davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Агния Барто

А̀гния Барто̀ е съветска поетеса и писателка, авторка на произведения в жанра детска литература.
Агния Лвовна Волова Барто е родена на 4 февруари 1906 г. в Москва, Руска империя, в руско еврейско семейство. Баща ѝ е ветеринарен лекар, а майка ѝ е домакиня.
От малка се увлича по поезията. Докато учи в гимназията, посещава балетна школа. Завършва хореографско училище през 1924 г. и в продължение на година участва в балетна трупа. През 1924 г. на представлението на випускниците на хореографското училище присъства Анатолий Луначарски. Той обръща внимание на стиховете на Агния и я съветва да пише поезия. Първите ѝ стихотворения са публикувани през 1925 г.
През 1925 г. се омъжва за поета Павел Барто. Заедно с него написва 3 стихотворения. Развеждат се през 1931 г. Имат син Гарик, който загива в автомобилна катастрофа през 1945 г.
През 1936 г. е публикуван сборникът ѝ с поетични миниатюри за деца, който я прави известна и любима авторка, издавана в огромни тиражи.
По време на Втората световна война е евакуирана в Свердловск, където работи като стругар. Пише антихитлеристка патриотична поезия, чете стихове на фронта, пише статии във вестниците. През 1944 г. се завръща в Москва. Омъжва се за член-кореспондента на Академията на науките Андрей Шчегляев (Щегляев). Имат дъщеря Татяна.
През 1949 г. е издаден поетичният ѝ сборник „Стихи детям“, за който през следващата година е удостоена с държавната Сталинска премия.
В началото на 1960-те години работи в сиропиталище. В периода 1964 – 1973 г. по радиостанция „Маяк“ води предаването „Найти человека“ за откриването на деца и родители, загубили връзката си през войната. По случаите от предаването написва книгата „Найти человека“.
Автор е на сценариите за филмите „Подкидыш“ (1939), „Слон и верёвочка“ (1945), „Алёша Птицын вырабатывает характер“ (1953), „10000 мальчиков“ (1961).
В продължение на много години е председател на Асоциацията на творците на литература и изкуство за деца. Член е международното жури за Андерсеновата награда.
Агния Барто умира в Москва на 1 април 1981 г. На нея са наименувани астероидът 2279 Barto (открит през 1968 г.) и кратер на планетата Венера.
Българска литература от Втората световна война до 10 ноември 1989 г.

Българска литература след Втората световна и преди 10 ноември 1989 г. е маркирана от политическите промени след 9 септември 1944, както и изискванията на литературния реализъм. Във връзка с това се нови теми, свързани с новите условия на социалистическото общество, държава и изкуството на социалистическия реализъм.
През този период написват своите големи романи Димитър Талев, Димитър Димов и Емилиян Станев, а сред най-известните поети са Веселин Ханчев, Валери Петров, Александър Геров и Блага Димитрова.
Най-известни и популярни писатели през този период са: Павел Вежинов (фантастика), Николай Хайтов, Ивайло Петров, Йордан Радичков, Генчо Стоев, Вера Мутафчиева.
Село

Сѐлото е вид селище, населено място, което обикновено е по-малко от града. До началото на Индустриалната революция и усилената урбанизация селата са били най-популярните форми на местожителство на почти всички места по света.
Въпреки че има много видове и организационни различия по отношение на селския начин на живот, често селото е малко и включва от 5 до 30 семейства, но има и села с по няколко хиляди жители. Къщите са разположени близко една до друга за по-голяма общителност и защита, а заобикалящата селото земя се обработва. Основният поминък на жителите му е селското стопанство.
В исторически план, селата са били обичайната форма на общност при народите, които практикували земеделие за самоизхранване, а също и за някои неземеделски общества. Във Великобритания, махалите и колибите са имали право да се наричат села, когато си построели църква. При повечето народи, градовете са били малко на брой и живеещите там са били малцинство.
СФК Царско село 2015

СФК „Царско село 2015“, или по известен само като Царско село, е бивш български футболен отбор от София, който се състезава във Първа професионална футболна лига.
Играе домакинските си мачове на стадион „Царско село“ в столичния квартал Драгалевци. Клубните цветове са червено и бяло.
През лятото на 2015 г. бившият изпълнителен директор на ЦСКА Стойне Манолов създава академия „Царско село“ с цел развиване на футболни таланти. Регистриран е и мъжки отбор, който започва да се състезава в „А“ областна футболна група София под ръководството на бившия капитан на ЦСКА Тодор Янчев.
На 12 май 2016 г. Царско село се обединява с ФК София 2010, който е закупен от Манолов.
От 2016 г. отборът е част от Втора лига под треньорското ръководство на Никола Спасов. На 22 април 2019 г. след нулево реми с ЦСКА 1948 Царско село печели промоция за Първа лига за първи път в историята си.
Конявска планина

