davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Jus (sos)

Jusul este un sos folosit frecvent în bucătăria anglo-saxonă, unde este cunoscut sub denumirea de gravy. Acest sos poate fi îngroșat și mai mult prin adăugarea de făină și aromatizat cu ierburi, cuburi de gătit și alte ingrediente. Mai recent, sosul este comercializat sub formă de cuburi concentrate, sub formă de pudră și în conserve. Sosul este folosit frecvent în bucătăria engleză pentru a însoți friptura, piureul de cartofi, drobul sau orezul. Sosul gravy este consumat de obicei de americani la prânzul de Ziua Recunoștinței și este servit într-o sosieră numită „gravy boat”.
Perioada de glorie a jusului a început în bucătăria franceză în secolul al XVII-lea și s-a răspândit treptat în Europa și America; în 1848, cartea de bucate a Elizei Acton enumera 15 rețete.
În Regatul Unit și Irlanda, Sunday roast este de obicei servită cu sosul gravy. Se consumă în mod obișnuit cu carne de vită, porc, pui sau miel. Este, de asemenea, popular în diferite părți ale Angliei, Scoției, Țării Galilor și Irlandei cu pește cu cartofi pai.
În bucătăria britanică și irlandeză, precum și în bucătăria din țările Commonwealth precum Australia, Noua Zeelandă și unele zone din Canada, cuvântul gravy se referă doar la sosul pe bază de carne. Cu acest termen se includ alte sosuri îngroșate. Una dintre cele mai populare forme este onion gravy (gravy cu ceapă), care se mănâncă cu cârnați, Yorkshire pudding și carne friptă.
În Statele Unite, sosul este consumat în mod obișnuit cu alimente de Ziua Recunoștinței, cum ar fi curcanul, piureul de cartofi și umplutura. O variantă din sudul Statelor Unite este sosul de cârnați mâncat cu American biscuits (un fel de pâine). Un alt fel de mâncare din sudul SUA care folosește gravy alb este friptura de pui prăjită. Orezul cu gravy este un fel de mâncare comun în bucătăria cajun și creolă din statul Louisiana, din sudul SUA.
Sosul este o parte integrantă a preparatului canadian poutine. În Quebec, poutine gravy este subțire și uneori este un amestec de carne de vită și supă de pui. Alte locuri din Canada folosesc un sos gravy mai gros, similar cu un gravy american.
În unele părți ale Asiei, în special în India, gravy este orice parte lichidă îngroșată a unui fel de mâncare. De exemplu, partea lichidă a unui curry gros poate fi denumită gravy.
Materiale media legate de Jus la Wikimedia Commons
Frigărui

Frigărui (Romanian pronunciation: [friɡəˈruj], singular: frigăruie) is a Romanian dish consisting of small pieces of meat (usually pork, beef, mutton, lamb or chicken) grilled on a skewer, similar to shashlik or shish kebab. Often, the pieces of meat alternate with bacon, sausages, or vegetables, such as onions, tomatoes, bell peppers and mushrooms. It is seasoned with spices such as pepper, garlic, savory, rosemary, marjoram and laurel.
The word frigăruie is a diminutive form of frigare "skewer", which is derived from a frige, meaning "to grill" or "to fry". This in turn comes from the Latin frῑgĕre "roast, fry" and as such is a cognate of the English "fry".
Liverwurst

Liverwurst, leberwurst, or liver sausage is a kind of sausage made from liver. It is eaten throughout Europe, as well as North and South America, notably in Argentina and Chile.
Some liverwurst varieties are spreadable. Liverwurst usually contains pigs' or calves' liver. Other ingredients are meat (notably veal), fat, and spices including ground black pepper, marjoram, allspice, thyme, ground mustard seed, and nutmeg. Many regions in Germany have distinct recipes for liverwurst. Adding ingredients like pieces of onion or bacon to the recipe make each variety of liverwurst very important to cultural identity. For example, the Thüringer Leberwurst (Thuringian liverwurst) has a Protected Geographical Status throughout the EU. Recently, more exotic additions such as cowberries and mushrooms have gained popularity.
The word liverwurst is a partial calque of German Leberwurst (pronounced [ˈleːbɐˌvʊʁst] ) 'liver sausage', and 'liver sausage', a full calque.
A fourteenth century mention in Latin however uses the term "liverworsted": "Hec fercula dari solent magna sulta, porrum, pulli, farti seu repleti, ferina apri, carnes piperis, XII tybie gesenghet, XII pulli in suffene seu sorbicio, liverworsted gherostet, assaturam, magnas carnes, oblatas et crumbrod."
In some parts of Germany, liverwurst is served sliced on a plate, often with mustard or pickled cucumber. It is most commonly eaten spread on bread, as it is very soft.
In the Netherlands, liverwurst (Dutch: leverworst) is customarily served in slices, often with mustard. Groningen and The Hague are known for their own types of liverwurst: Groninger leverworst in Groningen and Haagse leverworst from The Hague.
In Hungary, liverwurst is customarily served on open sandwiches, or with cheese as a filling for pancakes which are baked in the oven.
In Romania, liverwurst is called lebărvurst, lebăr, or cârnat de ficat. Unlike the German sausage Leberwurst that uses beef, the lebăr uses only pork.
Lebăr is eaten mainly for the winter holidays. It tastes fragrant and sweet with liver pâté. It is generally used as Christmas Eve dinner, sliced on bread with mustard and murături.
Liverwurst is typically eaten as is, and often served as traditional or as open-faced sandwiches. It is popular in North America with red onion and mustard on rye or whole grain bread. In the Southern and Midwestern US, liverwurst is served with slices of sweet pickles (gherkins pickled with vinegar, sugar, and mustard seeds). In the Northeast US, liverwurst is served with dill pickles (gherkins pickled with vinegar, salt, and dill).
In the Midwestern US, liverwurst is also known as liver sausage. If smoked, it is known as braunschweiger. Liverwurst is typically served on crackers or in sandwiches. It is often sold pre-sliced.
The Polish pasztetowa is made using calf's liver. It is often served on rye bread with horseradish-style mustard. Pasztetowa is popular throughout the year, but is most frequently served at Christmas and Easter.
Daniel Dines

