davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Veículo aquático pessoal

Um veículo aquático pessoal, conhecido também por jet ski, moto aquática ou mota de água , é um meio de transporte aquático utilizado tanto em competições desportivas como para fins de lazer. O termo jet ski advém da marca registrada desenvolvida e fabricada pela empresa japonesa Kawasaki Heavy Industries.
Geralmente, este veículo apresenta capacidade para duas ou três pessoas (existem modelos para quatro pessoas), com potência de até 310 HP. Provavelmente, o primeiro modelo com essas características foi desenvolvido pela Vincent Motorcycles Company, de Stevenage, Inglaterra. Em 1955, foi produzido um modelo dotado de fibra de vidro, chamado de Amanda Water Scooter, desenvolvido por uma pequena indústria. A companhia enfrentou problemas financeiros e encerrou suas atividades ainda em 1955. Essas foram as primeiras embarcações a usar fibra de vidro em seu projeto para resolver problemas de peso e aerodinâmica.
Como uma pequena embarcação, esta moto aquática não possui leme, sendo o direcionamento realizado através de jatos propulsores. Desse modo, só é possível virar quando há aceleração.
Em fevereiro de 2012, a Kawasaki, fabricante das motos aquáticas da marca "Jet ski", novamente reclamou publicamente na mídia sobre o uso indevido e genérico no Brasil desse termo para se referir a todas a outras motos aquáticas de marcas diversas. A partir de então, grande parte dos veículos de mídia começou a adotar a prática de se referir a essa embarcação como "moto aquática" ou "moto aquática pessoal", evitando assim eventual dano à imagem da empresa proprietária da marca.
A empresa alegou que o uso indevido de sua marca como sendo um produto genérico estaria prejudicando sua imagem em vista dos recentes acidentes ocorridos em praias brasileiras. No Brasil, a marca Jet Ski está registrada desde 1985 no Instituto Nacional de Propriedade Industrial (INPI); no mundo, desde 1973.
No Brasil, o condutor deve trajar colete salva-vidas, ter no mínimo 18 anos de idade e habilitação (Carteira de Habilitação de Amador – CHA) na categoria de motonauta (MTA) da Marinha. A embarcação, por sua vez, tem de estar registrada numa capitania dos portos ou delegacia regional para poder obter a licença de tráfego.
Teoricamente, é proibido pilotar um jet ski a menos de 100 metros da praia, entretanto a fiscalização nas praias brasileiras não restringe a distância mínima, por isso é normal acidentes em praias, muitas vezes fatais.
Marcopolo S.A.

Marcopolo S.A. is a Brazilian bus, coach and rail manufacturer, founded on 6 August 1949 in the southern Brazilian city of Caxias do Sul, state of Rio Grande do Sul. The company manufactures the bodies for a whole range of coaches, e.g. microbus, intercity, and touring models.
It is the largest bus car manufacturer in Latin America and the third worldwide, over half of the bus bodies in Brazil are from the company, and its coaches were exported to 100 countries. They have seven production plants in Brazil, Argentina, China, Mexico, Colombia, Australia, and South Africa. Some technology was transferred to India's Tata Motors in form of Tata Marcopolo Motors Ltd.
Marcopolo was founded on 6 August 1949 in Caxias do Sul as Nicola & Cia Ltd., production was entirely handmade, a company then having 8 partners and 15 employees. In 1953, Marcopolo starts the production of the first steel structures. In 1971, the company changed name to Marcopolo S.A. Carrocerias e Ônibus (Marcopolo S.A. Body and Bus manufacturer). In 2013, made a joint-venture Urban Buses, a CA$116 million strategic investment, with New Flyer.
Rail
Tata Marcopolo

Tata Marcopolo (officially Tata Marcopolo Motors Ltd.) is a bus and coach manufacturing company with headquarters in Karnataka, India.
It was incorporated as a joint venture between Tata Motors and Marcopolo S.A. In December 2020, Marcopolo and Tata Motors came to an agreement, whereby Tata Motors would purchase the 49 percent stake held by Marcopolo in the bus-making joint venture for ₹100 crore, bringing curtains to the 14-year old partnership and paving the way for a smooth exit for the Brazilian company. The deal was completed on 29 August 2022. The deal allowed Tata Motors to continue using the ‘Marcopolo’ trademark for a minimum of three years with a non-compete provision in India for a corresponding period.
The primary bus manufacturing and building unit started in Lucknow, Uttar Pradesh, with an output of 8 buses per day. A second production facility is at Dharwad, Karnataka, and this facility can produce up to 30,000 buses per year. Tata Marcopolo buses were seen at Bus World exhibitions too, and it was able to capture the attention of customers and viewers. 9/12m electric buses have been launched by Tata Marcopolo.
The company received 300 bus orders from some state governments of India, each bus costing around ₹1 crore.Tata Marcopolo buses are being used in several Indian cities as part of the local transport fleets like Navi Mumbai, Ahmedabad, Delhi, Jaipur, Bengaluru, Coimbatore, Mysuru, Kolkata, Chennai, Lucknow, Kanpur, Chandigarh, Pune, Nagpur, Mumbai, Madurai, Naya Raipur, Indore, Hyderabad, Thane, Thiruvananthapuram, Visakhapatnam, Vijayawada, Amritsar, Amaravati, etc. It is a low-floor bus with both air-conditioned and non air-conditioned variants available.
RegioTram

