davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
List of UK political slogans

In the United Kingdom, political slogans and memorable phrases are used during election campaigns to put across messages and rally support. Slogans used by political parties often centre around current issues of the day or policies they wish to address.
In the 1975 European Communities membership referendum, campaigners rallied behind "Yes" and "No" messages, with the official yes campaign Britain in Europe using the slogans Vote YES, Keep Britain in Europe, Vote Yes to Stay in Europe, Vote Yes to Keep the Peace (in reference to the Second World War), Support Your Local Continent and We Believe in Britain – in Britain in Europe. The National Referendum Campaign, which was the official no campaign, used the slogans Let's Get Britain Out of the Common Market, The Right To Rule Ourselves, For Our Right To Rule Ourselves Vote No and To Keep Food Prices Down Vote No. A third campaign calling for a "Don't Know" option on the ballot, the Don't Know Campaign, used the slogan Pass the Buck Back to Westminster – Where it Belongs.
Political parties also rallied behind their own slogans. The Labour Party under Harold Wilson officially adopted a neutral line on EEC membership, declaring that the referendum would decide Britain's New Deal in Europe. The pro-EEC Labour Campaign for Britain in Europe adopted Europe YES as their slogan. The Conservatives under Margaret Thatcher officially supported membership, using the slogans YES to Europe. The cross-party Anti-Common Market League Campaign led by Conservative and Labour politicians used the slogans The Labour Party Says NO! to the Common Market and Out of Europe and Into the World. The anti-EEC National Front used the slogan Make Britain Great Again and the anti-EEC Campaign for Nuclear Disarmament (CND) used the slogans NO to the Market! and No to the EEC, No to Military Blocs, Yes to Cooperation.
In 2016 the United Kingdom's referendum on membership of the European Union saw political parties align into two camps; Leave and Remain. Messages on the Leave side focused on themes such as regaining sovereignty and the benefits of leaving the EU, while the Remain sides argued benefits of staying and the dangers of leaving.
Астика (бира)

„Астика“ е търговска марка българска бира, тип лагер, която се произвежда от пивоварната „Каменица“ АД, гр. Пловдив, собственост на американо-канадската пивоварна компания „Molson Coors“.
Бирата „Астика“ се появява на българския пазар през 1980 г., като част от портфолиото на Пивоварен завод „Хасково“. Наименованието „Астика“ произлиза от името на тракийското племе асти, населявало района на Източните Родопи.
Марката бързо се налага както в страната, така и в чужбина и печели международна популярност. „Астика“ печели пет поредни златни медала през периода 1981 – 1985 г. на Международното изложение „Monde Selection“. Последната годишна награда за 1985 г. се присъжда като „Златен медал с палма и трофей“ за пет последователни върхови постижения. „Астика“ е най-изнасяната българска бира през социализма, а „Астика Лукс“ се налага като символ на високо качество и на редица експортни пазари.
През 2001 г. хасковското дружество „Астика“ АД се влива в „Каменица“ АД и марката „Астика“ става част от портфолиото на пловдивската пивоварна. Дълги години марката поддържа постоянен пазарен дял благодарение на утвърдената „златна“ слава от времето на социалистическото минало и запомнящия се пазарен слоган – „На една ръка разстояние“.
В края на 2006 г. бирата излиза на пазара под името „Астика Fine Quality Lager". През 2011 г. „Каменица“ АД налага промени, ключови за марката. „Астика“ се предлага в нова стъклена бутилка от 600 мл, вместо стандартните за българския пазар 500 мл. В края на 2011 г. се появява и „Астика тъмно“.
Бирата „Астика“ се отличава с кехлибарен цвят, снежнобяла пяна, плътен вкус, лек плодов аромат и мека горчивина. Те са резултат от съчетанието на висококачествен малц, специално подбрани сортове хмел – американски горчив Tomahawk и немски ароматен Hallertau и кристалночиста вода.
Търговският асортимент на марката включва:
Ариана (бира)

„Ариана“ е търговска марка българска бира, тип лагер, която се произвежда от пивоварната „Загорка“АД, Стара Загора, собственост на международната пивоварна компания „Хайнекен“.
През 1995 г. столичната пивоварна „Софийско пиво“ пуска на пазара нова марка бира „Ариана“. Бирата носи името на една от най-старите бирарии в София, разположена на централния вход на Борисовата градина.
„Софийско пиво“ е продължител на пивоварната традиция на братя Прошекови, които построяват и пускат в действие първата в София пивоварна фабрика през 1884 г.
След национализацията през 1947 г. фабриката на братя Прошек се преименува на пивоварна „Витоша“, като впоследствие става част от комбината „Софийско пиво“.
През 1996 г. „Софийско пиво“ се преименува на „Пивоварна Ариана“. През 1997 г. контролният пакет от акциите на „Пивоварна Ариана“ са придобити от „Хайнекен" и „Кока-Кола Хеленик Ботълинг Кампъни“.
В края на 2003 г. – началото на 2004 г. „Пивоварна Ариана“ окончателно е затворена и производството изцяло се премества в „Пивоварна Загорка“ в Стара Загора.
Търговската марка „Ариана“ е една от основните марки в портфолиото на „Загорка“АД, и има дял от 50 % от общите продажби на компанията.
Ариана е лагер бира, основните съставки на която са ечемичен малц, вода, хмел и мая. Отличава се със светлозлатист цвят, умерена карбонизация, свеж вкус, с лек аромат на малц и хмел. Предлага се на пазара в стъклени бутилки от 0,5 л., като и в PET бутилки от 1 и 2 л.
От февруари 2009 г. „Ариана“ е с ring pull технология за отваряне. От 2011 г. бирата се предлага на пазара в нова стъклена бутилка.
Търговският асортимент на „Ариана“ включва две търговски марки:
И двете марки на търговския асортимент „Ариана“ („Ариана“ и „Ариана тъмно“) са отличени със златни медали на международните селекции за качество 2012, организирани от Монд Селексион (Международен Институт по качество) в Атина, Гърция
Бургаско (бира)