Daniel Solomon Dines (born January 1972) is a Romanian billionaire entrepreneur, and the co-founder and executive chairman of UiPath, a robotic process automation platform. Forbes nicknamed him the Boss of the Bots, becoming the first bot billionaire.
As of March 2024, Dines was the wealthiest person in Romania, with an estimated net worth of US$2.7 billion.
Dines' father was an engineer and his mother a teacher. Dines earned a degree from the University of Bucharest. He was a self-taught programmer.
Dines worked for Microsoft in Seattle, Washington, US, from 2000 to 2005, then later returned to Romania. Dines started DeskOver in 2005 in Bucharest, Romania, and later renamed it UiPath and moved its headquarters to New York City in 2018. He has stated that he wanted UiPath to be a kind of Romanian Google or Facebook.
In April 2019, Dines donated €1 million to help rebuild Notre-Dame.
Ostropel

Ostropel is a typical Romanian stew that is primarily made from chicken mixed with a thick tomato sauce. Additionally, garlic or spring onions can be added to the dish. Rabbit, lamb, or other types of meat are also sometimes used and, alternatively, vegetarian versions can be made during fasting periods.
Mămăligă (polenta) is typically used as a side dish, together with a light salad.
Like many Romanian dishes, the ostropel has regional variations. For example, in Moldova, the recipe is rather simple, without many other ingredients added to the sauce. In Oltenia, carrots and vinegar are added to the sauce, and the final dish is served with boiled potatoes instead of mămăligă.
Tocană

Tocană, also known as tocăniță, is a Romanian stew prepared with tomato, garlic and sweet paprika. Traditionally, it is consumed with a cornmeal mush named mămăligă. The dish has a history of being consumed by shepherds in the Romanian mountains. Derived from the Latin "toccare" into the modern "toca", the term is sometimes rendered as "tokana" in English.
Variations include the inclusion of mushrooms in the stew's preparation. Additional variations include the addition or use of meat, such as lamb, and potatoes.
TV Off

"TV Off" (stylized in all lowercase) is a song by American rapper Kendrick Lamar from his sixth studio album, GNX (2024). It was released on November 26, 2024, alongside "Squabble Up", as one of the album's lead singles through PGLang and Interscope Records. It features guest vocals by rapper Lefty Gunplay and was produced by Sounwave, Jack Antonoff, Mustard, Kamasi Washington, and Sean Momberger.
Upon release, "TV Off" emerged as one of the standout tracks on the album, mainly due to its sonic resemblance to the Mustard-produced "Not Like Us", released earlier in 2024. According to Mustard, the similarities were "definitely intentional" and revealed that it was recorded around the same time as "Not Like Us" in May 2024 but at two different times, thus the beat switches. The song was especially noted for Lamar screaming Mustard's name as a transition between the two parts, subsequently popularized as a meme.
Lamar performed the second half of the song as the closing number to his Super Bowl LIX halftime show with Mustard as the guest.
"TV Off" is a West Coast hip-hop song split into two distinct parts that are connected through a beat switch around the two-minute mark. The song contains samples from "MacArthur Park" by Monk Higgins, along with a snippet of horns from "The Black Hole – Overture" composed by John Barry for the soundtrack to the film The Black Hole (1979), and an interpolation from "Kick in the Door" by The Notorious B.I.G. As the production of the first part fades out, Mustard's signature tag emerges again as a "booming" percussion kicks in and is followed by Lamar's "animated" scream. The song also includes a small instrumental that plays slightly in the background, which sounds extremely similar to the "Meet the Grahams" instrumental.
Zachary Horvath of HotNewHipHop viewed the song as a "pseudo-sequel" to "Watch the Party Die", released exclusively on Lamar's social media in September 2024, as it furthers the idea of resetting the culture in rap music. Despite the superficial similarities to "Not Like Us", distinctions mainly stand out on the lyrical front. Lamar offers his critical stance in regards to social media and the associated distortion of perception. Writing for Pitchfork, in a mixed review, Alphonse Pierre said of the song: "Mustard's backside of 'tv off' is drowned out by these cheesy blaring horns that feel made to go dumb in Nike commercials".
Coffeemaker

A coffeemaker, coffee maker or coffee machine is a cooking appliance used to brew coffee. While there are many different types of coffeemakers, the two most common brewing principles use gravity or pressure to move hot water through coffee grounds. In the most common devices, coffee grounds are placed into a paper or metal filter inside a funnel, which is set over a glass or ceramic coffee pot, a cooking pot in the kettle family. Cold water is poured into a separate chamber, which is then boiled and directed into the funnel and allowed to drip through the grounds under gravity. This is also called automatic drip-brew. Coffee makers that use pressure to force water through the coffee grounds are called espresso makers, and they produce espresso coffee.
On 27 August 1930, Inez H. Peirce of Chicago, Illinois, filed her patent for the first vacuum coffee maker that truly automated the vacuum brewing process, while eliminating the need for a stovetop burner or liquid fuels.
A cafetiere (coffee plunger, French press in US English) requires coffee of a coarser grind than does a drip brew coffee filter, as finer grounds will seep through the press filter and into the drink.
Because the coffee grounds remain in direct contact with the brewing water and the grounds are filtered from the water via a mesh instead of a paper filter, coffee brewed with the cafetiere captures more of the coffee's flavour and essential oils, which would become trapped in a traditional drip brew machine's paper filters. As with drip-brewed coffee, cafetiere coffee can be brewed to any strength by adjusting the amount of ground coffee which is brewed. If the used grounds remain in the drink after brewing, French pressed coffee left to stand can become "bitter", though this is an effect that many users of cafetiere consider beneficial. For a 1⁄2-litre (0.11 imp gal; 0.13 US gal) cafetiere, the contents are considered spoiled, by some reports, after around 20 minutes.
The single-serve or single-cup coffeemaker had gained popularity by the 2000s.
Barista