The Bogotá suburban rail (Spanish: Tren de cercanías de Bogotá), also known as RegioTram, is a transportation project to create a mass and rapid transport system to connect Bogotá with surrounding cities. The railways of the former Bogotá Savannah Railway (which have carried no passenger traffic since 1990) will be rebuilt to create a new tram-train network. Three lines are planned, to the West, North and South of Bogotá.
The first Regiotram line, Regiotram de Occidente, will connect Bogotá with the municipalities of Mosquera, Madrid, Funza, Sector El Corzo and Facatativá in the department of Cundinamarca.
In February 2019, a Spanish consortium of Ardanuy Ingeniería and FGC was awarded a contract to provide project consultancy and supervision services for this first tram-train line. By August that same year, tendering for the line was launched by the Colombian government with a projected 2024 opening. In January 2020, the contract for construction and operation of Regiotram del Occidente was signed with Chinese company CCECC, with a concession of 26 years.
The line will be 39.6 km (24.6 mi) long and serve 9 stations in Bogotá and 8 in Cundinamarca. It will broadly follow the existing railway corridor. However, instead of running to Bogotá La Sabana railway station it will divert to terminate at Calle 26/Avenida Caracas, where it will offer interchange with the Bogotá Metro. Trains will run up to every 6 minutes in peak hours. There is also a possibility of a branch running to El Dorado International Airport.
There will be 18 electric vehicles of electric tram-train design, which will carry up to 884 passengers each at speeds between 28km/h and 70km/h. The line is expected to carry 130,000 passengers daily, or 40m per year.
In August 2019, feasibility studies for the Northern Regiotram were announced, financed by the Prosperity Fund of the United Kingdom and the Government of Cundinamarca, supported by an agreement with Findeter. In May 2020, the studies and design contract for the project was signed. The project involves rebuilding the line from Bogotá to Zipaquirá for both freight and light passenger traffic. It is hoped that the line will open in 2024, with the total project costing US$1.5bn. The line will start at the Centro Comercial Gran Estación in Bogotá, and run for 48 km (30 mi) along the route of the existing railway (used by the Tren Turistico de la Sabana) through Chía and Cajicá to Zipaquirá. It is estimated that it will carry 250,000 passengers per day.
Volvo Buses

Volvo Buses (Volvo Bus Corporation; formal name: Volvo Bussar AB), stylized as VOLVO, is a subsidiary and a business area of the Swedish vehicle maker Volvo, which became an independent division in 1968. It is based in Gothenburg.
It is one of the world's largest bus manufacturers, with a complete range of heavy buses for passenger transportation. The product range includes complete buses and coaches as well as chassis combined with a comprehensive range of services.
The bus operation has a global presence, with production in Europe, North and South America, Asia and Australia. In India it set up its production facility in Bangalore. A former production facility was located in Irvine, Scotland (closed in 2000).
Codes in parentheses are VIN codes for the chassis models.
2002-2014: Volvo B7RLE (R7) - Replacement for the B7L, superseded by The B8RLE chassis.
Bus makers owned/acquired by Volvo:
Mascarello Carrocerias de Ônibus

Mascarello Carrocerias de Ônibus is a Brazilian bus and coach manufacturer based at Cascavel, state of Paraná.
The first and only bus builder in the state of Paraná, Mascarello is part of a group of companies linked to the agribusiness sector.
It started its activities producing small models (minibuses) and gradually began to design and assemble larger models. In February 2011, it reached the mark of 10,000 units manufactured, and in May 2013, this number jumped to 15,000 units. Another important moment occurred in September 2011, when the company entered the long distance segment, when it launched the Roma 370 model.
It serves the domestic market and exports to more than 18 countries, including Chile, Ecuador, Venezuela, Costa Rica, Paraguay, and Guatemala in Latin America, as well as Ghana, Angola, and Nigeria in Africa.
Mini
Micro e Midi
Urban
Road
Розанова, Мария Васильевна

Мари́я Васи́льевна Ро́занова (27 декабря 1929, Витебск — 13 декабря 2023, Фонтене-о-Роз) — русский литератор и публицист, издатель, радиоведущая. Жена писателя Андрея Синявского.
Мария Васильевна Розанова родилась 27 декабря 1929 года в Витебске.
Окончила искусствоведческое отделение МГУ. Работала в Литературном музее, занималась архитектурной реставрацией, преподавала в студии Театра имени Моссовета, работала экскурсоводом, преподавала во ВГИКе, в Абрамцевском художественном училище. Печаталась в журнале «Декоративное искусство СССР». Была известным ювелиром.
В 1973 году вместе с мужем — писателем Андреем Синявским — выехала из СССР. С 1977 по 1997 год — издатель и соредактор, а позднее главный редактор журнала «Синтаксис». Жила в пригороде Парижа.
Вела передачу «Мы за границей» на Радио «Свобода».
В 2008 году вышел документальный фильм Александрины Вигилянской «Абрам да Марья». Он посвящён Андрею Синявскому, Марии Розановой и их вкладу в русскую литературу.
Первые годы эмиграции оказались сложными для Марии Розановой и Андрея Синявского. Издавать его книги на русском языке издательства не стремились, хотя предложения от итальянских и французских издателей поступали. В этот период Мария Розанова приняла решение стать самостоятельным издателем. Первоначально задумав журнал для публикации произведений Андрея Синявского (печатавшегося под литературным псевдонимом Абрам Терц), Розанова вскоре поняла, что он востребован в кругу других литераторов, живущих в эмиграции и не имеющих возможность печататься. Так возник «Синтаксис», популярный в литературных кругах Европы журнал, который вёл полемику с другими периодическими изданиями русской эмиграции — журналами «Русская мысль», «Посев» и «Континент». В издательском деле считала себя оппонентом другого издателя эмиграции, Никиты Струве, который возглавлял издательский дом YMCA-Press.
Поскольку средств не хватало, Розанова выполняла в журнале всю основную работу: была редактором, корректором, типографом, администратором. Она выполняла также функции наборщика и сама стояла у печатного станка.
Она не только издавала произведения своего мужа, но и осуществляла коммерческие проекты, то есть была редактором и типографом авторов, которые издавали собственные произведения за собственные деньги. В нескольких интервью признавалась, что печатала по заказу ЦРУ русофобскую литературу для среднеазиатских республик СССР:
Среди отдельных изданий Марии Розановой — книга Синявского «Прогулки с Пушкиным», которая вызвала неоднозначную реакцию в литературных кругах.
Павел Уваров вспоминал: «Мария Васильевна Розанова, когда человек приносит ей стихи, говорит в таких случаях: „Извините, но я стихи живых поэтов не читаю“».
Багрицкий, Всеволод Эдуардович