Конявска планина (Конява планина, Коньовска планина) е планина в Западна България, част от Милевско-Конявската планинска група, във физикогеографската област Краище, разположена на територията на Пернишка и Кюстендилска област. Най-голямата по площ планина в Краището.
Планината е разположена между следните морфографски единици:
Като цяло планината може да се раздели условно на 5 части:
Дължината на планината от северозапад на югоизток е около 37 km, а ширината – до 20 km. В югоизточната ѝ част по двата бряга на река Разметаница е разположена историко-географската област Разметаница, която на практика представлява котловинно понижение.
Билото на планината в западната и централната част е плоско, разположено на около 1200 – 1300 m н.в. На изток от връх Колош, в Гологлавските височини и на юг в Поглед планина то се понижава. Западните и южните ѝ склонове, обърнати към долината на река Струма са стръмни, а северните към Радомирската котловина са стъпаловидни.
Най-голямо разпространение в планината имат горноюрските седименти – глинести шисти и варовици. В по-малко количество на североизток се намират средноюрски седименти – конгломерати, пясъчници и глини. Второ място по разпространение заемат среднотриаските седименти – варовици и доломити. Долнотриаските седименти са представени от песъкливи шисти, пясъчници и конгломерати. От другите скали се срещат кристалинни шисти в западните части и масивни скали в западните и източните части. Делувиални наслаги се намират по перфиерията на планината и по големите речни тераси. Алувиалните наслаги са характерни за Чокльово блато, което е запълнено с торф и за речните дъна. Широко разпрострнение имат и карстовите форми.
Цялата планина попада във водосборния басейн на река Струма. Реките, които извират от нея са леви притоци на Струма – Оролачка река, Блатешница, Шегава, Лява река и др., леви притоци на река Арката (ляв приток на Струма) и десни притоци на река Джерман – Разметаница и др. Почвената покривка е представена от канелени и светлокафяви горски почви. Северните склонове на планината са обрасли с широколистни гори (бук, дъб, габър и др.), а южните са обезлесени.
В планината и по нейните подножия са разположени 2 града и 57 села.
През планината и по нейните подножия преминават участъци от пет пътя от Държавната пътна мрежа на България:
По цялото северозападно и западно подножие на планината по долината на река Струма през Земенският пролом преминава участък от трасето на жп линията София – Перник – Гюешево. В югоизточната ѝ част през историкогеографската област Разметаница преминава и целият участък на трасето на жп линията Дупница – Бобов дол.
Конявската планина предоставя отлични условия за любителите на безмоторното летене – парапланеристи и делтапланеристи.
Сенгелска планина

Сенгелска планина, Сенгеловска планина, Ченгел планина или Рупелска планина (на гръцки: Άγκιστρο, Ангистро или Τσιγγέλι, Τσιγκέλι, Цингели, катаревуса: Άγκιστρον, Ангистрон) е планина разположена в северната част на Гърция на територията на дем Синтика в непосредствена близост до границата с България.
Простира се в направление югозапад – североизток. На североизток чрез седловината Кали (870 m), Сенгелската планина орографски се свързва с планината Славянка (Алиботуш), чието естествено продължение е. На запад граничи с река Струма, която я отделя от Беласица, чрез Рупелския пролом.
Най-високият ѝ връх е двугърбия Чал или Беш – 1345 m. В Гърция по-високата източна кота на върха е известна с името „Света Петка“, а по-ниската кота на запад като „Чал“.
Сенгелската планина е изградена от мрамори, кристалинни шисти, пясъчници, чакъли и много малко гранити.
По билото на Сенгелската планина са изградени над двадесет ветрогенераторa за производство на електрическа енергия, които при ясно време се виждат отдалеч.
Планината носи името на село Сенгелово (на гръцки Ангистро, на турски Ченгел), разположено в северните ѝ поли.
Изкачването до върха може да стане от 820 m, пътя Крушево (Ахладохори) (500 m) - Сенгелово (300 m) за около час и половина.
Стара планина (орден)