A barista (/bəˈriːstə, -ˈrɪs-/ bə-REE-stə, bə-RIST-ə, Italian: [baˈrista]; lit. 'bartender') is a person, usually a coffeehouse employee, who prepares and serves espresso-based coffee drinks and other beverages.
The word barista comes from Italian, where it means a male or female "bartender" who typically works behind a counter, serving hot drinks (such as espresso), cold alcoholic and non-alcoholic beverages, and snacks. The native plural in Italian is baristi for masculine (lit. 'barmen' or 'bartenders') or bariste for feminine (lit. 'barmaids'), while in English and Spanish it is baristas.
Baristas generally operate a commercial espresso machine, and their role is preparing and pulling the shot; the degree to which this is automated or done manually varies significantly, ranging from push-button operation to an involved manual process. Espresso is a notoriously finicky beverage, and good manual espresso-making is considered a skilled task. Further, the preparation of other beverages, particularly milk-based drinks such as cappuccinos and caffè lattes, but also non-espresso coffee such as drip or press pot, requires additional work and skill for effective frothing, pouring, and most often latte art.
The barista is usually trained to operate the machine and to prepare the coffee based on the guidelines of the roaster or shop owner, meanwhile, more experienced baristas may have the discretion to vary the preparation or experiment. Some steps to put details on making good coffee, include grinding the beans, extracting the coffee, frothing the milk, and pouring.
Beyond the preparation of espresso and other beverages and general customer service, skilled baristas acquire knowledge of the entire process of coffee to effectively prepare a desired cup of coffee, including maintenance and programming of the machine, grinding methods, roasting, and coffee plant cultivation, similar to how a sommelier is familiar with the entire process of winemaking and consumption. A barista can acquire these skills by attending training classes, but they are more commonly learned on the job.
Formal barista competitions originated in Norway, and one such is the World Barista Championships, held annually at varied international locations. The knowledge sharing at WBC is credited with spreading the beverage espresso and tonic to North America.
Media related to Baristas at Wikimedia Commons
Yoli

Yoli, también conocido como Yoli de Acapulco,​ es un refresco mexicano de limón que, hasta hace poco sólo estaba disponible en el estado de Guerrero y sus alrededores. Fue creada por Manuel Castrejón Gómez. La marca fue en un tiempo propiedad de Grupo Yoli, una empresa embotelladora de Coca-Cola en el estado de Guerrero. En 2013, Yoli fue adquirida por The Coca-Cola Company y en diciembre de ese mismo año comenzó a estar disponible en Toluca, Estado de México, Cuernavaca, Morelos, y alrededor de todo México.​
Le receta original incluía ralladura de cáscara de limón mezclada con jugo de limón hervido y azúcar.​
En Taxco, Guerrero, en 1918 se crea el refresco bajo el nombre de "La Vencedora".​ En 1933, se le cambia el nombre a "Yoli".​ En 1938, se vendió la primera franquicia a Coca-Cola. En 1950, se inauguró la planta productora en Acapulco.​
En sus inicios, la botella se sellaba con una canica y brea, característica que hacía necesario agitar la botella para abrirla.​ El nombre se debe a que la hija del empresario dueño de la refresquera se llama Yolanda, Yoli, de manera afectuosa.​
Aquí no hay playa

«Aquí no hay playa» es una canción de la banda española de pop/rock The Refrescos, que forma parte de su primer álbum de estudio, The Refrescos (1989).
A ritmo de ska,​ el tema comenzó a ser interpretado por la banda en 1986.​ Su autor, Bernardo J. Vázquez, confesaría que se le ocurrió la idea de escribir esta canción agobiado por los rigores estivales de la capital española.​
Se trata de una canción que, glosando todas las bondades de la ciudad de Madrid (ocio, museos, parques), carece sin embargo de playa.​​ Se incluyen numerosas alusiones a la actualidad del momento: desde la movida madrileña hasta referencias a políticos locales como Joaquín Leguina, Enrique Tierno Galván y Juan Barranco, así como a la presidencia rotatoria del Consejo de la Unión Europea correspondiente a España en aquel entonces y al doblete de Liga y Copa del Rey conseguidos por el Real Madrid Club de Fútbol en aquel año.
El tema se incluyó en su primera maqueta, Rompeolas, junto a otros temas como O home de Petín o Me espías, que empezó a sonar con éxito en el programa de radio Diario Pop de Radio 3 de RNE.
A partir de ese momento se comenzó a hablar de esta pegadiza canción y de lo prometedor del grupo, que además tenía la virtud de contar con un impactante espectáculo en directo gracias a las excentricidades de Bernardo (conocido entonces como Bernárdez). Después de que 4 compañías discográficas se disputasen su contratación, al final firmaron por PolyGram​ y en 1989 salió a la venta el primer álbum de estudio, The Refrescos. El sencillo Aquí no hay playa sonó con gran éxito durante ese año, llegó a ser una de las canciones del verano.
El grupo ha sido plenamente identificado con la canción.​ Calificada como himno generacional,​ Fue tal el éxito de la canción, que la frase que le da título pasó al lenguaje cotidiano de los españoles y se sigue utilizando actualmente.​
El tema alcanzó el número uno de la lista de Los 40 Principales por primera vez la semana del 5 de agosto de 1989. Además ha sido calificado por la revista Rolling Stone en el número 183 de las 200 mejores canciones del pop rock español, según el ranking publicado en 2010.​ Elegida mejor canción del verano de la historia según la encuesta popular realizada por la web Yo fui a EGB en 2013.​
En 1991 el grupo musical de Turín Statuto publicó una versión en italiano titulada Qui non c´e il mare.
En 1999 The Refrescos realizan una versión en gallego para su split Xacobeo.
En agosto de 2013 graban una nueva versión del tema y publican con el sello Potencial Hardcore una edición especial conmemorativa del 25 aniversario del gran éxito de la banda en formato maxisencillo vinilo 45 r. p. m. con Madrid is Fun en la “cara b”. Lo acompañan de un nuevo videoclip, del realizador Juan Carlos Arévalo. En 2015 también incluyen esta versión en la edición mexicana del álbum Sal y Sol
En 2016 la banda de Colonia Kempes Feinest graban su álbum Doch Isso en el que incluyen una versión en alemán que titulan Springe.
Graffiti 3X