„Бургаско“ е търговска марка българска бира, тип лагер, която се произвежда от пивоварната „Каменица“ АД, гр. Пловдив, собственост на американо-канадската пивоварна компания „Molson Coors“.
След събарянето на пивоварната „Каменица“ в Пловдив през 2015 г. всички бири на компанията се произвеждат в Хасково в пиповарна „Астика“.
Бирата „Бургаско“ се появява на българския пазар през 1971 г. като марка на Пивоварен завод „Бургаско пиво“, гр. Бургас.
„Бургаско“ е неделимо свързано с Бургас и морето, затова и етикетът съдържа елементи, символи на морския град: кораб и котви, свързани с корабни въжета, пояс и морски вълни във фона. По тази причина „Бургаско“ е и единствената марка, чийто етикет е запазил почти същия вид от създаването ѝ до наши дни. В спомените и носталгията по топлото бургаско лято се корени слоганът на марката: „Отпусни се. Морето е тук.“
„Бургаско пиво“ АД е придобито от белгийския пивоварен концерн „Интербрю“, който придобива и пивоварните „Каменица“ АД и „Астика“ АД. През 2002 г. „Интербрю“ закрива бургаската пивоварна и оттогава бирата „Бургаско“ се произвежда в Хасково. Площите и сградите в Бургас се използват за складове за готова продукция, както и за производство на малц. През 2001 г. хасковското дружество „Астика“ АД и бургаското „Бургаско пиво“ АД се вливат в „Каменица“ АД и марката „Бургаско“ става част от портфолиото на пловдивската пивоварна.
Бирата „Бургаско“ се отличава с кехлибарен цвят, пухкава пяна, малцов вкус и аромат и мека горчивина.
На пазара бирата се продава под марката „Бургаско светло“ – светла бира, приговена от вода, ечемичен малц, хмел и бирена мая. Алкохолно съдържание 4,4 % об. Екстрактно съдържание 10.2 ° P. Предлага се в стъклени бутилки от 0,5 л., кенове от 0,5 л. и в РЕТ бутилка от 2,3 л.
Просо

Просото се отглежда заради зърното, а предназначението на тази суровина в различните части на земното кълбо е твърде различно. Просо се наричат няколко биологични вида, които не са обединени в таксономична група, но повечето влизат в подсемейство Panicoideae на семейство Poaceae.
В България зърното от просо се използва предимно за храна на продуктивни и декоративни птици, и е традиционната суровина за варене на боза. Сламата от просо има висока хранителна стойност и се доближава до ливадното сено.
В тропичните страни просото е основна култура и там, освен за фуражи, зърното се използва за получаване на брашна и, съответно, на тестени изделия за храна на хората.
По разпределение в света, просото заема 5-о място след пшеницата, ориза, царевицата и ечемика, като се засява на почти 700 млн. декара. От тях 200 млн. декара е площта на просото в Индия. Поради високата сухоустойчивост на културата, големи производители са страните със сух климат. Средните добиви от културата са ниски (80 – 90 kg/декар).
В България от дълго време просото е като алтернативна култура и известно увеличаване на площта става при „отварянето“ на пазар за износ на продукцията. Предполага се, че площта не надвишава 10 000 декара, поради което просото заема едно от последните места сред зърнено-житните култури. Отглеждането на културата е съсредоточено в Тракийската низина.
Алина Боз

Алина Боз е турско-руска актриса.
Родена е на 14 юни 1998 г. в Москва, Русия. Майка ѝ е рускиня, а баща ѝ е мюсюлманин от България. Когато Алина е на 7 години, цялото семейство се премества да живее в Турция заради новата работа на баща ѝ. Там научава турски и започва начално училище. На 9-годишна възраст започва да учи актьорско майсторство. Тя говори турски, руски и английски език. Обича животните, участва в телевизионни реклами, фотосесии за списания и сериали, и се надява да изучава актьорско майсторство в Москва.
Майка ѝ Олга преди е била икономист, сега притежава фотостудиото Mutlu Günüm и event-агенция (компания, която организира събития, поръчани от клиентите).
Нейната кариера започва през 2013 г. в сериала „Cesur Hemşire“ като Джанан. През 2014 играе Хазал в Твоят мой живот. Появява се във филма Kaçma Birader през 2016 г., където играе Мелис. Има роля във филма Böluk през 2017 г. През 2017 г. също се снима в сериала Sevdanın Bahçesi като Дефне. През 2018 г. взема участие в сериала 'Ти си моята родина" като принцеса Анастасия Романовна, и в друг сериал „Не пускай ръката ми“, където играе Азра Гюнеш. Неин партньор в сериала 'Не пускай ръката ми' е Алп Навруз.
През 2020 г. получава роля в сериала на Netflix „Любов 101“, където играе Еда. Играе и в още един минисериал – Ya Istiklal Ya Ölüm, който е основан на исторически събития.
През 2021 г. играе Махур Тюрел в сериала Марашлъ. Неин партньор в сериала е Бурак Дениз. През 2022 г. играе Зейнеп/Мелис в сериала „Една приказна фея“.
През 2015 г. се среща с турския актьор Бурак Йорук, разделят се през 2017 г., но се събират пак през 2018 г.
През 2020 г. започва да се среща с турския певец Митхан Озер. От 2 декември 2023 г. е омъжена за кинематографиста Умут Евирген, с който са се срещали около половин година преди сватбата.
Тибетски сърца