Орден „Стара планина“ е най-високото отличие в наградната система на Република България. Връчва се от президента на България на политици, дипломати, общественици, музиканти, певци, спортисти, български и чужди граждани.
Учреден е с указ от Президиума на V народно събрание на 4 август 1966 година. Първоначалният статут на орден „Стара планина“ предвижда негови лауреати да бъдат само чужди граждани, политици, общественици, спортисти и др. На 21 март 1991 г. наградната система на НРБ е отменена, но орден „Стара планина“ запазва статута си и преминава в наградната система на Република България. От 15 юли 1994 г. статутът на ордена е изменен, за да могат с него да бъдат награждавани български граждани, „които имат изключително големи заслуги към Република България“, като първите наградени са 27 играчи и треньори от националния отбор по футбол.
Наградените с орден „Стара планина“ са описани в следните списъци:
Дива природа

Дивата природа е околна среда на Земята, която не е била значително модифицирана от човешка дейност или която и да е неурбанизирана земя, която не е интензивно агрокултурно обработвана. Терминът традиционно се отнася до сухоземната среда, въпреки че все по-голямо внимание се обръща на морската дива природа.
Последните карти на дивата природа предполагат, че тя обхваща приблизително една четвърт от земната повърхност на Земята, но бързо се влошава от човешката дейност. Още по-малко дива природа остава в океана, като само 13,2% са свободни от интензивна човешка дейност.
Сдружение за дива природа Балкани

Сдружениетж за дива природа „Балкани“ е организация с нестопанска цел, работеща в обществена полза, която цели проучването, опазването и възстановяването на флората и фауната в природните екосистеми, както и съхраняването им.
Сдружението започва работата си през 1988 г. Регистрирано е като юридическо лице под името „Зелени Балкани – София“ през 1992 г. Преименува се на Сдружение за дива природа „Балкани“ през 2000 г.
Благодарение на работата на сдружението през 2002 г. е направено проучване и мониторинг на флората и фауната в Драгоманско блато.
Природа (модул на Мир)

Природа (на английски: Nature) е седмият модул на орбиталната станция „Мир“. Предназначен е за провеждане на научни изследвания и експерименти по изследване на природните ресурси на Земята, горните слоеве на земната атмосфера, космическите радиация, геофизичните процеси от естествен и изкуствен произход в околоземното космическо пространство и горните слоеве на земната атмосфера. Изстрелян е на 23 април 1996 г., скачва се със станцията „Мир“ на 26 април 1996 г. Системата за управление на модула е разработена от „Хартрон“ АД – гр. Харков.
Модулът се състоял от един херметичен приборно-товарен отсек. Той имал един активен скачващ агрегат, разположен по неговата надлъжна ос. В този модул са концентрирани прибори за прецизно наблюдение на земната повърхност в различни диапазони на спектъра. В състава на модула влизало също и около един тон американско оборудване за изучаване на поведението на човека в продължителен космически полет. Положението на модула „Природа“ в състава на станцията „Мир“ е ос Z.
Национално знаме на Република Ирландия

Националното знаме на Ирландия (на ирландски: An Bhratach Náisiúnta), познато също под името „Ирландски трикольор“, е национален символ на Република Ирландия.
Състои се от 3 еднакви цветни полета – зелено, бяло и оранжево, подредени в този ред вертикално от носещото тяло към края, и има правоъгълна форма с отношение ширина към дължина 1:2.
Цветовете в ирландското знаме представляват двете основни религии в Ирландия: католицизъм (зелен) и протестантство (оранжев), а бялото символизира мира между тях. Според друга теория, зеленият цвят е символ на острова, докато белият и оранжевият са символи на двете религии: бял за католицизма и оранжев за протестантството.
За първи път знамето в днешния си вид е използвано през 1848 г. във Франция от движението „Млада Ирландия“ и формата му е била повлияна от френското знаме. По време на събитията след Великден през 1916 г. същото това знаме е развято над няколко ключови сгради в Дъблин, завладени от републиканските въоръжени групи. Флагът е използван като национален за първи път през 1922 г. от независимата Ирландска република, а през 1937 г. е обявен за официален в конституцията на страната. След 1949 г., когато Ирландия придобива пълна независимост от Великобритания, знамето е обявено за държавен символ на страната и се използва като символ на обединена Ирландия от много националисти.
В периода от 1783 до 1922 г. като символ на страната се използва зелено знаме с арфа. Знаме с кръст на Свети Патрик се използва като символ на Ирландия, но няма данни да е бил използвано официално, като символ на страната. Този флаг влиза и в състава на знамето на Великобритания. Знамето с кръст на Свети Патрик е официално знаме на Ирландската църква и единственото, което се издига над църковните храмове в страната.
Според конституцията на Република Ирландия
Тъй като няма допълнителни изисквания за цветовете, правителството издава ръководство, което определя правилата за използване на знамето. Знамето трябва да бъде правоъгълно, като дължината му трябва да бъде два пъти ширината, което определя отношение 1:2. Трите цветни полета, зелено, бяло и оранжево трябва да са с еднаква големина и вертикално разположени. Цветовете са както следва:
Знамето на Кот д'Ивоар е много сходно с ирландския трикольор, тъй като цветовете на знамената са почти еднакви, но подредбата им е различна, както и отношението на широчината към дължината (2:3 на флага на Кот д'Ивоар и 1:2 на флага на Ирландия).
Сойомбо (символ)