Graffiti 3X es una banda de hardcore punk mexicana formada en el año 1993 en la Ciudad de México.
El grupo cumple una función social importante, pues de algún modo le da voz a una generación de jóvenes que no se identifica con otra serie de bandas. No obstante, ha sido blanco de críticas de varios sectores punks, quienes los consideran "comerciales".
A finales de los años 80, el líder de la banda se enroló en las filas del PRI, estuvo en el Frente Juvenil Revolucionario, después se dio cuenta de la situación del país así fue como se convirtió en punk. Wong empezó primero como asiduo a las tocadas, después fue secre (como nombran a la gente que carga los instrumentos, cargan las cervezas y consiguen las groupies a los músicos) y finalmente cantante. Graffiti 3X ha grabado siete discos, un clip y un video en formato vhs.
Graffiti 3X adoptó este nombre porque consideran que el graffiti es un arte callejero", curiosamente, el anexo de 3X no tiene ninguna connotación sexual o pornográfica, es más bien porque a Roberto Wong vocalista de la banda le gustaban las caricaturas y veía cuando salía la botella de licor con XXX, el 3X es un recuerdo de la infancia para el.
Sombrero de charro

El sombrero de charro es un sombrero popular de la cultura mexicana, usado principalmente por los jinetes conocidos como charros. La prenda del sombrero de la península ibérica fue traído por los españoles, y fue en San Luis Potosí e Hidalgo donde los chichimecas y pames los empezaron a elaborar y a moldearlos de acuerdo a su cultura, hechos de palma trenzada, ala ancha, copa puntiaguda, es pues que el Sombrero de Charro mexicano es un sombrero mestizo.​ Está elaborado con fieltro de lana, de pelo de liebre o de paja de trigo, y es una auténtica protección para el brillante sol de Jalisco, y para la caída desde el lomo de un caballo. Por eso, el verdadero sombrero de charro es de ala ancha, levantado de la parte posterior; lleva en la copa cuatro "pedradas" que le dan resistencia en caso de impacto. Para ese último caso es mejor el sombrero hecho de palma, que es más sólido sin ser demasiado pesado.
De acuerdo a la región presenta variantes: en las zonas más secas, el ala es más ancha que en las zonas boscosas, y en aquellas con mayor humedad, los materiales son más frescos y ligeros que en las tierra altas.
Suelen adornarse generalmente con toquillas y ribetes bordados o "calados". Los tipos de sombrero más usados son el "San Luis Moderado", "Pachuca", "Cocula", "Hacendado", entre otros.
Un sombrero de charro verdadero es creado por artesanos especializados, y es muy distinto al que se vende en las tiendas de recuerdos para turistas.
Quienes lo han usado conocen los múltiples usos y beneficios de su diseño. Algunos pueden ser: no solo cubrirse del brillante sol, sino igualmente del viento y, sobre todo, del polvo; con él se atiza un fuego como se apaga si se enciende el campo; se ataranta una víbora y luego se la mata; se realiza un lance a un toro bravo que sale por el monte y se le esquiva; se le da de beber a un cuaco (caballo); se cubre el anonimato antes de un lance de amor o de librarse de un enemigo; se utiliza como escudo en la defensa de un ataque a machete o navaja, tomándolo del barbiquejo; cubre estupendamente de la lluvia que, con manga de paja o lona ahulada, es el mejor paraguas a pie o a caballo; en jaripeo, sobre todo de toros cebú, protege de los peligros de una cornada y, en caso de caída, hace las veces de casco; y otros usos que podrían añadirse por quienes lo han utilizado en el campo.
Fedora (sombrero)

El fedora es un sombrero flexible y de ala media o ancha, clásico y originario de Italia. Por antonomasia, es también llamado por el nombre de la empresa de vestimenta que lo inventó, «Borsalino». En la jerga rioplatense de los años 20, 30 y 40, el sombrero fedora se denominó «gacho». Un exitoso tango del cantautor Carlos Gardel se titula Gacho gris.
Mexican Hat (Utah)

Mexican Hat (en español, sombrero mexicano) es el nombre de un lugar designado por el censo ubicado en el centro-sur del condado de San Juan a orillas del río San Juan en el estado estadounidense de Utah. En el año 2000 tenía una población de 88 habitantes y una densidad poblacional de 4,1 personas por km², con un importante decremento con respecto al de 1990, cuando contaba con 259 habitantes. Está junto a la autopista U.S. 163, a 5 km al sur de la intersección con la autopista Utah SR-261. Se encuentra junto a la frontera norte de la nación navajo y de Monument Valley.
Mexican Hat se encuentra ubicado en las coordenadas 37°9′54″N 109°51′56″O﻿ / ﻿37.16500, -109.86556. Según la Oficina del Censo, la localidad tiene un área total de 22,4 km² (8,6 mi²), de la cual 1,2 km² (0,5 mi²) (5,3%) es agua.​
El nombre «Mexican Hat» proviene de una curiosa formación rocosa en forma de sombrero, de 18,3 m de ancho y 3,7 m de espesor, y a una altitud de 1.340 m. s. n. m. Se encuentra al noroeste de la localidad.
El Parque Estatal Goosenecks se encuentra a unos 14 km al Oeste-Noroeste, y, el Alhambra Rock a unos 10 km al Oeste-Suroeste.
Según la Oficina del Censo en 2000 los ingresos medios por hogar en la localidad eran de $57.656, y los ingresos medios por familia eran $58.750. Los hombres tenían unos ingresos medios de $41.250 y $18.750 para las mujeres. La renta per cápita para la localidad era de $14.973. Alrededor del 6.5% de la población estaban por debajo del umbral de pobreza.​
Fermín Estrella Gutiérrez