Тибетски сърца са влиятелна българска електронна музикална група, която според някои поставя началото на електронната музика в България. Музикалната група е създадена от Николай Маджаров-Файчето, Евгени Поптошев и Емил Илиев през 1991 г. в София в петчленен състав, повлияна от стила ню уейв. Същата година изнасят и първия си концерт. През този си период групата издава един демо-албум.
През 1993 г. Николай Маджаров-Файчето (по-късно известен като DJ Kikk) и Петър Дундаков се отделят, запазвайки името на групата. Тибетски сърца написват и албума „Любовна война“ (1997) на Мариус Куркински. През 1999 г. печелят наградата на телевизия ММ за клубен хит на годината с парчето си „Кинетик“.
На Тибетски сърца се приписва авторството на популярната песен „Windows е боза“ .
Пюре

С пюре, в българската кулинарна традиция се нарича продукт от синтно смлени, стрити или пасирани сварени плодове и/или зеленчуци, с добавени овкусители и подправки.
Пюрето се използва като част от добавка към гарнитури, салати, сандвичи или като храна за малки деца.
Най-често приготвяни в домашна кухня са картофено пюре, доматено пюре и различни десертни плодови пюрета.
В други езици с пюре наричат и кулинарни продукти от скълцани или пасирани зеленчуци, които българите наричат лютеница.
Българите не наричат и плодовите сокове, които са извлек (екстракт) от плодоове – пюрета, но в някои страни натуралните сокове се третират, като пюрета. В българската традиция е прието такъв тип сокове да се наричат с думата „нектар“. Плодовите нектари най-често са свежи плодови сокове, които са получени чрез допълнителни механични и/или топлинни преработки и имат консистенция, близка до консистенцията на българския и предориенталски сладкарски продукт боза.
Думата пюре е с френски произход (purée), но тази дума във френския се използва само за смляни или пасирани свежи плодове, а не за сварени. Примерно за традиционното картофено пюре французите ползват израза patates pilées, а не pommes purée. Въпреки това, в съвременния френски вече навлиза и изразът la purée de pommes de terre, който се употребява и за познатото пюре от сварени картофи.
В английския език, освен думата пюре се използва думата mash, която в свободен превод на български може да означава „смачкване, смачканица“ или „мешавица“, все думи, които рядко се използват в българския език за храни, поради пейоративното значение, което се получава при тяхната употреба.
Мост над река Марица (Пазарджик)

Мостът на река Марица е пътен мост в Пазарджик, част от Републикански път II-37. Разположен е между централната и индустриалната части на града и пресича река Марица.
Първият датиран мост над Марица в Пазарджик, на днешното място на моста, е строен през 1693 г. от майстор Никола Караманлията. През 1794 г. е поправен/препостроен от брациговски строители, току-що преселили се от земите на Западна Македония. Строителите на моста са Драго, Велчо и Бозо от Орешче, Марко Зисо, Христо Гърнето, Ванчо Устабаши, Зога, Гюро, Дуко, Йорго, Филю и Михо Копаран от Омотско и Кънчо от Слимница.
Брациговските майстори имали традиция, преди да се отвори за използване мостът, да се тества. Това ставало като по него трябвало да премине керван от каруци натоварени максимално. През това време всички, които участвали в строителството, трябвало да стоят под моста и той да падне върху тях, ако се срути.
През 1858 година при голямо наводнение, реката го разрушава напълно. Така се наложило мостът да бъде изграден наново през 1860 г. Основният строител на новия мост е също брациговски майстор - Димитър Боянин.
Мостът e бил с дължина от 150 м и имал 15 каменни стъпала. Мостът преживява всички следващи наводнения. Мостът не е бил изграден изцяло от камъни, а с каменни устои и с дървено покритие, така че ако евентуално се разруши от наводнения, да се възобнови бързо.
При разрушаването на моста през 1964 година е открит крайъгълен камък, на който е издълбана годината 1860. Камъкът се пази в Етнографската сбирка на Регионалния исторически музей.
През 1964 г. е завършен нов мост непосредствено западно на стария. Мостът е козметично ремонтиран през 2007 година.
По традиция от моста се хвърля богоявленският кръст в Марица.
Туршия

Туршия (на арабски: مخلل; на персийски: ترشى; на кюрдски: ترشى; на турски: turşu; на гръцки: τουρσί; на български: туршия; на босненски, хърватски и на сръбски: turšija или туршија; на албански: turshi) се наричат маринованите зеленчуци от кухнята на много държави от Балканите и Близкия изток. Името туршия идва от „торш“, което означава кисело на персийски и кюрдски. В тюркските езици като турския и азербайджанския означава същото, но се произнася „туршу“.
В българската кухня най-популярните видове са царска туршия и селска туршия. Туршията е традиционно мезе за ракия или узо. В някои райони на Турция туршиената вода се пие.
Туршията има разнообразни видове в кухните на Близкия изток, като например в арабската, турската и иранската. Иран има голямо разнообразие от стотици различни видове туршия, в зависимост от местните обичаи и различни събития. В някои семейства яденето се счита за непълно, ако няма купа с туршия на масата.
Приготвянето на туршия в домашни условия е широко разпространена традиция през есенните месеци, дори и в градовете. Често се сервира и в ресторанти или може да бъде закупена и от магазина за директна консумация.
Туршия се прави с чесън, люти чушки, целина, карфиол, моркови, цвекло, зеле, патладжан и други зеленчуци. Добавят се сушени ароматни билки, мариновани в оцет, сол и различни подправки, които обикновено включват черен пипер, джинджифил и други. Иранската туршия има повече оцет, докато турската има повече сол.
Царската туршия се приготвя с карфиол, камби, моркови, чесън и целина. Зеленчуците се смесват с малко сол и захар и се оставят така през нощта. На другия ден сокът се смесва с оцет и се вари няколко минути. Зеленчуците се поставят в стъклени буркани и се затискат с черешови клонки и кръгъл речен камък, след което бурканите се пълнят с изстиналата марината.
Селската туршия се прави със зелени чушки, зелени домати, моркови, карфиол, зеле и целина. Зеленчуците се поставят в съд, затискат се с клонки и камък, след което се поливат с марината от сол, оцет и вода.
Квас