Все́волод Эдуа́рдович Багри́цкий (19 апреля 1922, Одесса — 26 февраля 1942) — русский советский литератор, поэт и журналист, военный корреспондент. При жизни его стихи почти не публиковались.
Родился 19 апреля 1922 года. Отец — поэт Эдуард Багрицкий, мать — Лидия Суок. В 1926 году семья Багрицких переехала в Кунцево. Учась в школе, Всеволод работал литературным консультантом «Пионерской правды». В школе же познакомился и подружился с Еленой Боннэр. Родители Багрицкого называли её «наша законная невеста».
Его мать была арестована в 1937 году, а затем сослана в карагандинские лагеря за попытку заступиться за арестованного мужа сестры — В. И. Нарбута.
В 1938 году Всеволод выдавал знакомым неопубликованное стихотворение арестованного Осипа Мандельштама «Мой щегол, я голову закину…» за своё, а также переписал его. Возможно, это стихотворение молодой Багрицкий узнал от своего дяди В. И. Нарбута. Разоблачил его Корней Чуковский, знавший текст Мандельштама из письма самого автора. Повторно плагиат Всеволода всплыл уже после его гибели, в 1963 году, когда «Щегол» был впервые опубликован в сборнике «Имена на поверке» (стихи советских поэтов, павших на Великой Отечественной войне) под именем Багрицкого. После письма в редакцию Надежды Мандельштам Лидия Багрицкая выступила с публичным опровержением авторства своего сына. Несмотря на это опровержение и публикацию этого текста в СССР уже как мандельштамовского, в 1978 году в сборнике «Бессмертие» «Щегол» был вновь напечатан как стихотворение Всеволода Багрицкого.
Зимой 1939—1940 годов поступил в театральную студию, руководимую А. Н. Арбузовым и В. Н. Плучеком. Принимал активное участие в написании и постановке пьесы «Город на заре».
С 1940 года учился в Московской Государственной театральной студии и работал в «Литературной газете».
В 1940 году непродолжительное время состоял в браке с Мариной Владимировной Филатовой.
С первых дней войны добивался отправки на фронт, хотя был снят с воинского учёта из-за сильной близорукости. В октябре 1941 года он, освобожденный от воинской службы по состоянию здоровья, был эвакуирован в Чистополь. В январе 1942 года после настойчивых просьб получил назначение в газету «Отвага» 2-й Ударной армии Волховского фронта.
Погиб при выполнении боевого задания 26 февраля 1942 года в деревушке Дубовик Ленинградской области. Похоронен на Новодевичьем кладбище Москвы.
Мгеладзе, Илларион Виссарионович

Илларион Виссарионович Мгеладзе (груз. ილარიონ ბესარიონის ძე მგელაძე) (псевдоним — Илья Вардин) (1890, Акети, ныне Ланчхутский муниципалитет — 27 июля 1941) — советский литератор, критик, публицист, политический деятель.
Член РСДРП с 1906 года. Участвовал в революционной работе на Кавказе. В 1910 году — член Московского Комитета РСДРП. Активно участвовал в работе РСДРП(б) в Саратове. Был редактором саратовской газеты «Социал-Демократ». В 1917 году — член бюро Саратовского Губернского Комитета РСДРП(б). В 1918 году — член бюро Петроградского Комитета РСДРП(б). В период обсуждения Брестского мира — «левый коммунист». В 1918 году был редактором петроградской газеты «Вооруженный народ». В 1919 году — член бюро Московского Комитета РСДРП(б). В этот период публиковался в газетах ЦК РСДРП(б) — «Правда» и «Известия». В годы гражданской войны — начальник политического отдела первой конной армии РККА под командованием Будённого. В 1920 году — член бюро Киевского Губернского Комитета РКП(б). В 1921 году — уполномоченный референт ВЧК РСФСР. С марта 1922 — заведующий подотделом печати ЦК РКП(б). Одновременно — редактор еженедельника Агитпропа ЦК ВКП(б) «Красная печать», секретарь РАПП, с 1923 года политредактор журнала «На литературном посту». Один из организаторов группы «Октябрь». В 20-х годах поддерживал дружеские отношения со многими известными писателями и поэтами.
По характеристике Фурманова, Вардин
В 1923—1924 гг. — активно боролся с «левой оппозицией». С 1925 года — сам активный участник «левой оппозиции», за что снят с ленинградских постов и направлен на работу в Орловский губком ВКП(б). В декабре 1927 года решением XV съезда ВКП(б) был исключен из партии, как активный член «троцкистской оппозиции». В 1928 году восстановлен в членстве в ВКП(б). В 1935 году репрессирован — вторично исключен из ВКП(б) и арестован, приговорён к 10 годам тюремного заключения. В 1941 году расстрелян. Реабилитирован 28 марта 1959 года.
Лобко, Николай Прокофьевич

Николай Прокофьевич Лобко (1908–1979) — советский литератор и деятель культуры, удостоенный звания Заслуженного работника культуры РСФСР (26 мая 1969 г.). Родился в станице Тамань (ныне Темрюкский район Краснодарского края). Его трудовая биография началась в 1926 году с должности киномеханика. Позже он руководил Тамбовским областным управлением кинематографии и занимал пост заместителя начальника управления культуры в том же регионе.
После переезда в Иваново Лобко возглавил местный театр музыкальной комедии, а затем стал директором областной конторы книжной торговли. Он активно развивал культурные инициативы: создал «Поэтический клуб» при Ивановском обществе любителей книги, проводил литературные лекции в студенческих аудиториях, на открытых площадках и в молодёжных общежитиях.
Как писатель дебютировал в 1950 году с повестью «В логове». За ней последовали произведения «Нас ждут в Отрадном», «Вторая встреча», «Паутина», «Варенька», а также документальная книга «Первый подарок», посвящённая становлению текстильной промышленности в Иваново-Вознесенске в 1920-х гг. Его пьеса «Сторонка родная» была поставлена на сцене Ивановского драмтеатра в 1960 году. Член Союза писателей СССР с 1963 года.
Скончался в городе Иваново, похоронен на Богородском (сельском) кладбище.
Лобко Николай Прокофьевич
https://ivarh.ru/kalendar-pamyatnyh-dat/2023-god/dekabr-2023-1308
Лобко Николай Прокофьевич