Fermín Estrella Gutiérrez (Almería, 28 de octubre de 1900 - Buenos Aires, 18 de febrero de 1990) fue un escritor, poeta, profesor y académico español residente en Argentina.
Aunque español de nacimiento, adoptó a Argentina como patria.
Fue maestro, profesor e inspector de enseñanza, subsecretario del Ministerio de Educación en 1955, vocal del Consejo Nacional de Educación de Argentina y profesor de literatura española en la Facultad de Filosofía y Letras de la Universidad de Buenos Aires.
Su obra Sonetos de la soledad del hombre (1949) ganó el Premio Nacional de Literatura argentino, a la vez que se hizo con la Faja de Honor de la Sociedad Argentina de Escritores (órgano cuya comisión directiva presidió más adelante, entre 1959 y 1961).
Publicó además numerosos trabajos en la revista Nosotros y colaboró con asiduidad en la sección cultural del diario argentino La Nación.
Su poesía derivó del ámbito familiar e íntimo y la naturaleza a lo más puramente existencial. Esta evolución se aprecia en la trayectoria de su obra, comenzando con El cántaro de plata, y continuando con Canciones de la tarde (1925), La niña de la rosa (1931), Sonetos del cielo y de la tierra (1941), El libro de las horas (1972), Sonetos de la vida interior (1979), y Versos para mi gente (1986), entre otros poemarios.
En general, su estilo poético destaca por la delicadeza y el matiz y se acerca a la estética romántica y modernista. Su debilidad por las medidas clásicas lo hizo preferir el soneto como construcción poética ideal. Domina en su obra un hondo lirismo, y una serena melancolía envuelve al paisaje, que nunca falta en su imaginario. Su poesía, así pues, cubre un amplio registro expresivo y estilístico, desde el romanticismo recuperado por la Generación del 40 y el modernismo hasta cierto vuelco metafórico propio de las vanguardias de los años 1920.
Poemas, cuentos y ensayos de Estrella Gutiérrez han sido traducidos a varios idiomas. Azorín, Alfonso Reyes, Benjamín Jarnés, Roberto F. Giusti, Arturo Marasso, Luis Emilio Soto y M. Romera-Navarro entre otros escritores, han admirado su labor literaria.
Estrella Gutiérrez fue designado en 1955 miembro de número de la Academia Argentina de Letras, de la que llegó a ejercer la vicepresidencia, y en la que tuvo muy activa participación. También fue miembro de número de la Real Academia de Ciencias y de la de Rubén Darío. Fue elegido miembro correspondiente de la Academia Mexicana de la Lengua.​
Publicó libros de cuentos, como Desamparados (1926), y El ladrón y la selva (1930) y novelas como La revoltosa (1928) y Trópico (1937), además de numerosos ensayos sobre literatura y libros de texto, como Historia de la Literatura Española, Hispanoamericana y Argentina, que han utilizado varias generaciones de estudiantes argentinos.
Póstumamente se ha presentado Los altos años (2004), serie de 38 poemas inéditos, los últimos que había escrito.
Vivió la mayor parte de su vida y sus últimos días en la calle Beauchef de Buenos Aires, en una casona que alberga hoy un conocido restaurante porteño.
Fue gran amigo de Alfonsina Storni y escribió letras para composiciones clásicas del argentino Alberto Balzanelli.
Café Coca Cola

El Café Coca Cola es un café histórico de la ciudad capital de Panamá, y siendo parte del Casco Antiguo, está considerado también como patrimonio cultural de la Humanidad por la UNESCO.
Abrió en 1875, siendo el primer café del país y el más antiguo de la capital panameña, y fue inaugurado por un español de segunda generación con el nombre original "Nueve Puertas", que representaba la cantidad de puertas que tenía originalmente el local (actualmente sólo tiene dos).​
Tras la separación de Panamá de Colombia en 1903, se inició la construcción del Canal de Panamá por parte de los estadounidenses, y por influencia de ellos en 1906 se construyó una fábrica de Coca-Cola en el nuevo país, junto con Cuba, siendo uno de los primeros países que se producía el refresco fuera de Estados Unidos. La creciente influencia de Coca-Cola, que buscaba saciar la sed de los trabajadores canaleros, motivó a los dueños del restaurante a cambiar de nombre al actual, recibiendo inicialmente el permiso del nombre y logo de la compañía (en ese momento el concepto de derechos de autor no se había establecido).​
Sin embargo, en la década de 1950 la compañía cambió radicalmente de parecer y trató de demandar al café en dos ocasiones, pero perdió en ambas. Debido a la situación Coca-Cola prefirió desistir y entablar buenas relaciones con el café, siendo el único en el mundo que puede usar el nombre e imagen del producto a su conveniencia. Un supervisor de Coca-Cola desde Atlanta visita anualmente el local.​
El café forma parte del Casco Antiguo y ha sido punto de reunión y tertulia de varias personalidades históricas que fueron sus comensales. Se tiene registrada la visita de Joan Pujol (doble agente apodado Garbo) durante su estancia en Panamá, la de Che Guevara y Fidel Castro en 1953, cuando estaban planeando la Revolución cubana, también de Juan Domingo Perón y su esposa Evita Perón durante su exilio, Pablo Neruda, Julio Iglesias y Gilberto Santa Rosa. También tuvo la visita de los actores Pierce Brosnan durante la filmación de El sastre de Panamá y de Daniel Craig en la filmación de Quantum of Solace.​​​​
También tuvo como comensales destacados locales a los boxeadores Roberto Durán e Ismael Laguna y los militares Omar Torrijos y Manuel Antonio Noriega. En 1970, fue el último lugar donde se reportó con vida al dirigente opositor Heliodoro Portugal, antes de ser llevado por las unidades militares y su posterior desaparición; una de las calles adyacentes al café fue renombrada con el del dirigente desaparecido.​
Tiene una visita diaria de dos mil personas y mantiene un servicio todos los días, pero no durante las 24 horas. Comparado con otros restaurantes del área de Casco Antiguo, es una de las opciones más económicas y mantiene un menú basado en la gastronomía panameña.​
Pepsi Invaders