Сойомбо (на монголски: Соёмбо тэмдэг; на санскрит: स्वयंभू) е специален символ в азбуката сойомбо, създадена от Занабазар през 1686 г. Името „сойомбо“ произлиза от санскрит и означава „себесъздаден“. Служи като национален символ на Монголия, присъства на знамето и герба на страната и в множество официални документи.
В азбуката сойомбо двете вариации на символа сойомбо се използват за обозначение на началото и края на дадено изречение. Съществува възможност, че самият символ е по-стар от азбуката.
Сойомбо представлява композиция във формата на колони, в която в схематически вид е представена идеята за произхода и действията на монголския народ и държава. Символът включва в себе си ред знаци, обозначаващи цели понятия: тези знаци се четат от горе надолу. Елементите на сойомбо в случая имат тълкуване, присъщо само на сойомбо като държавен символ. В частност, двата елемента, представляващи кръг, които са в центъра на емблемата не трябва да се тълкуват като Ин и Ян, въпреки външното сходство.
Първоначално хунну и монголците изобразяват Слънце, Луна и огън на своето знаме.
Символът притежава десет елемента, разположени вертикално. Те са: огън, Слънце, Луна, два триъгълника, два хоризонтални правоъгълника, арга-билге (подобен на Ин и Ян) и два вертикални правоъгълника. Елементите на символа имат следното значение:
По времето на Монголската народна република (1924 – 1992 г.) най-отгоре на емблемата е добавяна петолъчка.
Символът сойомбо е изобразяван на националното знаме на Монголия от 1911 г. насам, с изключение на периода между 1921 и 1924 г. Също така представлява герба на страна в периода 1924 – 1940 г., а от 1992 г. насам е включен в дизайна на новия герб. Въоръжените сили на Монголия използват символа за маркиране. Символът може да се срещне навсякъде из Монголия – съществуват продукти и дори хора, кръстени на сойомбо.
Знамето и гербът на Република Бурятия, както и знамето на Агинския Бурятски окръг, включват горните елементи на символа (огън, Слънце и Луна).
Национално знаме на Казахстан

Националното знаме на Република Казахстан има правоъгълна форма в небесносин цвят, в центъра на което е изобразено слънце с 32 лъча, под които се рее златен скален орел. В лявата част на знамето има национален орнамент, изпълнен също в златно. Пропорциите на знамето са 1:2.
Златният орнамент представлява изкуството и културните традиции на старото ханство на казахския народ. Светлосиният фон е символ на тюркските народи и се отнася за различните етноси, които днес формират казахкската нация (татари, монголи, уйгури и други). Той има религиозно значение, тъй като е символ на небесния бог Тенгри. Според някои по-нови итерпретации синият цвят е символ на небето и свободата на Казахстан. Златният скален орел се свързва с империята на Чингиз хан, който управлявал Казахстан под синьо знаме с орел. За степните народи, орелът е символ на сила, свобода и независимост и се е появявал на знамената на множество племена.
Национално знаме на Туркменистан

Националното знаме на Туркменистан е национален символ на държавата. Прието на 24 януари 2001 г. Знамето представлява зелен фон, на който са изобразени полумесец и пет звезди, символизиращи исляма. До тях има червена лента със символи.
Национално знаме на Монголия