Квасът е смес от брашно, вода и разнообразни бактерии, която втасва и допринася за вкуса и качеството на храни и напитки. Има леко кисел вкус.
Квасът се прави от брашно, вода и разнообразни бактерии, захранвани с въглехидрати (захар, мед или др.), които втасват за няколко дни в топла среда (около 42 °C).
Част от кваса са дрождите, които се развиват във въглехидратна среда и причиняват алкохолна ферментация.
В хлебната мая протича активна ензимна симбиоза на млечната бактерия Lactobacillus sanfranciscensis (вид пробиотици) и гъбичната Candida milleri.
В България квасът е бил традиционната естествена мая, ползвана при месене на хляб, най-често от ръж, овес, ечемик, пшеница или нахут. От живата бактериална култура се оставяло по малко, за да може да се ползва с месеци напред. Живите бактерии в кваса може да се съхраняват в хладилник или като суха маса повече от година. Само на важни празници, символизиращи новото начало (сватба, Нова година), идвало време да се захване чисто нов квас.
Квасът е богат на калций, желязо и магнезий. Съдържа витамин C, витамин B6 и др.
Квасът преработва сложните въглехидрати на зърното и ги прави по-лесно усвояеми. Регулира естествената микрофлора на стомаха, което е благоприятно за процесите на метаболизъм.
Освен за пухкав и обемен хляб квасът може да се използва навсякъде, където иначе се ползва мая. С него може да се закваси боза, бира, кисело мляко, квас (напитка), окрошка, трахана и др.
Аврам Чальовски

Аврам Минов Чальовски, наричан от съвременниците си Българския Хенри Форд, е сред най-значимите български индустриалци и виден дарител, родом от Македония.
Чальовски е роден през 1854 година в западномакедонското село Галичник, тогава в Османската империя. Като малък е пастир в родното си село. След създаването на Княжество България, емигрира в София. Там продава боза по улиците, а когато събира достатъчно пари, купува работилница за боза и локум. В 1898 година купува кон и малка мелница и заедно с друг работник започва да произвежда тахан халва в работилницата. Тя прераства във фабрика, първата фабрика за тахан халва в България, започва да произвежда и сусамено масло. В 1921 година отваря втората си фабрика в Бургас, след като купува 2 работилници. Предприятията в София и Бургас са под името „Индустриална къща за производство на захарни изделия, растителни масла, тахан, какао, шоколад, бисквити, карамел и пр.“, основана в 1898 година от Чальовски.
В 1936 година открива трети клон на фирмата на гара Искър. В него произвежда растителни масла, глюкоза и нишесте. Чальовски построява и бъчварски цех за амбалаж. Фабриката в София разполага със собствена печатница за етикети и рекламни бланки. Сградата на централата на фабриката е обявена за паметник на културата.
Производството на индустриалната къща получава множество отличия от международни панаири и изложби. В 1906 година получава сребърен медал в Милано, в същата година получава златен медал в Лондон, награди в Атина, Солун и Пловдив. Фирмата получава прескрипт в 1938 година, който гласи „Придворен доставчик на захарни изделия и растителни масла“, което представлява най-високото признание за дейността на Чальовски.
През 1928 година влиза в управителния съвет на Македонската народна банка. Бургаската компания „Победа АД“ стартира през 1929 година като частно предприятие, след като Аврам Чальовски основава своята „Индустриална къща за производство на захарни изделия...“ в Бургас.
Освен с предпремачество, Аврам Чальовски е известен с широката си дарителска дейност. Той прави голямо дарение на Зографския манастир, който от своя страна му подарява икона на Спиридон Чудотворец, който е патронът на фирмата. Също така подарява параклис на църквата „Успение на Свети Иван Рилски“ в Рилския манастир. При Чальовски живее и работи известният тревненски дърворезбар Генчо Марангозов в продължение на 17 години, който създава множество шедьоври. Освен това Чальовски дарява чрез завещанието си помощи на стойност 550 000 лева на Бигорския манастир, църквите „Света Петка“ в родното му село, „Свети Димитър“ в Бургас и „Свети Никола Софийски“ в София.
Аврам Чальовски умира на 3 ноември 1943 година в София. Погребан е редом с първия работник, с когото стартира предприятието си. Двамата почиват в Софийските гробища, където Чальовски има закупена още в 1912 година самостоятелна гробница с 12 клетки.
Негови синове са българският революционер, деец на ВМОРО, Евстатий Чальовски и общественикът Манол Чальовски.
Млике

Млике или Млика (на албански: Mlikë или Mlika; на сръбски: Млике или Mlike) е село, разположено в областта Гора, в община Драгаш (Шар), Косово.
Селото е разположено на юг от общинския център Драгаш.
Васил Кънчов отбелязва през 1900 година Млике сред селата в Гора, населени от българи мохамедани, наричани торбеши. Броят на къщите е 50.
След Междусъюзническата война селото попада в Албания. Според Стефан Младенов в 1916 година Млѝка е българско село с 60 къщи.
На етническата си карта на Северозападна Македония в 1929 година Афанасий Селишчев отбелязва Бегите (Беглере) като българско село на мястото на Диканце или Млике.
В миналото си селото е било известно с майсторите си на боза и халва.
В Млике се празнува Гергьовден (Джурджев дан) с хора, но под съпровода на зурли и тъпани – традиционните за мюсюлманите музикални инструменти.
Ал ага джамия в Млика, която е от XIII век е обявена за паметник на културата.
Петко Боз