Николай Прокофьевич Лобко (1908–1979) — советский литератор и деятель культуры, удостоенный звания Заслуженного работника культуры РСФСР (26 мая 1969 г.). Родился в станице Тамань (ныне Темрюкский район Краснодарского края). Его трудовая биография началась в 1926 году с должности киномеханика. Позже он руководил Тамбовским областным управлением кинематографии и занимал пост заместителя начальника управления культуры в том же регионе.
После переезда в Иваново Лобко возглавил местный театр музыкальной комедии, а затем стал директором областной конторы книжной торговли. Он активно развивал культурные инициативы: создал «Поэтический клуб» при Ивановском обществе любителей книги, проводил литературные лекции в студенческих аудиториях, на открытых площадках и в молодёжных общежитиях.
Как писатель дебютировал в 1950 году с повестью «В логове». За ней последовали произведения «Нас ждут в Отрадном», «Вторая встреча», «Паутина», «Варенька», а также документальная книга «Первый подарок», посвящённая становлению текстильной промышленности в Иваново-Вознесенске в 1920-х гг. Его пьеса «Сторонка родная» была поставлена на сцене Ивановского драмтеатра в 1960 году. Член Союза писателей СССР с 1963 года.
Скончался в городе Иваново, похоронен на Богородском (сельском) кладбище.
Лобко Николай Прокофьевич
Писатель

Писа́тель, писа́тельница (реже литера́тор) — человек, который занимается созданием словесных произведений, предназначенных так или иначе для общественного потребления (а не только для непосредственного адресата).
Писателем обычно называют человека, для которого указанное занятие является основным либо одним из основных.
Кроме того, в качестве критериев принадлежности автора текста к категории писателей может служить публикации его текстов в толстых литературных журналах, сборниках, антологиях, так же использоваться получение им дохода от своих произведений: в новейшее время — в виде гонораров, роялти, грантов, в более ранние эпохи — материального вознаграждения со стороны представителей привилегированных классов, так или иначе заинтересованных в поддержке искусства (см. также меценатство).
Другой формой социализации писателя в этом качестве является признание писательским сообществом, литературными критиками и другими инстанциями литературной экспертной оценки. Такая экспертная оценка может принимать институционализированные формы — например, в виде создания объединений (союзов) профессиональных писателей.
Объём понятия «писатель» неодинаков в разных культурах и в разные эпохи.
Словарь Даля определяет писателя как «пишущего что-либо, пером или кистью, но более в значении сочинитель, литератор». В словаре Стояна писатель определяется как «мужчина, сочиняющий повести, романы, рассказы, статьи, для печатания».
Энциклопедия Брокгауза и Ефрона и Русский биографический словарь зачастую используют определение «писатель» в статьях об учёных, критиках, журналистах — в том числе в словосочетаниях вроде «писатель о сельском хозяйстве Курляндии 1804—1824 гг.» Результатом такой широкой трактовки понятия является до сих пор сохранившееся выражение «технический писатель», обозначающее автора технических текстов, технической документации, инструкций и т. п.
В Словаре современного русского литературного языка и словаре Ожегова есть прямое указание на художественный характер произведений, которые создаёт писатель. Однако в более поздних словарях, — у Ушакова, Ефремовой и Евгеньевой, — трактовка более широкая: «Человек, пишущий литературные произведения». В Большом толковом словаре «писатель» — «тот, кто профессионально занимается литературной деятельностью».
Народный писатель Беларуси

Наро́дный писа́тель Белару́си (бел. Народны пісьменнік Беларусі) — почётное звание, которое присваивается писателям за выдающиеся заслуги в развитии белорусской литературы. Было утверждено Указом Президиума Верховного Совета Белорусской ССР от 27 марта 1956 года. С 1994 года присваивается Президентом Республики Беларусь.
Почётное звание «Народный писатель Белорусской ССР» присваивалось прозаикам, поэтам, драматургам, переводчикам, которые создали высокоидейные художественные произведения и литературоведческие труды, получившие широкое признание, и принимавшим активное участие в общественной жизни, в сближении и взаимообогащении литератур народов СССР.
Joseph Frank (writer)

Joseph Frank (October 6, 1918 – February 27, 2013) was an American literary scholar and a leading expert on the life and work of Russian novelist Fyodor Dostoevsky. Frank's five-volume biography of Dostoevsky is frequently cited among the major literary biographies of the 20th century. David Foster Wallace called him the "definitive biographer of one of the best fiction writers ever."
Joseph Frank was born Joseph Nathaniel Glassman on the Lower East Side of Manhattan in 1918. His father died when he was young, and his mother remarried William Frank, the family then moved to Brooklyn.
Frank attended classes at New York University in the 1930s and the University of Wisconsin–Madison in the early 1940s, but never earned a Bachelor's degree. Frank went to Paris on a Fulbright Scholarship in 1950, and in 1952 he was accepted by the Committee on Social Thought at the University of Chicago, where he eventually earned a Ph.D. In 1953, he married mathematician Marguerite Frank.
He taught at the University of Minnesota and Rutgers, and was a professor of comparative literature at Princeton from 1966 to 1985. He finished his teaching career at Stanford.
Frank died of pulmonary failure in 2013, survived by his wife and their two daughters.
Frank began work on his Dostoevsky biography in the 1970s. Originally conceived as a single volume, it ultimately grew to five volumes totaling more than 2,400 pages. A single condensed version of the five volumes was published in 2010 under the title Dostoevsky: A Writer in His Time. It has been called the best biography of Dostoevsky in any language, including Russian. As a scholar of comparative literature, Frank earned honors including the Modern Language Association's James Russell Lowell Prize (1977 and 1986) and the Distinguished Contributions Award of the American Association for the Advancement of Slavic Studies (2008).
In 2019, Princeton University Press published Lectures on Dostoevsky, a collection of Frank's never-before-published Stanford lectures on Dostoevsky's major works.
Dostoevsky Biography (5 Volumes):
One-Volume Abridgement:
Anastasia Syromyatnikova