Националното знаме на Монголия в сегашния му вид е прието на 12 февруари 1992. То е същото, като това от 1949, но без петолъчната звезда, символ на социализма. Съставено е от три еднакви вертикални сектора – червен, син, червен. В първия червен сектор е националният символ сойомбо – колонообразно подреждане на въображаеми и геометрични изображения на огъня, Слънцето, Луната, Земята, водата и символа ин-ян.
Джаберуоки

Джаберуоки е измислено от Луис Карол страшилище, възпято в едноименното стихотворение в романа му Алиса в Огледалния свят. Има хищни нокти, раздиращи зъби, огнени очи, може да цвифейка и да рикае. Последните две думи са художествена измислица на автора, но доста ярко подчертават образа на Джаберуоки.
Стихотворението е от книга, която Алиса намира след като минава през огледалото. След като го прочита, Алиса казва че „Изглежда много хубаво“, „Само че е извънредно трудно за разбиране“
Кърджали (Пушкин)

„Кърджали“ (на руски: Кирджали) са две едноименни литературни произведения на руски език – стихотворение (1828) и повест (1834), от руския поет и писател Александър Сергеевич Пушкин. Стихотворението е за трудния бит в българските села в областта Буджак (Южна Бесарабия), а повестта, както авторът посочва в нея, е за български разбойник.
Руският лирик живее 3 години (1821 – 1824) в неотдавна присъединените към Руската империя южни области Новорусия и Източна Молдова, предимно в градовете Кишинев и Одеса.
Синът на поета, генерал Александър Александрович Пушкин, участва в Освободителната война от 1877 – 1878 г., сложила край на турското владичество, и е командир на 13 Нарвски хусарски полк от „летящия отряд“ на Лермонтов, който освобождава Бургас.
Главен герой на повестта „Кърджали“ е български разбойник, действал в района на Яш в Молдова – той е заловен от руснаците и предаден на османските власти, но успява да избяга и продължава дейността си. „Кирджали был родом булгар. Кирджали на турецком языке значит витязь, удалец (войвода, храбрец). Настоящего его имени я не знаю.“ – посочва Пушкин.
Според някои източници прототипът на главния герой е историческа личност, български хайдутин на име Георги Кърджали. Някои автори оспорват това и смятат героя за измислен или за събирателен образ на български хайдути, а според Пламен Павлов сред възможните прототипи е Индже войвода.
Творбата е създадена в Санкт Петербург към 1834 г., близо 7 години след като А. С. Пушкин е напуснал Молдова и Новорусия.
В повестта виждаме литературния герой в Молдова като участник в бунта в Дунавските княжества през 1821 година, поставил началото на Гръцката война за независимост.)
Разказът е драматичен поглед в тези събития, участниците в тях и царящата атмосфера в тази гранична зона на Балканите с художествено пресъздадени реални исторически факти за въстанието и битката при Скулени, в която, отказал да се спаси с бягство на руския бряг на река Прут, Стоян Индже умира.
Повестта е публикувана за пръв път в „Библиотека для чтения“, 1834 г., т. VII, кн. 12.
Чичо Стоян

Стоян Михайлов Попов, известен с псевдонима си Чичо Стоян, е един от големите поети в българската детска литература от началото на 20 век. Стиховете му са включвани в множество антологии с българска детска поезия.
Сред най-известните му стихотворения са „При мама и при татко“, „Сърдитко“, „Майчина отмяна“.
Роден е в пернишкото село Дивотино през 1866 г.
В младежките си години сменя различни професии, учи в духовна семинария, самообразова се. През 1885 г. участва в Сръбско-българската война и във войните в периода (1912 – 1918 г.)
През 1892 г. Попов участва в театралната група „Просвещение“ на Константин Сапунов, а от 1893 до 1895 г. играе с трупата на новосъздадения театър „Сълза и смях“. През 1895 г. се жени за актрисата Руска Мануилова, приела сценичното име Роза Попова. Освен в театъра Попов се изявява и в киното: играе главната роля на Бай Ганьо в едноименния филм от 1922 г.
Поетичният творчески път на Стоян Попов започва през 1894 – 1895 г. със сбирка от социална и революционна поезия в 2 части. Издирва, събира и преработва за първи път епоса за Крали Марко през 1901 г. Между 1906 и 1910 г., вече под псевдонима си Чичо Стоян, участва в редколегията на вестник „Славейче“ заедно с детския писател Стоян Русев, по-известен като Дядо Благо.
През 1926 – 1927 г. издава детския вестник „Звездица“, а по-късно и списанието „Звездица за деца“. В тях публикува свои стихотворения, гатанки, залъгалки (забавни кратки стихчета), приказки в поеми. Поезията му е била високо ценена от автори като Пенчо Славейков, Константин Величков, Александър Теодоров-Балан, Ран Босилек.
Чичо Стоян е автор на следните стихосбирки, издадени приживе:
В някои случаи на различните места се случва (в издаваните от него вестничета и в стихосбирките) авторът да публикува едно стихотворение в 2 или повече редакции. Често дадено стихотворение се среща в кратък вариант (залъгалка) и дълъг вариант, разширен с 1-2 куплета.
От стиховете в тези отделни книги са съставяни множество сборници с поезията на Чичо Стоян:
Приживе и след смъртта на поета поезията му е включвана в различни антологии на българска детска поезия, сред които:
Бай Ганьо – Бай Ганьо (Премиера 30 октомври 1922 г.)
В памет на писателя в родното му село Дивотино от 1980 г. се провежда детски фолклорен фестивал „Чичо Стоян“. През 2010 г. се състои неговото 16 издание.
На Стоян Попов е наречена улица в кварталите „Васил Левски“ и „Христо Ботев“ в София (Карта).
Сирано дьо Бержерак