Петко Петров, известен като Петко Боз или Гизда Петко, е български майстор-строител от Ранното Възраждане, представител на Брациговската архитектурно-строителна школа.
Петко Боз е роден в 1784 година в костурското село Орешче, тогава в Османската империя. В 1791 година се изселва в Брацигово с баща си. Наследява занаята от баща си и дядо си и е известен строител на църкви. Според кондиката на дюлгерския еснаф в Брацигово Петко Боз е един от основоположниците на еснафа.
В 1830 – 1832 година Петко Боз построява едновременно църквите „Св. св. Константин и Елена“ и „Света Неделя“ в Пловдив. След това Петко Боз строи „Света Троица“ в Казанлък, завършена на 15 март 1834 година, и успоредно на нея в същия град и „Успение Богородично“, която завършва на 15 април 1834 година. След това в 1836 година строи „Света София“ в сливенската махала Ново село - на източната страна на църквата има каменна плоча с надпис: „Сия черква направи протомайстор Петко Петров от Брацигово“, а на западната страна има друга каменна плоча с дата 1836. В 1837 година завършва „Свети Никола“ в Дервент, както и „Свети Георги“ в Енина.
Момчето си отива

„Момчето си отива“ е български игрален филм от 1972 г. на режисьора Людмил Кирков, по сценарий на Георги Мишев. Оператор е Георги Русинов. Музиката във филма е композирана от Борис Карадимчев.
Репликата на Ран „Една боза от 6 стотинки“ е считана за култова и емблематична за филма от много негови почитатели. Главната роля се изпълнява от Филип Трифонов. Това е една от първите роли на актьора и остава една от най-известните му. Филмът е заснет изцяло във Враца. Песента „Хора и улици“ от филма, в изпълнение на Мими Иванова и Борис Гуджунов, остава и до днес една от най-популярните песни на българската поп музика.
Действието във филма се развива в последните дни преди абитуриентския бал на училищен клас в малък нестоличен град. Главните действащи лица са учениците от завършващия випуск. Рангел Рангелов, наричан от съучениците си Ран, е интелигентен ученик, който проявява интерес към журналистиката, въпреки неодобрението на родителите си и изпитва силно увлечение по Тинка – продавачката от близката сладкарница Тинтява, често я посещава и си купува боза, само за да я види. Той не забелязва, че Мариана – негова съученичка, е влюбена в него. По това време в града пристига известната певица Нели Йорданова, с която Ран флиртува. Нощта на бала отминава и Ран изпраща Мариана до дома ѝ. Тогава става ясно, че двамата заминават да учат заедно в София.
Сладкарница

Сладкарницата е заведение, където се продават сладкарски изделия – пасти, торти, бонбони, шоколади, както и напитки като боза, кафе, лимонада и други. Обикновено в сладкарницата или пред нея има маси и столове за сядане, но има и сладкарници, които не предлагат места за консумация.
Сладкарниците привличат най-много децата. В тях могат да се поръчат торти за всякакъв случай – например сватба или рожден ден.
Първите сладкарници са отворени в Лондон през XVII век. Поради високата цена на сладкишите, в началото те са достъпни само за богаташите. Постепенно с падането на цените, хора от всички слоеве на населението започват да се наслаждават на сладкарските изделия. Днес сладкарниците предлагат много богат асортимент и разнообразие на изделията, като се стремят да включат сладкиши от цял свят.
Табаско (сос)

„Табаско“ е американска марка лют сос, правен от чушките табаско. Те са основна съставка на соса, който освен тях съдържа и оцет и сол. Сосът отлежава три години в дъбови бъчви преди да бъде бутилиран.
Сосът „Табаско" е остро лютива, тъмночервена ароматна течност, която обикновено се продава в малки бутилки. С него се подправят супи от морски продукти, сосове, салати, майонези, предястия и др. Използва се в минимални количества (достатъчни са само няколко капки). Сосът „Табаско“ е произвеждан от края на 19 век от семейна компания базирана на Авери Айлънд, в щата Луизиана, САЩ.
Пери (крушово вино)

Пери (на френски: poiré) е крушов сайдер, крушово вино, което се прави от ферментирал сок от круши. Прилича на сайдера (ябълковото вино) както по технологията на производство, така и по аналогичните си характеристики, например алкохолно съдържание - от 5 до 8,5 об.%. За разлика от ябълковия сайдер, пери съдържа много захар.
Пери се произвежда в много страни, но най-вече във Великобритания, Франция и Испания.
Във Франция пери най-често се предлага в бутилки, сходни по форма с традиционните бутилка за шампанско.
Соев сос

Соевият сос произлиза от Китай, откъдето има 2200-годишна традиция по приготовлението му.
Соята се попарва, смесва се с печени зърна пшеница, залива се с вода, добавя се сол и се оставя да ферментира на слънце в специални контейнери. Тази маса достига до желаното състояние за не по-малко от една година. Във висококачествения соев сос може да се добавят натурални екстракти (чесън, копър и др.), които променят вкуса.
Качествения соев сос е плод на естествена ферментация, продава се изключително в стъклени бутилки, съдържа единствено натурални съставки, без оцветители и ароматизатори и има до 8% протеини. Натуралният соев сос има светло кафяв цвят. Изкуственият и произведеният с помощта на киселина сос обикновено има тъмно кафяв до черен цвят.
Ускоряване на ферментацията:
Соевият сос е единственият от всички соеви продукти, който се препоръчва от специалистите по хранене. Има редица положителни страни:
Боза (Италия)

Бо̀за (на италиански и на сардински: Bosa) е градче и община в Южна Италия, провинция Ористано, автономен регион и остров Сардиния. Разположено е на 5 m надморска височина. Населението на общината е 7959 души (към 2010 г.).
До 2004 г. общината е част от провинция Нуоро.
Бозе-Айнщайнова кондензация

