. Faren Harald Groven (1915–1956) var fisker og tømrer. Mor var hjemmeværende, Borghild Sylte (1917–2002).
Groven giftet seg i 1975 med sexolog Gro Isachsen (1953–), ekteskapet ble oppløst i 1981. Han ble senere samboer med bioingeniør Anne Karine Thorsrud (1949–).
Etter realartium i Molde studerte Groven byplanlegging i Manchester og arkitektur ved NTH i Trondheim. Etter å ha praktisert som arkitekt i fire år ble han billedkunstner på heltid.
Han debuterte på Høstutstillingen i 1971 med et maleri av Maria og Jesusbarnet som vietnamesere, forbrent av napalm. Han ble også kjent gjennom bildet «Rolv Wesenlund og Mona Lisa» i 1971.
Mange av bildene er sterkt samfunnskritiske med støtte til miljøvernbevegelsen og til motstand mot EU, for eksempel «Oljeferden i Hardanger» (1975) og «Bruer og ferge», som begge er malt fritt etter Adolph Tidemand og Hans Gudes «Brudeferd i Hardanger», og «Alta» (1980).
I 1999 ble det oppstyr over maleriet «Kinder, Küche, Kirche». Dette maleriet viser blant annet statsminister Kjell Magne Bondevik i en badestamp sammen med Carl I Hagen, og et spedbarn med Vidar Kleppes ansikt som sitter på fanget til den nakne Valgerd Svarstad Haugland. Dette bildet ble refusert fra Høstutstillingen i 1999. Hans ironiske portrett av pave Benedikt XVI ble nektet vist på filmfestivalen i Krakow. Nasjonalgalleriet har kjøpt to av Grovens malerier - blant annet Atomgutten. Bildet La elva leve ble gitt som gave og henger i Sametinget.
Portrett av Dr. Gachet

«Portrett av Dr. Gachet» (nederlandsk: Portret van Dr. Gachet) er et portrettmaleri av den nederlandske kunstneren Vincent van Gogh, og er ett av hans mest kjente kunstverk. Maleriet viser Paul Gachet som var legen til van Gogh. Maleriet ble malt i 1890, samme året som van Gogh døde. Det finnes to versjoner av maleriet, der komposisjonene i maleriene begge er like, men gjort med forskjellige farger.
Ett av maleriene ble i New York City i 1990 solgt til en privat samler for 82,5 millioner dollar (med inflasjon; rundt 144 millioner dollar. Dette tilsvarer over 800 millioner norske kroner), noe som betyr at maleriet er et av de dyreste som er solgt i kunsthistorien.
Øre

Øre (plural øre, Danish pronunciation: [ˈøːɐ], Norwegian pronunciation: [ˈø̀ːrə]) is the centesimal subdivision of the Danish and Norwegian krone. The Faroese division is called the oyra, but is equal in value to the Danish coin. Before their discontinuation, the corresponding divisions of the Swedish krona and the Icelandic króna were the öre and the eyrir, respectively. The name øre/öre derives from Latin aureus "golden".
The Norwegian 10-øre coin was deprecated on 23 February 1992 and ceased to be legal tender in 1993. From then on, the only Norwegian coin in use with a value below NOK 1 was the 50-øre coin, which was also deprecated on 1 May 2012. The original value were the 1, 2, 5, 10, 25, and 50-øre coins.
The Danish 25 øre coin ceased to be legal tender on 1 October 2008. The only Danish coin currently in use with a value below DKr 1 is the 50 øre.
Norwegian penning

The penning was the dominant currency of the Norwegian coin system in the period 995–1387.
Minted in Norway by the kings of Norway from Olaf Tryggvason (995-1000) and up to Olaf Haakonsson (1380-1387), it remained as a unit of account in the kingdom until 1513. It was introduced the year 995 in the image of the Anglo-Saxon coinage, and was the first and oldest currency of Norway. The coin system was later adapted in both Sweden and Denmark.
The name lives on in the North Germanic languages in the contracted form of the plural, penger/pengar, which means money.
In the old Norwegian weight system it entered into units as ertog, øre and mark. Penning amended standard on several occasions through the Middle Ages. Both coin image, inscriptions, size, weight, and the silver content could vary considerably.
The penning was minted in imitation of the pennies, pfennig and deniers issued elsewhere in Europe. However, although based on these coins, the accounting system was distinct, with different systems operating in different regions. All used the öre which was worth 1/8 of a mark or 3 örtugs.
Value Relations between mark, øre, örtug og penning:
List of the largest companies of Norway

This list of the largest companies of Norway contains the 500 largest companies in Norway by revenue. Information is provided on revenue, operating income, net income and number of employees. Financial amounts are in millions of Norwegian kroner (1 US dollar = 8.85 kroner as of 12/02/2022). The information provided for each company includes subsidiaries. Also on the list are subsidiaries of foreign companies. The list is based on the audited accounts for 2006.
Henrik Bull