Савиниен Еркюл Сирано дьо Бержерак (на френски: Savinien Hercule Cyrano de Bergerac) е френски драматург, сатирик и военен.
Именно за него Едмон Ростан пише в едноименната си драма в стихове от 1897 г. (въпреки че Ростановият герой в крайна сметка слабо прилича на прототипа си).
Най-известните пиеси на Сирано дьо Бержерак са публикувани и поставяни посмъртно: „Пътешествие до Луната“ (на което е посветен един забележителен монолог у Ростан) от 1657 г. и „История на държавите и империите на Слънцето“ (1662).
Въпреки че в днешно време Сирано дьо Бержерак е известен повече с легендите около своя размирен, бохемски живот, отколкото с творчеството си, много изтъкнати европейски автори като Джонатан Суифт и Волтер са черпили вдъхновение от произведенията му, а Молиер дори е копирал цели части от неговата „Le pédant joué“ („Изиграният педант“) в своята „Les fourberies de Scapin“ („Хитрините на Скапен“).
Сирано дьо Бержерак умира от случайно паднала на главата му дъска (нещо, което в пиесата на Ростан е представено като покушение).
Ivan Vazov National Theatre

42°41′39″N 23°19′35″E﻿ / ﻿42.69417°N 23.32639°E﻿ / 42.69417; 23.32639
The Ivan Vazov National Theatre (Bulgarian: Народен театър „Иван Вазов“, Naroden teatar „Ivan Vazov“) is Bulgaria's national theatre, as well as the oldest and most authoritative theatre in the country and one of the important landmarks of Sofia, the capital of Bulgaria. It is located in the centre of the city, with the facade facing the City Garden.
The Ivan Vazov National Theatre has a well-equipped main stage with 750 seats, a smaller 120-seat stage and an additional 70-seat one on the fourth floor. The theatre has been host to productions from notable theatre directors such as Alexander Morfov who has been the Chief director since 1993.
The building's facade is depicted on the obverse of the Bulgarian 50 levs banknote, issued in 1999 and 2006.
Founded in 1904 by the artists from the Salza i Smyah company, the theatre was initially called simply the National Theatre, but before being named after the prominent writer Ivan Vazov it also bore the name of Krastyu Sarafov between 1952 and 1962. Vazov's play The Outcasts was the first to be performed at the theatre when it opened. The theatre's neoclassical building, designed by famous Viennese theatre architects Hermann Helmer and Ferdinand Fellner, was finished in 1906 and opened on 3 January 1907.
A theatrical school was established as part of the National Theatre in 1925. The building was extensively damaged by a fire in 1923 during an anniversary celebration, but was reconstructed in 1929 by German architect Martin Dülfer. The bombing of Sofia in World War II caused further damage to the building, but it was reconstructed in 1945. Another reconstruction followed in 1971–1975, and a €100,000 restoration project was implemented in 2006.
Sopot, Plovdiv Province