Кондензацията на Бозе-Айнщайн е агрегатно състояние на физична система от бозони с температура много близка до абсолютната нула. Така свръхохладените атоми изпадат в квантово състояние, много близко до основното, при което квантовите ефекти стават видими на макроскопично ниво.
Тази форма на материята е предсказана теоретично от индийския физик Сатиендра Нат Бозе през 1924. Бозе първоначално изпраща статията си в Zeitschrift für Physik, но получава отказ за публикуването ѝ. По тази причина, Бозе изпраща работата си на Айнщайн, който разбира важността ѝ и съдейства за нейното публикуване. В тази статия Бозе разглежда фотоните като газ от бозони, на които прилага условието за термодинамично равновесие, и оттам извежда закона на Планк за излъчването на абсолютно черното тяло.
Първата кондензация на Бозе-Айнщайн е получена експериментално 70 години след трудовете на Бозе, от Ерик Корнел и Карл Уиман в Обединения институт по лабораторна астрофизика в Боулдър, Колорадо. Бозе-Айнщайновата кондензация е наблюдавана в свръхохладен газ от 2000 рубидиеви атома, охладени до температура от 20 нанокелвина (2.0 × 10 K). По-късно, група, водена от Волфганг Кетерле от MIT, постига кондензация от 500 000 натриеви атома. . На тримата експериментатори е присъдена Нобелова награда по физика за 2001.
Bulgarian wine

Grape growing and wine production have a long history in Bulgaria, dating back to the times of the Thracians. There is evidence of Bulgarian winemaking since 4000 B.C. Wine is, together with beer and grape rakia, among the most popular alcoholic beverages in the country.
A government decree of 13 July 1960 officially divided Bulgaria into five distinct viticultural regions.
The Danubian Plain or North Bulgarian region encompasses the south banks of the Danube and the central and western parts of the Danubian Plain. The climate of the area is temperate continental, has a hot summer and many sunny days a year. Typical styles are Muscat Ottonel, Cabernet Sauvignon, Merlot, Chardonnay, Aligoté, Pamid and the local Gamza. In the US appellation also approved as "Danube River Plains" region.
The Black Sea region is where 30% of all vines are located. The region is characterized by long and mild autumns that are a favourable condition for the accumulation of sugars to make fine white wine (53% of all white wine varietals are concentrated in the region). Wine styles include Dimyat, Riesling, Muscat Ottonel, Ugni blanc, Sauvignon blanc, Traminer, and Gewürztraminer. In the US appellation also approved as "Black Sea Coastal" region.
The Rose Valley region is located south of the Balkan Mountains. It is divided into an eastern and western subregion, with styles such as Muscatel, Riesling, Rkatsiteli, Cabernet Sauvignon and Merlot dominating. The region mostly produces dry and off-dry white wine and less red wine. The region includes the Sungurlare Valley, famous for its wine from the Red Misket grape variety. In the US appellation also approved as "Valley of the Roses" region.
The temperate continental climate in the area and the favourable distribution of precipitation are good premises for the developed red wine growing in the lowlands of Upper Thrace. The region includes the central part of the lowland, as well as parts of the Sakar mountain. Mavrud, a famous local wine, as well as Merlot, Cabernet Sauvignon, Muscatel and Pamid are grown.
The Balkan Mountains serve to block the cold winds blowing from the plains of Russia, and the region to the south of the Balkans, the valley drained by the Maritsa River, has a Mediterranean climate, with mild, rainy winters and warm, dry summers. In the US appellation also approved as "Thracian Valley" region.
The region includes the southwestern parts of Bulgaria, the valley of the river Struma in the historical region of Macedonia. The area is small in size, but is climatically very distinct and characteristic, owing to the strong Mediterranean influence from the south. The local wine Shiroka Melnishka (taking its name from Melnik), as well as Cabernet Sauvignon and Merlot are cultivated.
Wheat berry

A wheat berry, or wheatberry, is a whole wheat kernel, composed of the bran, germ, and endosperm, without the husk. Botanically, it is a type of fruit called a caryopsis. Wheat berries are eaten as a grain, have a tan to reddish-brown color, and can vary in gluten and protein content from 6–9% ("soft") to 10–14% ("hard"). They are often added to salads or baked into bread to add a chewy texture. If wheat berries are milled, whole-wheat flour is produced. Wheat berries are similar to barley, rye, and kamut.
Wheat berries are the primary ingredient in an Eastern European Christmas porridge called kutia. In France, cooked durum wheat berries are commonly eaten as a side dish instead of rice or corn. This side dish is often called ebly, from the name of the first brand of prepared wheat berries. In Romania and other Eastern European countries, the wheat berries (arpacas) are used in a special sweet dish called koliva for Christian Orthodox ritual.
Millet beer

Millet beer, also known as Bantu beer, malwa, pombe "Tchouk" or opaque beer, is an alcoholic beverage made from malted millet that is common throughout Africa. Its production process varies across regions and in the southern parts of Africa is more commonly known as umqombothi. Millet beer varies in taste and alcoholic content between ethnic groups. It is served in calabash gourds.
This type of beer is common throughout Africa. Related African drinks include maize beer and sorghum beer.
In the Balkans and Turkey a form of millet beer named boza is produced.
In the U.S., Sprecher Brewery produces a type of beer that contains a mix of millet and sorghum known as Shakparo.
A form of millet beer is also produced by the Ainu.
Millet kernels are soaked in warm water until they sprout, with the goal to increase the content of maltose in the grain. The millet is then dried out to arrest the germination process. The malted grain is then pulverized and mixed with water. This mixture is commonly known as wort. The wort is later boiled in order to remove any potential bacterial threat. Once the boiling process is complete and the wort cools down yeast is added. The mixture is then allowed to ferment. The entire process takes five days.
In many cultures of West Africa, millet beer is involved in every aspect of daily life, such as:
In some West African cultures, village women open their homes as 'pubs' one day a week, to sell millet beer. This gathering point provides social cohesion in the village. The millet beer is served in a calabash. Drinkers hold the calabash with the right hand, pouring a few drops on the ground in honor of ancestors before drinking. After drinking, drinkers pour the dregs on the ground in a straight line.
Tonto (drink)