Anastasia Savvichna Syromyatnikova (Yakut: Анастасия Саввична Сыромятникова, romanized: Anastasiya Savviçna Sıromâtnikova; 24 June 1915 – 16 August 1997) was a Yakut writer.
Born in Tomponsky District into a poor family, Syromyatnikova graduated from the regional party school in Yakutsk before continuing on to the Maxim Gorky Literature Institute. Her first stories and essays were published in 1938. Her short story collection The Seagull received a prize in 1951; during her career she was also named an Honored Worker of Culture of the Russian Federation. She published a number of novels during her career, writing in the Yakut language. She also write children's stories, and worked as a journalist. Syromyatnikova's work deals with revolutionary topics and subjects involving the military and labor; she also wrote about the changing role of women in Yakut society. She was also active in Yakut literary circles, leading the Khomus literary association for many years.
Bagrat Shinkuba

Bagrat Uasyl-ipa Shinkuba (12 May 1917 – 25 February 2004) was an Abkhaz writer, poet, historian, linguist and politician. He studied history and languages of Abkhaz, Adyghe and Ubykh people. A prolific poet, Bagrat Shinkuba published First Songs, his first volume of poetry in 1935. His novel The Last of the Departed is dedicated to the tragic destiny of Ubykh nation, which became extinct along a hundred of years.
From 1953 to 1958, he was chair of the Writer's Union of Abkhazia. From 1958 to 1978 he was the Chairman of the Supreme Council Presidium of the Abkhaz ASSR.
Alexander Bek

Alexander Alfredovich Bek (Russian: Алекса́ндр Альфре́дович Бек; 3 January 1903 [O.S. 21 December 1902] – 2 November 1972), sometimes transliterated from the Russian Cyrillic as Aleksandr Bek or Anglicized to Alexander Beck, was a Soviet novelist and writer.
Alexander Bek was born on 3 January 1903. The son of a physician employed by the Imperial Russian Army, Bek received an upbringing in his native city of Saratov, where he attended a Realschule.
Following the Russian Revolution of 1917 and the outbreak of the Russian Civil War between the Red and White movements, he joined the Bolsheviks' Red Army as a sixteen-year-old volunteer and began contributing articles to the army's divisional newspaper in 1919. His first novel, Kurako, completed in honor of the outstanding russian metallurgist Mikhail Kurako and set down following the impressions left on Bek after a visit to the town of Kuznetsk, was published in 1934. Several other works in the style of socialist realism were written during the 1930s.
Bek returned for duty in the Red Army during World War II at Moscow as a volunteer in the 3rd Company, 1st Battalion, 24th Regiment of the 8th (Krasnaya Presnya) Volunteer Rifle Division, known as "The Writers' Company". However, before entering combat he was reassigned to serve as a war correspondent, in which role he witnessed the Soviet defense of Moscow in 1941. He produced one of his life's most famous works, Volokolamsk Highway («Волоколамское шоссе»), in 1944, depicting the heroism of Moscow's defenders. He witnessed the surrender of Nazi Germany in World War II in Berlin the following year.
The more famous of Bek's 1950s and 1960s works included the Several Days («Несколько дней») and General Panfilov's Reserve («Резерв генерала Панфилова»), both of which appeared in 1960, as well as the 1956 Talent (The Life of Berezhkov) («Талант (Жизнь Бережкова)»), which appeared in English as Berezhkov - The Story Of An Inventor and was based on the real life of a specialist involved in the Soviet automobile industry.
Bek's 1965 novel The New Appointment was written as a roman à clef centered around Soviet politician Ivan Tevosian, who under Joseph Stalin's period as head of the Soviet Union had been appointed to play a key role in heading the Soviet metallurgical production. Despite the initial announcement of the book's publication in the pages of Novy Mir, the novel was not published in the Soviet Union until 1986 – in large part as a result of the protests of Tevosian's widow, who complained that the work unfairly discussed the more private aspects of her late husband's life. Accordingly, The New Appointment first appeared in Frankfurt am Main in 1972.
Bek died on 2 November 1972 in Moscow.
List of American novelists

This is a list of novelists from the United States, listed with titles of a major work for each.
This is not intended to be a list of every American (born U.S. citizen, naturalized citizen, or long-time resident alien) who has published a novel. (For the purposes of this article, novel is defined as an extended work of fiction. This definition is loosely interpreted to include novellas, novelettes, and books of interconnected short stories.) Novelists on this list have achieved a notability that exceeds merely having been published. The writers on the current list fall into one or more of the following categories:
The Novelist