Sopot (Bulgarian: Сопот [ˈsɔpot]) is a Bulgarian town situated in the fertile sub-Balkan mountain valley of Karlovo (which is the western part of the famous Rose Valley), immediately below the steep southern slopes of the Troyan Balkan Mountain (Central Stara Planina). Sopot is part of Plovdiv Province and is the administrative centre of a municipality with the same name.
It lies 2 km west of Karlovo, 136 km east of Sofia, 63 km north of Plovdiv, and 61 km south of Troyan. It is the birthplace of arguably the best known and most renowned Bulgarian novelist, Ivan Vazov. Sopot is also a machine building centre.
According to Konstantin Jireček, the toponym is of Proto-Slavic origin, as indicated by the large number of identical placenames all around the Slavic world. There is information about the locality dating back to the Ottoman rule. During the Bulgarian National Revival (18th and 19th centuries) it was called "Golden Sopot" because of its flourishing development in the crafts and trade. The citizens of Sopot manufactured homespun, braids, fur and leather of high quality and traded predominantly round the Ottoman Empire.
During the struggle for liberation in 1877 the town was largely destroyed by fire and its population was slaughtered or expelled. The town was named Vazovgrad between 1950 and 1965 after which it obtained its present name again.
The pioneering Bulgarian educator Nedelya Petkova (1826–1894) began her career a student at the monastery school of the "Holy presentation of the Blessed Virgin" convent in Sopot.
The population is almost exclusively Christian, mostly Eastern Orthodox but with some Evangelical and Roman Catholic families.
According to the 2011 census, 7,973 out of 8,754 inhabitants declared their ethnicity. Around 96.2% of those, or 7,669 people, are ethnic Bulgarians. There are 145 Roma people (1.8%) and 20 ethnic Turks (0.3%) living in the town of Sopot.
The population of Sopot professes mostly Eastern Orthodox Christianity. There are several families Roman Catholics and evangelicals. No Muslims .
The culture center is established in 1871. Since 1944 became a culture institute. The library had more than 14500 books. In 1970 were created a monument of Ivan Vazov.
Sopot Ice Piedmont on Livingston Island in the South Shetland Islands, Antarctica is named after Sopot.
Ivan

Ivan (Cyrillic: Иван / Іван) is a Slavic male given name, connected with the variant of the Greek name Iōánnēs (English: John) from Hebrew יוֹחָנָן Yôḥānnān meaning 'God is gracious'. It is associated worldwide with Slavic countries. The earliest person known to bear the name was the Bulgarian Saint Ivan of Rila.
It is very popular in Russia, Ukraine, Croatia, Serbia, Bosnia and Herzegovina, Slovenia, Bulgaria, Belarus, North Macedonia, and Montenegro and has also become more popular in Romance-speaking countries since the 20th century.
Ivan is the common Slavic Latin spelling, while Cyrillic spelling is two-fold: in Bulgarian, Russian, Macedonian, Serbian and Montenegrin it is Иван, while in Belarusian and Ukrainian it is Іван. The Old Church Slavonic (or Old Cyrillic) spelling is Їѡан.
It is the Slavic relative of the Latin name Johannes, corresponding to English John. This Slavic version of the name originates from New Testament Greek Ἰωάννης (Iōánnēs) rather than from the Latin Io(h)annes. The Greek name is in turn derived from Hebrew יוֹחָנָן (Yôḥānān), meaning "YHWH (God) is gracious". The name is ultimately derived from the Biblical Hebrew name יוחנן (pronounced [joχanan]), short for יהוחנן (pronounced [jehoχanan]), meaning "God was merciful". Common patronymics derived from the name are Ivanović (Serbian and Croatian), Ivanov (Russian and Bulgarian), and Ivanovich (Russian, used as middle name), corresponding to "Ivan's son".
The name is common among Slovenes, Croats, Russians, Ukrainians, Bulgarians, Belarusians, Macedonians, Serbs, Bosnians, Montenegrins, and to a smaller extent Czechs and Slovaks.
Ivan is the most common male name in Bulgaria (as of 2013) and Croatia (as of 2013). In Serbia, it was the 9th most common male name in the period of 1971–1980; 6th in 1981–1990; 9th in 1991–2000. It is also the 6th most common name in Slovenia.
In Croatia, with over thirty thousand namesakes, the name Ivan was the most popular between 1930 and 1940, and waned in popularity from 2003 to 2013. The name Ivan was the most common masculine given name until 1959, and between 1980 and 1999.
Since the 20th century, it is becoming more popular in the Romance-speaking world; Italian (both the original form and the italianized version, Ivano), Spanish (as Iván), and Portuguese (sometimes Ivã).
Ivan (pl. die Ivans) was also occasionally used by various parties during World War II as a general name for the Soviets.
Its female forms are Ivana (West and South Slavic) and Ivanna (East Slavic), while Ivanka and Iva are diminutives by origin. Slavic male diminutives (including historical) are Vanya or Vanja, Ivaniš, Ivanko, Ivanča, Ivanče, etc. A shorter form of the name is Ivo.
Other notable people with the given name "Ivan"
Alexander Nikolov (poet)