Tonto (also known as Mwenge Bigere) is a traditional drink indigenous to Uganda primarily made from bananas. It is one of several banana-based alcoholic drinks in Ugandan culture, alongside others such as Waragi (a banana-based spirit) and banana wines. Tonto holds cultural significance and is widely consumed in the banana-growing regions of central and western Uganda.
The production of Tonto begins with the ripening of green bananas. The bananas are placed in a pit and left to ripen for several days. Once ripened, the bananas are peeled, and the juice is extracted. The juice is then filtered to remove any solid particles and diluted with water.
The next step involves mixing the banana juice with ground and roasted sorghum, which acts as a fermenting agent. This mixture is left to ferment for two to four days, depending on the desired strength and flavor. Tonto has an alcohol content ranging from six to eleven percent by volume, making it a mildly alcoholic beverage. The exact alcohol content can vary depending on the duration of fermentation and the specific ingredients used.
The production and sale of Tonto also provide a significant source of income for many families in these regions. Small-scale producers often sell the drink locally, contributing to the local economy and sustaining livelihoods. Tonto is consumed during social gatherings, ceremonies, and festivals. The drink is particularly popular in the central and western regions of Uganda, where banana cultivation is a major agricultural activity.
Global Status Report on Alcohol 2004, World Health Organization, 2004.
Cheese latke

Cheese latkes (Yiddish: קאַזעס קיכעלעך, romanized: kases kichelech, literally "cheese cookies") are a traditional Jewish dish with ancient roots, especially significant in Ashkenazi cuisine. It is a type of latke pancake made from cheese and is often enjoyed during Hanukkah and other festive occasions. Cheese latkes are distinct from the more commonly known potato latkes, which also play a significant role in Jewish culinary traditions.
The origins of cheese latkes can be traced back to ancient Israel, where dairy products were a staple in the diet of the Israelites. Historical texts and archaeological findings suggest that cheese was a significant part of the diet in ancient Israel, often made from goat's or sheep's milk. The tradition of making dairy-based dishes, such as cheese pancakes, has been carried through centuries, evolving with time and diaspora influences.
In ancient times, dairy foods were associated with the holiday of Shavuot, which celebrates the giving of the Torah at Mount Sinai. The consumption of dairy during this period is thought to be linked to the Israelites' temporary inability to adhere to kosher meat preparation laws immediately after receiving the Torah. Thus, dairy dishes, including early forms of cheese latkes, became customary.
The basic ingredients for cheese latkes typically include:
Additional ingredients such as lemon zest or raisins can be added for extra flavor.
To prepare cheese latkes, the cheese is mixed with eggs, flour (or matzo meal), sugar, and salt to form a batter. Small portions of the batter are then spooned into a hot, oiled skillet and fried until golden brown on both sides. They can be served warm, often topped with sour cream, applesauce, or a sprinkle of powdered sugar.
There are several variations of cheese latkes, influenced by regional preferences and family traditions. Some recipes use ricotta cheese for a lighter texture, while others might incorporate spices like cinnamon or nutmeg. In some households, cheese latkes are sweetened more heavily and served as a dessert.
Cheese latkes hold a special place in Jewish culinary tradition, especially during Hanukkah. They embody the themes of the holiday, celebrating the miracle of the oil and the resilience of the Jewish people. The tradition of eating cheese latkes during Hanukkah may also be linked to the story of Judith, who is said to have fed cheese to the Assyrian general Holofernes, making him thirsty for wine, which led to his downfall and the Jewish victory.
Boża podszewka

Boża podszewka ("God's Lining") and Boża podszewka. Część druga ("God's Lining. Part Two") are Polish TV series based on the novel with the same title by Teresa Lubkiewicz-Urbanowicz [pl] about the life of petty szlachta in the backwaters of the Vilnius Region. The first part was aired in 15 episodes during 1997–1998 and covered the time period 1900-1945. The second part was aired in 16 episodes during 2005-2006 and covered the time period 1945-1948. It was the debut work of Izabella Cywińska as film director.
When the airing started, the series caused a considerable controversy across the whole Poland among the people originating from the Kresy region, which the Vilnius Region was part of. They claimed that the series created a distorted, unflattering image of the people from the Vilnius region.
The Polish expression "Boża podszewka" ("God's lining") is a dismissive reference to an unimportant, disregarded person. In an afterword to one of the editions of the book Lubkiewicz-Urbanowicz wrote that in Vilnius Region the expression referred to the last, unwanted, child. In the book and film, the protagonist Marianna/Maryśka is exactly that: the last of nine children, physically weak, treated by parents worse than her siblings.
Danilo Boza

Danilo Boza Júnior (born 6 May 1998), known as Danilo Boza, is a Brazilian footballer who plays as either a central defender or a right back for J1 League club, Urawa Red Diamonds.
Born in Rondonópolis, Mato Grosso, Boza began his career with hometown side Rondonópolis before moving to the São Paulo state. After spending one year at Monte Azul, he had failed trials at Red Bull Brasil and Atlético Mineiro before playing for Grêmio Prudente's under-17 team in 2015.
Still in 2015, Boza moved to Palmeiras, but featured rarely and joined Mirassol in 2016, being initially assigned to the under-20s. He made his first team debut on 12 July 2016, starting in a 0–0 home draw against Votuporanguense, for the year's Copa Paulista.
Boza was definitely promoted to the main squad for the 2017 Copa Paulista, and scored his first senior goal on 15 July 2017, netting the equalizer in a 1–2 loss at Penapolense. On 6 July of the following year, after being a regular starter in the 2018 Campeonato Paulista, he was loaned to Portuguese side S.C. Braga.
Assigned to Braga's B-team in LigaPro, Boza featured rarely and subsequently returned to Brazil and joined Athletico Paranaense in July 2019. On 11 September, he moved to Figueirense on loan, but only featured for the under-21 team in the Copa Santa Catarina.
Back to Athletico for the 2020 campaign, Boza was assigned to the under-23 squad for the Campeonato Paranaense. After featuring rarely, he returned to Mirassol in July 2020, and helped the side to achieve promotion to the Série C as a starter.
On 2 June 2021, Boza was loaned to Santos until the end of the year, with a buyout clause. He made his debut for the club four days later, replacing Jean Mota late into a 3–1 Série A home win against Ceará.
On 1 January 2022, Boza signed a permanent four-year contract with Juventude, also in the top tier.
On 12 April 2022, Boza was loaned to Vasco da Gama for 2022 season.
On 25 January 2025, Boza was abroad to Japan for the first time and signing to J1 club, Urawa Red Diamonds for 2025 season.
Mirassol
Kalter Hund