Henrik Bull (28 March 1864 – 2 June 1953) was a Norwegian architect and designer. Among his works are the Paulus Church at Grünerløkka in Oslo, the National Theater, the Historical Museum in Oslo, and the Government Building. He also designed coins for Norges Bank, and participated at the Kristiania Jubilée exhibition at Frogner during 1914. He directed the Norwegian National Academy of Craft and Art Industry from 1912 to 1934.
Bull was born in Christiania as the son of architect Georg Andreas Bull and Emilie Constance Hjelm. His father was among the major architects in the country, was chief building inspector in Christiania for forty years, and performed surveying and archeological research. Bull married actress Mette Marie Berntsen Wang in 1905. He was a nephew of violinist Ole Bull and Knud Bull, and a first cousin of judge and politician Edvard Hagerup Bull and architect Schak Bull.
Bull's first major commission was the Paulus Church in Kristiania. This church, built in Gothic Revival style, is located at Grünerløkka, and was finished during 1892. He also did research work on the old stave churches. His Uvdal Church was built in romantic style, and finished during 1893. Another of his works was the Åmot Church at Rena, a timber church.
Bull designed three of the most important new buildings in Kristiania about 1900. The National Theatre (1891-1899) is regarded as one of the most successful buildings in Norway from the historicism period. The Historical Museum (1902) was based on deceased architect Karl August Henriksen's draft from 1890. The Government Building (1904) was based on a draft by architect Stener Lenschow from 1887/1891.
Bull was responsible for the buildings at the 1914 Jubilee Exhibition in Kristiania. He also designed several of the exhibition buildings, including the bridge, the Machinery Hall, the Industry Hall. The buildings were demolished after the exhibition.
Bertrand's box paradox

Bertrand's box paradox is a veridical paradox in elementary probability theory. It was first posed by Joseph Bertrand in his 1889 work Calcul des Probabilités.
There are three boxes:
A coin withdrawn at random from one of the three boxes happens to be a gold. What is the probability the other coin from the same box will also be a gold coin?
A veridical paradox is a paradox whose correct solution seems to be counterintuitive. It may seem intuitive that the probability that the remaining coin is gold should be ⁠1/2⁠, but the probability is actually ⁠2/3⁠. Bertrand showed that if ⁠1/2⁠ were correct, it would result in a contradiction, so ⁠1/2⁠ cannot be correct.
This simple but counterintuitive puzzle is used as a standard example in teaching probability theory. The solution illustrates some basic principles, including the Kolmogorov axioms.
The problem can be reframed by describing the boxes as each having one drawer on each of two sides. Each drawer contains a coin. One box has a gold coin on each side (GG), one a silver coin on each side (SS), and the other a gold coin on one side and a silver coin on the other (GS). A box is chosen at random, a random drawer is opened, and a gold coin is found inside it. What is the chance of the coin on the other side being gold?
The following reasoning appears to give a probability of ⁠1/2⁠:
The reasoning for the 2/3 is as follows:
Bertrand's purpose for constructing this example was to show that merely counting cases is not always proper. Instead, one should sum the probabilities that the cases would produce the observed result.
A survey of psychology freshmen taking an introductory probability course was conducted to assess their solutions to the similar three-card problem. In the three-card problem, three cards are placed into a hat. One card is red on both sides, one is white on both sides, and one is white on one side and red on the other. If a card pulled from the hat is red on one side, the probability of the other side also being red is ⁠2/3⁠.
53 students participated and were asked what the probability of the other side being red were. 35 incorrectly responded with ⁠1/2⁠; only 3 students correctly responded with ⁠2/3⁠.
Other veridical paradoxes of probability include:
The Monty Hall and Three Prisoners problems are identical mathematically to Bertrand's Box paradox. The construction of the Boy or Girl paradox is similar, essentially adding a fourth box with a gold coin and a silver coin. Its answer is controversial, based on how one assumes the "drawer" was chosen.
«Leiv Eirikson oppdager Amerika» (maleri)

«Leiv Eirikson oppdager Amerika» er et maleri av Christian Krohg fra 1893. Bildet er i sjangeren historiemaleri, og viser hvordan Leiv Eiriksson får landkjenning til kysten av Newfoundland.
Det ble malt i forbindelse med en konkurranse med ni andre kunstnere arrangert av den norsk-amerikanske organisasjonen Leif Erikson Memorial Association i Chicago. Krohg vant konkurransen og fikk i 1891 oppdraget med å male bildet til verdensutstillingen i byen i 1893. Utstillingen var viet til Colombus' minne, og sammen med Viking, en seilbar rekonstruksjon av det nylig utgravde Gokstadskipet, bidro Krohgs bilde til å utfordre den rådende fortellingen. Foreningen skjenket i år 1900 bildet til Nasjonalgalleriet.
En kopi av bildet, utført av sønnen Per Krohg, ble skjenket fra Oslo kommmune til den amerikanske kongressen i 1936, og bidro til det offisielle USAs anerkjennelse av Leiv Eirikssons oppdagelser.
Bildet er malt samtidig med at Norsk emigrasjon til USA var høy. Maleriet, og den norrøne forbindelsen til Nord-Amerika, spilte en rolle for de skandinaviske utvandreres identitet og tilhørighet til det amerikanske samfunnet, på lignende måte som historien om Colombus' reiser gjorde det for den italienske utvandrere.
I februar 2023 ble kjent at maleriet ikke var utstilt i det nye Nasjonalmuseet. Det hadde i flere år fram til 2019 vært utstilt i det gamle Nasjonalgalleriet.. Det ble i den forbindelse omtalt som kolonialistisk. Etter omfattende medieomtale, ble omtalen som kolonialistisk beklaget, og det ble besluttet å stille ut maleriet midlertidig.
William Clark (oppdager)