The Novelist is a 2013 independent video game by Kent Hudson through his company Orthogonal Games. The game was first released on 10 December 2013 through Steam. The Novelist can be played in two formats: in stealth or storytelling mode. The game's story line is told through the viewpoint of a spectral figure that oversees the Kaplan family's daily life while on vacation.
Novelist Dan Kaplan has decided to take his family on vacation in the hopes of not only reconnecting with them, but also defeating his crippling writer's block. His agent wants him to complete his promised novel while Dan's wife Linda wants to work on their failing marriage and develop a career as an artist. During all of this Dan and Linda's sensitive and incredibly lonely son Tommy is desperate to gain his father's attention by way of several crayon drawings.
In storytelling mode the player chooses the direction they want the game's plot to proceed by making several choices that would impact one or more of the Kaplans. Information about the characters' desires and secrets are revealed through a series of diaries, letters, and pictures hidden throughout the Kaplans' vacation home. Players can also learn additional data by accessing the characters' memories at various points in the game. During this mode the player can be seen, but this aspect does not have any impact on the gameplay.
In stealth mode the Kaplans can detect the player, who must avoid being seen by either going behind the characters' backs or by possessing light fixtures. If the player is seen more than twice in one chapter, they lose the ability to influence the Kaplan's choices.
Critical reception for The Novelist has been mixed and the game holds a rating of 66 on Metacritic, based upon 18 reviews. In their review IGN expressed disappointment over the game only having limited endings, as they felt that this "oversimplifies what is otherwise a nuanced portrayal of the balancing act that goes on within families". Wired criticized what they saw as an overuse of personal notes, diaries, and pictures to show what the characters are thinking or feeling, as they found that this felt "ungenuine". Wired also panned The Novelist's stealth mode, and commented that it was "a mostly meaningless obstacle to the story".
In contrast, GameSpot praised the game for the choices made during play, as they viewed that these decisions had "meaningful consequences" and that it "confronts real-life issues in a way that rings true". Polygon also gave a mostly positive review, remarking that it had "sincere, realistic writing and an inspired approach to player choice".
Despite the mixed reception, the Academy of Interactive Arts & Sciences nominated The Novelist for "Outstanding Achievement in Story" during the 17th Annual D.I.C.E. Awards.
Дяволски мост

Дяволският мост е мост на река Арда в Община Ардино, Област Кърджали.
Намира се в живописен пролом на около 10 километра северозападно от град Ардино, близо до село Дядовци и недалеч от село Латинка.
Мостът е разположен на 420 метра надморска височина в пролом, ограден от двете страни от стръмни склонове, достигащи до 800 метра надморска височина. Дължината му е 56 метра, широчината – 3,5 м, трисводест, като на сводовете на страничните му ребра са направени отвори с полукръгли сводчета за оттичане на водата. Височината на централния свод е 11 – 12 метра, а по ръба е запазен каменен парапет с височина 12 см.
Мостът е построен в началото на 16 век по заповед на султан Селим I като част от път, свързващ Горнотракийската низина с Беломорска Тракия и Егейско море. На мястото на днешния мост някога е имало римски мост, част от античен път, свързващ Бяло море и Северна Тракия през прохода Маказа. По нареждане на султан Селим I мостът е възстановен, за да продължат търговските връзки между двата географски района. Той е бил известен с името Шейтан кюприя.
От векове мостът е обвит в легенди и загадки. Почти нищо не се знае за строежа му, но според преданията негов създател е майстор Димитър от близкото село Неделино. Той приел предизвикателството да издигне мост над бурната река, макар всички преди него да се провалили в начинанието. Справил се великолепно и за рекордно време, но скоро след това починал. Тук поверията нашепват, че в градежа на моста имал пръст Сатаната. Дяволът обещал на майстора да сподели тайна, която ще направи творението му вечно, ако той успее да го завърши за 40 дни. Не успее ли обаче, щял да вземе душата му. Димитър се справил с дяволската задача и Сатаната, изпълнил обещанието си, но скоро след това даровитият майстор починал и отнесъл тайното познание в гроба.
Казват, че от Дяволския мост може да видиш лика на Сатаната, ако погледнеш към водите на река Арда между 11.00 и 12.00 часа на обед, когато мостът и отражението му образуват окръжност. Освен това според някои в един от камъните му личи отпечатък от стъпката на Дявола.
На 24 февруари 1984 г. мостът е обявен за паметник на културата. В близост до моста е изградена туристическа инфраструктура за отдих и пикник. След извършване на възстановителна дейност през 2013 г. пътят от Ардино до Дяволския мост е асфалтиран.
Дяволски мост (Тарту)

58.378935, 26.715901
Дяволски мост (на естонски: Kuradisild) е мост в естонския град Тарту.
Намира се на хълма Тоомемаги (Toomemägi, „Катедрален хълм“). Построен е през 1913 г. по проект на архитекта Арвед Айххорн по повод 300-ата годишнина от управлението на династията Романови.
На това място са съществували 2 моста преди това, построени през 1808 – 1809 и 1841 г. Мостът от 1809 г. е построен по проект на Йохан Вилхелм Краузе в неоготически стил.
Дяволски мост (Беласица)

Дяволският мост е високопланински мост по северните склонове на Беласица планина над село Смолари, понастоящем в Република Северна Македония. Намира се в непосредствена близост до македоно - гръцката граница на 1522 метра. Представлява военноинженерно съоръжение на подбилния път в местността Балкая, построено от българската армия по време на военните действия през Първата световна война. Осигурява преминаването на пътя през достигащи до 250 метра скални откоси – единственото непроходимо място в билната част на Беласица.
Мостът е бил с дървена конструкция. До началото на 70-те години на миналия век е използван от граничния патрул, но след това се разпаднал.
През юли 2021 година мостът е възстановен от планинарски клуб „Ентусиаст“ от Струмица и е достъпен за планинари, велосипедисти и мотоциклетисти.
Борго а Моцано

Борго а Моцано (на италиански: Borgo a Mozzano) е община в Италия, в региона Тоскана, провинция Лука. Общината се намира в планинния район, долината на реката Серкио, на север от административния център Лука. Населението е около 7500 души (2008).
Общината е известна заради своя Мост дела Мадалена, общо наречен Дяволски Мост (Ponte del diavolo). Заради странната му структура, хората считат моста да е бил строен от дявол.
Камен мост