Pepsi Invaders, también conocido como Coke Wins, es un videojuego basado en Space Invaders para la plataforma Atari 2600, encargado a la empresa Atari por Coca-Cola para la convención de ventas de 1983. Se lo puede considerar un hack de ROM oficial. El juego es idéntico al Space Invaders, sólo que en vez de una flota de invasores completa hay seis filas de letras formando P E P S I seguidas de un invasor cada una.​ El platillo volador que vuela por encima de los invasores periódicamente fue reemplazado con el logo de Pepsi y el ambiente tiene un predominante color marrón como la gaseosa de Coca-Cola. Otra diferencia con el juego original es que se tienen vidas ilimitadas, pero un límite de tres minutos para conseguir tantos puntos como sea posible.​
En la convención de ventas de 1983 fue entregado a los altos ejecutivos de Coca-Cola. Estos recibieron una consola Atari 2600 junto con la correspondiente copia del juego cada uno, en un cartucho estándar sin etiquetar, solamente con una pegatina que decía "Atari Goes Better With Coke" ("Atari es mejor con Coca-Cola").​
Debido a que sólo fueron creados 125 cartuchos de este juego, se han convertido en objetos coleccionables de alto costo, vendiéndose por Internet en páginas como eBay a precios muy altos.​
Refrescos Dumbo

Refrescos Dumbo es una marca de bebidas gaseosas perteneciente a Embotelladora Terepaima con sede en la ciudad de Cabudare en el Estado Lara - Venezuela.
Refrescos Dumbo nace en 1951 en el centro del país, siendo la primera Kolita de Venezuela, contaba con cuatro plantas para esa época, donde solo producía Kolita Dumbo, mas ésta desaparece del mercado en 1975 con un intento de volver al mercado en lata para principios de la década de los 90 sin mucho éxito.
A inicios del 2000 son adquiridos los derechos de la marca por Embotelladora Terepaima, la que aprovechando su experiencia fabricando y comercializando otras marcas de sabores como Grapette, Swing y Drink decide diversifica sus sabores en el 2007, incorporando Uva, Mandarina, Piña, Limón, y manteniendo la Clásica Kolita.​
A partir de 2008 también incorpora a su portafolio el sabor a Manzana o Manzanita.
Desde el año 2010 comienza a comercializarse la presentación en envase de 2,5 L .​
Desde el 2012 inicia la producción y comercialización del empaque Dumbito, con un tamaño de 33 cl en plástico PET.​
La marca Refrescos Dumbo es comercializada en toda Venezuela por medio de una red de distribuidores autorizados que llevan todas las presentaciones de la marca que son:
También se comercializa bajo estas presentaciones la bebida de cola bajo el nombre de King Cola.
List of lemon-lime drink brands

A lemon-lime soft drink or lemon-lime soda (also known as lemonade in the United Kingdom, Australia and New Zealand and as cider in Japan and South Korea) is a carbonated soft drink with lemon and lime flavoring.
Lemon-lime soft drinks are typically colourless; however, coloured varieties such as Limca are also available. Similar in appearance and flavor to the clear varieties of lemonade found in the UK and Australia, lemon-lime soft drinks are often packaged in green bottles to better distinguish them from soda water.
Coca-Cola FEMSA

Coca-Cola FEMSA, S.A.B. de C.V., known as Coca-Cola FEMSA or KOF, is a Mexican multinational beverage company headquartered in Mexico City, Mexico. It is a subsidiary of FEMSA which owns 47.8% of its stock, with 27.8% held by wholly owned subsidiaries of The Coca-Cola Company and the remaining 25% listed publicly on the Mexican Stock Exchange (since 1993) and the New York Stock Exchange (since 1998). It is the largest franchise Coca-Cola bottler in the world, the company has operations in Latin America, although its largest and most profitable market is in Mexico.
Coca-Cola FEMSA began as a joint venture with The Coca-Cola Company in 1991 with FEMSA initially owning 51% of the stock. It started expanding its international operations in 2003 when it acquired Panamerican Beverages (Panamco), another Mexican Coca-Cola bottler with operations in Central America, Colombia, Venezuela, and Brazil. It later acquired additional bottling companies in Brazil (its second largest market) as well as the main Coca-Cola bottler in the Philippines in 2013, until 2018 when the company was then renamed to Coca-Cola Beverages Philippines.
In 2007, Coca-Cola FEMSA acquired Jugos del Valle in a joint venture with The Coca-Cola Company. In June 2008, Coca-Cola FEMSA acquired Refrigerantes Minas Gerais.
In 2011, the company merged Grupo Tampico and Corporación Los Angeles. Later that same year, Coca-Cola FEMSA acquired Grupo Industrias Lacteas, parent company of Estrella Azul, in a joint venture with The Coca-Cola Company.
Coca-Cola FEMSA merged beverage operations with Grupo Fomento Queretano in 2012. In 2013, the company merged more bottling operations with Grupo Yoli as well as acquiring Brazilian companies Companhia Fluminense de Refrigerantes and Industria Brasileira de Bebidas.
In 2015, Coca-Cola FEMSA opened two $500 million bottling plants in Itabirito, Brazil, and Tocancipa, Colombia. The company completed its $1 billion acquisition of VONPAR in Brazil in 2016. Coca-Cola and Coca-Cola FEMSA also bought the AdeS brand from Unilever in a joint venture that same year.
In 2018, Coca-Cola FEMSA acquired Guatemalan bottlers ABASA and Los Volcanes as well as MONRESA in Uruguay.
On Coca-Cola FEMSA's 2011 venture into the coffee vending market:
On Coca-Cola FEMSA's approach to human resource management, focusing on their operations in Colombia:
On the strategic moves undertaken by Coca-Cola FEMSA and five other Mexican firms during the Great Recession:
Mexican War Streets