El Kalter Hund (alem. "perro frío") o Lukullus es un postre tradicional de la gastronomía de Holanda hecho a base de galletas de mantequilla y una crema de chocolate y mantequilla de coco. Se elabora formando una base con las galletas en cuyo interior se vierte posteriormente parte de la crema de chocolate. Encima, se van alternando capas de crema y galletas.
Otros nombres que recibe son: Kalte Schnauze ("hocico frío"), Schwarzer Keksbass (lit. "bajo de galletas negro"), Hundeschnauze ("hocico de perro"), Wandsbeker Speck ("tocino de Wandsbek"), Kellerkuchen ("pastel del sótano"), Zebrakuchen ("pastel cebra"), Kalte Oma ("abuela fría"), Palminkuchen ("pastel de mantequilla de coco") o Schwarzer Peter ("Peter el negro", en Schleswig-Holstein).
El nombre "perro frío" deriva probablemente de la palabra alemana Hunt, que se usa para denominar a un tipo de vagoneta que se usa en minería -nótese que en alemán Hunt suena igual que "perro" (Hund)-. La forma del molde necesario para hacer este pastel sería parecida a dicho contenedor. La denominación Kellerkuchen tiene su origen en la costumbre (hasta aprox. los 1960) de enfriar el postre en el sótano. Por último, el pastel una vez frío podría asemejarse al hocico húmedo de un perro, de ahí el nombre Kalte Schnauze.
Nesquik

Nesquik es una marca y un producto de la compañía Nestlé, consiste en cacao en polvo soluble en la leche, que fue desarrollado en los Estados Unidos en el año 1948, e introducido en el mercado como Nestlé Quik, siendo empleada la denominación Nesquik por primera vez en Europa en la década de 1950 y luego a nivel mundial en 1999. En 1963, Nesquik llegó al mercado español. La finalidad del producto es cambiar el sabor de la leche para hacerlo más similar al del chocolate.
Algunos de sus ingredientes son: cacao, canela, soja o sal, entre otros.
En los países en los que utilizaba el nombre Nestlé Quik (incluyendo Francia, Suecia, Estados Unidos, Australia, México y Colombia) se cambió la marca en 1999, para pasar a utilizar sólo la marca Nesquik como nombre a nivel mundial. Al mismo tiempo se introdujeron nuevos productos, como los cereales Nesquik, que al contacto con la leche disuelven el chocolate de los cereales dentro de la misma.​
En 1955 Nestlé contrata al ventrílocuo Jimmy Nelson para publicitar el producto en la televisión para niños. el muñeco llamado Danny O'Day solía decir que el producto 'hacía que la leche tuviera sabor a millón de dólares'. Danny y un perro llamado Farfel acabarían cantando el jingle del producto.
En 1973 la estrategia publicitaria de la marca incorporaría el elemento por el cual resulta más reconocible hoy en día; un conejo antropomórfico animado llamado conejo Quik (también llamado Quicky), que más tarde sería denominado el conejo de Nesquik.
El conejo de Nesquik y el producto mismo han sido parodiados y referenciados en una serie de otros productos culturales, lo que da cuenta de su relevancia en la cultura popular.
El producto se vende en Argentina, Chile y México​ sin su personaje debido a que es un producto alto en azúcares.
Smarties

Smarties es una marca de productos de chocolate con leche propiedad de Nestlé, que consiste en pequeñas pastillas de chocolate recubiertas de azúcar. Está presente en el mercado desde 1882, cuando fue creada por la marca inglesa Rowntree.
La compañía inglesa Rowntree elaboró el producto por primera vez en 1882, con el nombre de Chocolate Beans (judías de chocolate). Su comercialización como Smarties Chocolate Beans comenzó a partir de 1937, y debido a que la golosina comenzó a exportarse a otros países, la compañía decidió utilizar sólo el nombre Smarties a partir de 1977.
En 1988 la compañía Nestlé adquiere Rowntree, y la marca pasa a llamarse Nestlé Smarties a partir de 1993.
Este producto también es elaborado y comercializado por Colombina bajo el nombre de Dandy en Colombia. En Perú, es la propia Nestlé la encargada de elaborar el producto, bajo el nombre de Lentejas.
Cada pastilla tiene un color distinto entre ocho (rojo, naranja, amarillo, verde, azul, morado, rosa y beis). En algunos países las pastillas azules son sustituidas por otras de color blanco, y dependiendo del país puede haber menos colores.
Anteriormente solían utilizarse colorantes artificiales, pero en 2006 Nestlé decidió sustituirlos por colorantes naturales al detectar que podían causar daños en algunos casos.​ Aunque la compañía encontró sustitutos para la mayoría de colores, no consiguieron un colorante natural para el azul y decidieron retirarlo temporalmente de la circulación por el blanco. En 2008 el azul regresó a los Smarties, cuando se encontró un colorante natural azul derivado de la cianobacteria espirulina.