Камен мост (на македонска литературна норма: Камен Мост) е мост над река Вардар в центъра на Скопие, столицата на Северна Македония.
Мостът свързва старата и новата част на града. Нареждан сред основните му забележителности, той е смятан за символ на града и фигурира в герба на Скопие.
Съществуват две версии около построяването на моста. Според първата, която се подкрепя от археологическите изследвания, мостът е построен през VI век, след катастрофалното земетресение от 518 година и е част от строителната дейност по времето на император Юстиниан I. Според втората версия, която се базира на историческите извори, Камен мост е изграден по времето на султан Мехмед II Завоевателя в периода между 1451 и 1469 година.
През вековете Камен мост претърпява доста повреди, които са налагали няколко ремонта и обновления. Според историческите извори мостът пострадва от голямото земетресение от 1555 година, когато са разрушени или много повредени четири стълба. Османският пътеписец Евлия Челеби, който престоява в града от 1660 до 1661 година, преписва надписа от мраморната плоча, поставена на моста след неговото обновление, който гласи:
Обновлението е направено през 987 година по хиджра, съответно 1579 година.
През 1817 – 1818 година, по времето на султан Махмуд II (1808 – 1839), мостът претърпява нова реконструкция, за която според историческите извори са платени 28 816 гроша и 2 аспри. Интервенции за ремонтиране на моста се правени и по-късно. Така през 1885 година се извършват строителни работи по обновлението на арките и сводовете от североизточната страна, при които са употребени тухли за сводовете и каменни плочи за долните части на стълбовете. До 1909 година мостът има парапет от каменни плочи.
През 1895 година Камен мост претърпява поредното голямо пълноводие на Вардар и през следващите 1896 и 1897 година са изградени защитни стени на кея, като една от мерките за регулиране на речния поток в тази част на реката.
От една каменна плоча (изгубена по време на голямото скопско земетресение от 1963 година) става ясно, че по заповед на султан Мехмед V през 1909 година Камен мост е разширен с помощта на метални конзоли, на които е изграден тротоар от двете страни на моста.
При оттеглянето на германските войски от Балканите през 1944 година те минират Камен мост, но накрая се отказват по молба на градските първенци да активират поставения експлозив и така мостът оцелява.
През 1992 година започват нови проучвания, с цел връщането на първоначалния изглед на символа на македонската столица. Така тротоарите върху железните конзоли са премахнати. Реставрацията на Камен мост все още продължава.
Орлов мост

Орловият мост е над Перловска река с важно и натоварено кръстовище в центъра на град София.
Името му идва от бронзовите фигури на орли върху моста, които са негови символични покровители и защитници. Намира се непосредствено до Националния стадион „Васил Левски“, Княжеската и Борисовата градина. След влизането в София от източна посока по „Цариградско шосе“ мостът е първото кръстовище, чрез което се навлиза в същинския център на града. Тук през март 1878 г. са посрещнати освободените от Диарбекир български затворници и заточеници, събитието днес напомня скромен каменен блок, поставен през 90-те години от общината.
Мостът е построен през 1891 година, две години след построяването на Лъвовият мост. По това време главен архитект на София е Антонин (Вацлав) Колар. Той, заедно с Вацлав Прошек, проектира и изгражда двата моста. Орлов мост е построен като символ на свободата, тъй като тук за първи път са посрещнати затворниците от Диарбекир, надигали глас против владичеството. Металните части са разработени, излети и доставени от виенската фирма „Рудолф Филип Ваагнер & Биро“ (1891). Изящните изделия на тази фирма украсяват и други софийски архитектурни паметници – Паметника на Васил Левски и оградата на Градската градина (дело на А. В. Колар), Лъвов мост (също по проект на Вацлав Прошек), на Княжеския дворец (днес Национална художествена галерия).
На Орлов мост се пресичат бул. „Цариградско шосе“ с бул. „Евлоги и Христо Георгиеви“. Продължението на „Цариградско шосе“ след Орлов мост в посока Софийския университет се нарича бул. „Цар Освободител“.
Бул. „Евлоги и Христо Георгиеви“ в южна посока достига до НДК, а продължението му започва да се нарича бул. „България“.
От Орлов мост, между сградите „Асеновец“ и „Царевец“, започва и живописната улица „Цар Иван-Асен II“ с множество магазини, сладкарница, кафенета, читалище „Антон Страшимиров“ със салона на кино „Влайкова“, централния клон на Райфайзенбанк, едноименното средно училище „Цар Иван-Асен II“ и др.
След демократичните промени през 1989 г. Орлов мост става често предпочитано място за демонстрации, като милионния митинг на СДС на 7 юни 1990 г., разпрострял се и по протежение на „Цариградско шосе“ до височината при „Алея Яворов“, както и природозащитните протести на движението „Окупирай Орлов мост“ през 2012 г., антимонополните протести в началото на 2013 г. и протестите срещу кабинета „Орешарски“.
Автобусни линии: 72, 75, 76, 94, 204, 213, 280, 304, 604, Х50
Електробусни линии: 9, 84, 184
Тролейбусни линии: 1, 2, 3, 4, 5, 8, 11
Мястото е в непосредствена близост до Метростанция Орлов мост, обслужвана от третата линия на Софийското метро, и метростанция Софийски университет, обслужвана от първата и четвъртата линия на Софийското метро.
Лъдженски мост (Мущени)

Лъдженският мост (на гръцки: Πολυγέφυρο στην Πιέρια κοιλάδα) е стар каменен мост в Егейска Македония, Гърция, в кушнишкото село Мущени (Мустени).
Мостът е разположен в долината на Лъджа (Мармара) южно от Мущени. Мостът се състои от 6 последователни арки, като образува проход с ширина 3 метра и позволява безопасното преминаване на хора и стоки през блатистите земи на долината, които често са наводнявани от преливанията на река Лъджа. Има мнения, че е отпреди османската епоха. Голямата ширина на пътя и общият размер на проекта демонстрират голямото значение на тази пътна ос.
Шестте арки, оцелели днес, образуват линия с дължина 120 метра. Първата и втората от арките, към страната на речния насип, са най-големи с дължина около 8 метра всяка. Има още три по-малки, които, за съжаление, в по-голямата си част са засипани, а последният, затрупан и полуразрушен, се намира отсреща на съседния селски път, чието отваряне вероятно е разрушило друга арка. Общият брой арки и общата дължина на моста са неизвестни. Мостът пострадва и от иманяри.
Божия мост