The Mexican War Streets, originally known as the "Buena Vista Tract," is a historic district that is located in the Central Northside neighborhood of Pittsburgh, Pennsylvania, in the United States. The district is densely filled with restored row houses, community gardens, and tree-lined streets and alleyways. The area dates to around the time of the Mexican–American War and a number of streets are named after battles and generals of the war.
During the late nineteenth century, Allegheny, Pennsylvania (later annexed by Pittsburgh), became known for its stately homes that were occupied by some of the area's wealthy families. One such area became known as the Mexican War Streets. It was developed from land owned by William Robinson Jr., an ex-mayor of the city of Allegheny, who subdivided the property into streets and lots in 1847. Surveys for the development were made by Alexander Hays.
A number of the streets are named after battles and generals of the Mexican–American War, including Buena Vista Street (named for the Battle of Buena Vista), Monterey Street (for the Battle of Monterrey), Palo Alto Street (for the Battle of Palo Alto), Resaca Place (for the Battle of Resaca de la Palma), Sherman Avenue (for Thomas W. Sherman), and Taylor Avenue (for Zachary Taylor). Fremont Street (currently Brighton Place) had been named in recognition of John C. Frémont.
The 27-acre (11 ha) district was listed on the National Register of Historic Places in 1975 with 119 buildings deemed to contribute to the historic character of the district. In 2008, the district's listing was increased to include an additional 288 contributing buildings over a 25.7-acre (10.4 ha) area. It was expanded again in 2018, when the Allegheny County Court of Common Pleas overturned the decision of the Pittsburgh City Council to deny the district's expansion.
The general boundaries of the Mexican War Streets Historic District are Brighton Road to Federal Street (on the east and west) and North Avenue to Jefferson Street (on the south and north). As part of the designation, all exterior alterations to buildings within the Historic District that are visible from a public street or way must be reviewed and approved by the City of Pittsburgh's Historic Review Commission.
Italian soda

An Italian soda is a soft drink made from carbonated water and flavored syrup. Flavors can be fruit (e.g. cherry, blueberry) or modeled after the flavors of desserts, spices, or other beverages (e.g. amaretto, chai, chocolate). Some vendors add cream to the drink as well, which is often then known as a French soda or an Italian cream soda.
Despite its name, Italian soda originated in the United States. One claimant to the introduction and increased popularity of Italian sodas is Torani: Rinaldo and Ezilda Torre brought recipes for flavored syrups from Lucca, Italy, and in 1925 introduced what became known as an Italian soda to the North Beach neighborhood of San Francisco, California. The Italian-American association with Italian sodas has been reinforced by various ready-made brands of Italian sodas, such as the 2005 creation of Romano's Italian Soda Company (named after the Italian-American grandfather of the company's founder) and the 2007 introduction of "The Sopranos Old Fashioned Italian Sodas" which come in three flavors: limoncello, amaretto, and Chianti.
Medalia comemorativă „Peleș”

Medalia comemorativă „Peleș” a fost instituită în anul 1933 prin Decretul Regal nr. 2305/1933 de către Carol al II-lea și a fost conferită membrilor familiei regale și invitaților cu prilejul serbărilor din 26 septembrie 1933 ale semicentenarului inaugurării castelului Peleș din Sinaia.
Medalia, realizată de sculptorul Ion Jalea, este de metal aurit și are:
Panglica este verde, iar pe margini câte o dungă argintie cu fir negru la mijloc.
În 26 septembrie 1933 la Castelul Peleș, după oficierea unui serviciu divin de către patriarhul Miron Cristea, au fost dezvelite statuile a regelui Carol I (realizată de Oscar Han) și a reginei Elisabeta (realizată de Oscar Späthe). A urmat o masă de onoare, pe platoul din fața castelului, în cinstea celor aproape șase sute de invitați, atât personalități civile, cât și ofițeri superiori și militari din garnizoana Sinaia, cărora, la încheierea manifestării, li s-a oferit medalia comemorativă Peleș.
Biserica Mănăstirii din Sighișoara

Biserica Mănăstirii din Sighișoara (în germană Schäßburger Klosterkirche) este un monument istoric și de arhitectură aflat în Cetatea Sighișoarei, în imediata vecinătate a Turnului cu Ceas. Edificiul, care a servit drept biserică a mănăstirii călugărilor dominicani, a fost construit în stil gotic între anii 1492-1515 pe locul vechii biserici dominicane din secolul al XIII-lea. În prezent biserica servește drept biserică parohială luterană. Clădirea este clasificată drept monument istoric și se arhitectură, cod LMI MS-II-m-A-15936.
Mănăstirea Dominicană din Sighișoara este atestată documentar din anul 1298, într-o scrisoare a papei Bonifaciu al VIII-lea. În vremea respectivă exista deja biserica dedicată Fecioarei Maria. Lăcașul a fost extins între anii 1492 și 1515 într-o biserică gotică de tip hală. În anul 1556 mănăstirea a fost desființată, iar proprietățile ei au fost secularizate.
Goticul în Transilvania

Goticul în Transilvania s-a dezvoltat începând cu secolul al XIII-lea, fiind reprezentat în special de arhitectura ecleziastică și militară a sașilor. Acest stil a fost introdus de către călugării cistercieni veniți din Franța pentru a construi așezăminte monahale în Regatul Ungariei.
Stilul gotic a fost introdus în Transilvania de către călugării cistercieni prin construirea bisericii mănăstirii de la Cârța (1202-1205). Cam în aceeași perioadă au fost aduși în provincie de către autoritățile maghiare cavalerii teutoni, dar și coloniștii sași, care au preluat acest stil și l-au perfecționat, dând naștere unor adevărate capodopere de arhitectură laică și religioasă.
Sașii au construit numeroase fortificații și așezări în zona orașelor transilvănene, precum Sibiu, Brașov, Mediaș, Sighișoara, Cluj, Dej și Bistrița. Un fenomen special în Transilvania este prezența multelor biserici gotice săsești, în număr de aproximativ 180-200 de edificii. Marea lor majoritate sunt biserici fortificate, fiind îngrădite de ziduri și bastioane, aceasta fiind o adaptare la multele invazii ale vremii. La bisericile gotice din Transilvania predomină în general ca plan arhitectural două tipuri: biserici cu trei nave și biserici-hală, specifice spațiului geografic german și Europei de Nord. O caracteristică principală a goticului transilvănean este sinteza elementelor romanice cu cele gotice, acest lucru fiind vizibli la numeroase edificii. De-a lungul timpului a existat o strânsă legătură între coloniștii germani din Transilvania și șantierele gotice din spațiul german și Regatul Boemiei, în special orașele Nürnberg și Praga, acest lucru confirmând calitatea goticului transilvănean.
Memorialul Renașterii