William Clark (født 1. august 1770 i Caroline County i Kolonien Virginia, død 1. september 1838 i St. Louis i Missouri) var en amerikansk oppdager, soldat, indianeragent og territorial guvernør. Han ble født i Kolonien Virginia, han vokste i opp i det som ble delstaten Kentucky før han senere bosatte seg i det som ble til delstaten Missouri. Clark var en plantasjeeier og slaveholder.
Sammen med Meriwether Lewis ledet Clark Lewis og Clarks ekspedisjon fra 1804 til 1806 igjennom området som er innbefattet i Louisiana-kjøpet til Stillehavet, og gjorde krav på den nordvestre delen av Stillehavet for USA. Før oppdagelsesreisen tjenestegjorde han i en militia og United States Army. Deretter tjenestegjorde han i en militia og som guvernør av Missouri-territoriet. Fra 1822 inntil hans død i 1838 tjenestegjorde han som «Superintendent of Indian Affairs».
Kalium

Kalium eller kali (foreldet form) er et grunnstoff med kjemisk symbol K og atomnummer 19.
Kalium ble oppdaget i 1807 av den britiske kjemikeren Humphry Davy, og var det første metallet som ble fremstilt ved elektrolyse. Davy utvant stoffet fra pottaske (kaliumkarbonat) og kunngjorde sin oppdagelse til The Royal Society i London 19. november samme år.
Den engelskspråklige betegnelsen «potassium» er avledet av ordet potash. Navnet kalium ble innført i 1796 av den tyske kjemikeren Martin Heinrich Klaproth, og kommer fra arabisk al-qali som betyr «fra aske».
Kalium er et svært mykt materiale som lett kan skjæres med kniv. Ved kontakt med luft oksideres det raskt, og det oppbevares derfor ofte i parafin. Hvis det kommer i kontakt med vann reagerer det voldsomt, under dannelse av hydrogen. Ved flammetest avgir kalium en fiolett flamme.
Naturlig forekommende kalium består av 3 isotoper, 2 stabile: K (93,2581 %) og K (6,7302 %) samt 1 ustabil (og dermed radioaktiv): K (0,0117 %) med halveringstid 1,277 • 10 år. I tillegg finnes 22 kunstig fremstilte ustabile isotoper hvorav de mest stabile er K med halveringstid 22,3 timer, K med halveringstid 12,36 timer, K med halveringstid 22,13 minutter og K med halveringstid 17,3 minutter. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 10 minutter, og de fleste kortere enn 1 minutt.
CAS-nummer: 7440-09-7
Kalium utgjør ca. 2 % av jordskorpen, og kommer som nummer 8 i rekken av de vanligste grunnstoffene. Stoffet finnes imidlertid ikke naturlig i ren form på grunn av at det så lett reagerer med andre grunnstoffer. Kalium forekommer i naturen i bl.a. mineralene karnalitt, kainitt, kalifeltspat og sylvin.
Kaliumdamp brukes i flere typer magnetometer. Legeringen med natrium (NaK) er flytende, og brukes til å transportere varmeenergi. Kaliumsalt (kaliumklorid) brukes som erstatning for bordsalt (natriumklorid). De fleste typer kunstgjødsel inneholder kaliumklorid.
Kalium er viktig for alle levende celler. Natrium pumpes ut av cellene og resulterer i at kalium strømmer inn i cellene. Ved flere alvorlige sykdomstilstander fungerer natriumpumpen dårlig og det strømmer kalium ut av cellene. For høyt nivå av kalium, kalt hyperkalemi, kan være dødelig. For lavt nivå kalium, kalt hypokalemi, kan også være dødelig. Normal konsentrasjon av kalium i blodplasma hos mennesker er 3,6–5,0 mmol/L. Lett hypokalemi tilsvarer en konsentrasjon på 3,0–3,5 mmol/L; moderat hypokalemi tilsvarer en konsentrasjon på 2,5–2,9 mmol/L; alvorlig hypokalemi, tilsvarer en konsentrasjon <2,5 mmol/L. Periodisk hypokalemisk paralyse er en sjelden genetisk sykdom som karakteriseres av at mengden kalium i blodet synker og gir lammelser.