Божия мост (Божите мостове), известен и като Жабокрек, е естествен скален мост в Чиренско-Лиляшкия карстов район на около 15 км северно от Враца.
Висок е около 20 метра, широк – около 25 метра, а по главната си ос „тунелът“, образуван от река Лилячка, е с дължина около 100 метра. През сухите месеци на годината рекичката под моста пресъхва и остават няколко езерца, пълни с жаби. Оттам идва и другото име, под което е известен този скален феномен.
Мостът е обявен за природна забележителност на 5 февруари 1964 г. В близката до него местност Борованска могила се намират останките на крепост от римско време.
По време на студентска геоложка експедиция през 2008 г. обектът е оценен като геотоп с континентална значимост, съгласно изискванията за класифициране на обекти в Регистъра и кадастъра на геоложките феномени в България, разработени от Министерството на околната среда и водите.
Божия мост представлява внушителен по размери и красота естествен феномен, който от геоложка гледна точка спада към Западния Предбалкан. Въпреки че името му е в единствено число, той всъщност се състои от два скални моста – останки от полуоткрита в днешно време на повърхността пещера. Скалният състав на Божия мост представлява карстови образувания сред кредни варовици. Преди около 120 млн. години водите на днешната Лилячка река (малък десен приток на река Ботуня) са били подземен поток. С течение на времето ерозията допринася за откриването на пещерата, като прояжда отвори в тавана. Образуват се много карстови форми, наподобяващи мостове. След по-късното разрушаване и на техните сводове от ерозията, откритата вече пещера се превръща в речна долина. Остават запазени част от свода и стените. Сегашният облик на природния феномен започва да се образува преди десетки хиляди години. Пластовете му, които потъват под лек наклон под повърхността, са известни като „горни ургонски варовици“ и „горни орбитолинни пластове“. Пещерата спада към горните ургонски варовици, а сводът и стените на мостовете – към горни орбитолинни пластове, тъй като са изградени от песъчливи органогенни варовици и по тях има вкаменелости от мезозойска морска фауна (орбитолини, миди, охлюви, морски таралежи, брахиоподи и амонити от периода на долната креда).
До Божия мост може да се достигне по два маршрута: през селата Лиляче и Чирен, чиито землища мостът разделя.
От Враца се хваща пътя за Борован (за Чирен няма табела). От табелата на Враца до разклона за Чирен са 5 км. След като тръгнете по пътя за Чирен засичате нови 5,7 км, след които се завива наляво. Скоро пътят от асфалтов става бетонен, карайки по него се свива вдясно на първия разклон. Няколкостотин метра след разклона пътят става коларски, но е проходимо и с кола се стига до поляна, на която има реставрирана стара римска крепост.
От тук тръгвате пеша към най-отдалечената от вас кула, покрай която минава пътеката за Божия мост. По тази пътека след 2 – 3 мин го виждате, а след още една минута по вече стръмната пътека се озовавате в прохладния въздух под него. Тук има изградени пейки и огнище.
Сан Карлос де Барилоче

Сан Карлос де Барилоче (на испански: San Carlos de Bariloche) е град в Аржентина в провинция Рио Негро. Той е столица на департамента Барилоче, разположен в подножието на Андите. Намира се в подножието на езерата Науел Уапи (Nahuel Huapi), Гутирез Маркарди (Gutiérrez Mascardi), също планините Ото, Лопес и Катедралата. Броят на жителите му наброява 109 305 жители (по преброяване от 2010 г.). Барилоче е най-големият град в провинцията и заради разположението му в зелени планински пейзаж е важен туристически център с участието на до един милион туристи на година (2005: 727 784; 2006 г.: 804 823). Мястото е известно за ски курорт, но също така и за красива природа, идеално място за скално катерене и туризъм.
Името идва от думата мапуче Vuriloche и означава „хора зад планината“ (furi = след себе си, che = хора).
В Сан Карлос де Барилоче се провежда 31-вия конгрес на ФИС от 29 – 30 април 1977 година, на който е взето решение да се организира Световната купа по ски бягане.
Фредерик де Мухерон

Фредерик де Мухерон (на нидерландски: Frederik de Moucheron) е холандски пейзажист от Златния век на холандското изкуство.
Фредерик де Мухерон е син на художника Балтазар де Мухерон и Корнелия ван Брукховен. Баща му е от заможно семейство на търговци на вино и е изобразен като едно от най-малките деца в Портрет на семейство Мухерон (1563). Фредерик се обучава заедно с Ян Аселейн и става пейзажист. Фредерик заминава за Париж, когато е на 22 и прекарва там 3 години, след който поема на пътуване през Антверпен, Париж и Лион и през 1659 година се установява в Амстердам. Там, през същата година, той се жени за Марийке де Юдервиле, дъщеря на художника Исак де Юдервиле, от която има единадесет деца. Погребан е в Амстердам.
Фредерик де Мухерон рисува френски италиански и холандски пейзажи. За довършването на тези пейзажи той се уговарял със съвременниците си да нарисуват човешки фигури в картините. Такива фигури добавили Адриан ван де Велде в Амстердам, Теодор Хелмбрекер в Париж и от време на време Йоханес Лингелбах и Николаас Петерсон Берхем.
Синът на Фредерик Исак става известен гравьор и художник с много оцелели пейзажи в Амстердам.
Холандски сайт с няколко картини на Фредерик де Мухерон