Memorialul Renașterii pe numele său complet Memorialul renașterii – Glorie Eternă Eroilor și Revoluției Române din Decembrie 1989 este un ansamblu monumental situat în Piața Revoluției (fostă Piața Palatului) din București, ridicat în memoria victimelor Revoluției române din 1989. Autorul lucrării este Alexandru Ghilduș. Ansamblul memorial are 25 de metri și a costat 56 de miliarde de lei.
În timpul polemicilor născute pe marginea construcției, amplasării sau a aspectului monumentului, ansamblul a primit mai multe porecle folosite de locuitorii Bucureștiului sau de mass-media, în discuțiile despre memorial. Dintre aceste porecle pot fi amintite: „Țeapa” din Piața Revoluției, Cartoful pe Băț, Țepușă cu cartof, „Vector cu coroniță”, “cartof tras în țeapă”, „ghildușa piramidă”, „circumcizia ratată”, „monumentul cu penetrare”, „un creier pe băț”, „măslina-n scobitoare”, „nuca-n țeapă”, “fleica-n frigăruie”, “cartoful revoluției”, “țeava și testiculul”, “țeapa de 56 de miliarde”, “kitsch cu patalama”.
În anul 2004 în ultimul an al mandatului ministrului Răzvan Theodorescu, aflat la cârma Ministerului Culturii a fost organizat un concurs pentru ridicarea unui monument în cinstea eroilor revoluției. La acest concurs au participat 15 proiecte. Juriul, care a analizat aceste proiecte și l-a ales pe cel câștigător, a fost format din plasticienii Ion Marchiș și Bogdan Bârleanu, un reprezentant al Secretariatului de Stat pentru Revoluționari Ovidiu Popescu, arhitectul Gheorghe Bălășoiu și reprezentantul Ministerului Culturii și Cultelor Ștefan Damian.
Pe 16 martie 2004 juriul alege din cele 15 proiecte, proiectul lui Alexandru Ghilduș. În data de 2 august 2004 contractul de 56 de miliarde a fost încheiat, iar în 15 decembrie 2004, președintele Ion Iliescu și Traian Băsescu au pus piatra de temelie a monumentului.
Monumentul a fost inaugurat la 1 august 2005 și este înscris în Lista monumentelor istorice 2010 - Municipiul București - la nr. crt. 2346, cod LMI B-III-m-B-20028.
Memorialul este format din mai multe elemente, numele acestor elemente fiind simbolice având menirea de a sublinia importanța revoluției din 1989 pentru istoria României.
Monumentul „seamănă până la suprapunere aproape”, cu o sculptură din Brazilia, oferită drept trofeu de o revistă din Brazilia brutarului anului.
Vezi si "Tsitsernakaberd Armenian Genocide Memorial Complex" din Erevan, Armenia.
Arhitectura renascentistă

Arhitectura renascentistă aparține perioadei de la începutul secolului al XV-lea până la începutul secolului al XVII-lea, în diferite regiuni ale Europei, în care are loc o redefinire a interesului pentru cultura și civilizația greco-romană, iar spiritul european se eliberează de sub tutela obscurității religioase medievale.
Termenul de Renaștere a fost folosit de Giorgio Vasari (1452-1550) care evocă o "rinascita" artistică, în opoziție cu maniera gotică precedentă, deci cu ansamblul epocii medievale. Delimitarea precisă a Renașterii din punct de vedere cronologic îi aparține lui Jacob Burckhardt către 1860. În arhitectură, ca și în pictură și sculptură, Renașterea a avut un cuvânt greu de spus.
Formele geometrice s-au reconsiderat: pătratul și cercul pentru plan, cubul și cilindrul pentru edificii.
Este căutată simplitatea.
Reprezentanții acestui curent au introdus anumite îmbunătățiri în lucrările lor în această perioadă: Filippo Brunelleschi folosește Secțiunea de Aur în construcția capelei familiei Pazzi (Capella dei Pazzi) de la Florența. Numărul de aur se notează Φ, fiind util în numeroase proporții, de exemplu membrele unui om: dacă împărțim lungimea brațului unui om cu lungimea de la cot la degete, va da 1,618.
În arhitectura Renașterii se pot deosebi două tendințe:
O primă tendință este caracterizată prin folosirea formelor de expresie ale antichității. Aceasta se realizează în jurul anului 1500, în perioada de apogeu a Renașterii, prin construcțiile clare și armonice ale lui Donato Bramante, și se răspândește în tot restul Italiei. Se folosesc ca elemente de construcție coloanele, pilaștrii, capitelurile, frontonul triunghiular, arcadele, preluate din tratatul de arhitectură al lui Vitruviu ("De architectura", sec. I î.Hr.), la care se adaugă cupolele. Fațadele sunt concepute ținându-se seamă de simetrie și ordine. Arhitecții sunt considerați artiști și aparțin păturii cultivate a societății.
A doua tendință, proprie mai ales țărilor nordice, îmbină elementele antice cu tradițiile stilului medieval, în care predomină liniile verticale combinate cu ogivele gotice. Se adaugă ornamente și arabescuri (în Spania). Exemple: în Franța, aripa de vest a palatului Luvru din Paris (1550-1558), realizată de Pierre Lescot; în Germania, castelul din Heidelberg și primăria din Augsburg, construită de Elias Holl. Cele mai importante centre ale Renașterii rămân totuși Roma și Florența unde arhitectura renascentistă a atins apogeul odată cu construirea Catedralei Sfânta Maria din Florența și a Bazilicii Sfântul Petru din Roma.
Secolul al XV-lea este unul al afirmării unor mari personalități ca: Filippo Brunelleschi și Leon Battista Alberti. Arhitectura aspiră la clasicism, la canonizarea stilului.
Cel mai celebru arhitect al acestei perioade de înflorire a stilului renascentist este Donato Bramante. Lucrarea sa, biserica San Pietro in Montorio din Roma, are ca izvor de inspirație templele circulare romane.
În această perioadă, arhitecții explorează noi domenii artistice, utilizând forme arhitecturale pentru a sublinia relațiile spațiale. În acest sens poate fi menționat Michelangelo cu lucrările sale remarcabile.