Alexander Nikolov (Bulgarian: Александър Николов; born on February 12, 1997, in Varna) is a Bulgarian poet, member of the Bulgarian avant-garde literary movement ″Nova sotsialna poezia″ (New social poetry).
He debuted in 2016 as laureate of the literary contest ″Petya Dubarova″, Burgas.
Since 2017 he publishes under the pen-name Александѫр Николов and has been the editor of the literary magazine “Nova sotsialna poezia”.
His first poetry book, fairness. (2018), was the first issue of the ″New Social Poetry Series″ for contemporary Bulgarian poetry. The English and French translations of its title poem ″Fairness″ appeared in New Social Poetry: The Anthology (2018) and Nouvelle poésie sociale: L'Anthologie (2018)
Under the Yoke

Under the Yoke (Bulgarian: Под игото, romanized: Pod Igoto), subtitled A Novel About the Life of the Bulgarians on the Eve of Liberation (Bulgarian: Роман из живота на българите в предвечерието на Освобождението) or A Romance of Bulgarian Liberty is a historical novel by Bulgarian author Ivan Vazov written from 1887 to 1888 and published in parts between 1889 and 1890 in a magazine The Collection of Folk Tales and in a single book in 1894. It is set in a small town in Central Bulgaria during the months leading up to the April Uprising in 1876 and is the most famous piece of classic Bulgarian literature. Under the Yoke has been translated into more than 30 languages. The English translation was made in 1894 by William Morfill and published by the London publishing house William Heinemann.
The tranquility in a Bulgarian village under Ottoman rule is only superficial: the people are quietly preparing for an uprising. The plot follows the story of Boycho Ognyanov, who, having escaped from a prison in Diarbekir, returns to the Bulgarian town of Byala Cherkva (White Church, fictional representation of Sopot) to take part in the rebellion. There he meets old friends, enemies, and the love of his life. The plot portrays the personal drama of the characters, their emotions, motives for taking part in or standing against the rebellion, betrayal and conflict.
Historically, the April Uprising of 1876 failed due to bad organization, limited resources, and betrayal. The brutal way in which the Ottomans broke down the uprising became the pretext for the Russian-Turkish war, that brought about Bulgarian independence.
The book has many autobiographical elements: Sopot is the writer's hometown, and he did take a personal part in the uprising described.
Mary C. Neuburger has described the novel's coffeehouse scenes as a "social panorama" of Ganko's kafene (small Bulgarian coffeehouse) featuring a "parade of archetypal characters from a Balkan mountain town in Ottoman Bulgaria who drink bitter coffee, ruminate, and debate, laugh and observe, within a 'dense fog of tobacco smoke'". She writes that Vazov "skillfully paints a late Ottoman landscape" leading to the April Uprising of 1876.
Under the Yoke has been twice adapted into films :
Shenka Popova

Shenka Atanasova Popova (1866–1913) was one of the first Bulgarian dramatic actresses. She belongs to the first generation of actors in the Ivan Vazov National Theater.
Shenka Popova was born in 1866 in Pazardzhik, Bulgaria. She joined the theatrical troupe of Plovdiv (then part of Eastern Rumelia) in 1884 along with Stefan Popov. They acted together in other theatrical troupes as well.
Between 1888 and 1891 she acted in the theater "Osnova". The period between 1893 and 1904 she dedicated to theater "Salza i Smyah"
In 1904 she began acting in the Ivan Vazov National Theater until 1911.
She belonged to the founding troupe of the national theater, the so-called first generation of Bulgarian actors. The first generation of actors in the National theater performed the plays in the community hall while the building was in construction.
Still White Danube Undulates

"Тих бял Дунав се вълнува" ("Still White Danube Undulates") also known as the Botev March, is a popular Bulgarian patriotic song. The lyrics are based on that of a poem by Ivan Vazov titled Radetzky after the steamship seized by the rebels. The storyline recounts a historically accurate incident from the Bulgarian struggles against Ottoman rule, which has earned the status of modern myth for Bulgarians, to some degree due to this song. On 29 May 1876 Bulgarian revolutionary and poet Hristo Botev at the head of 205-strong company of rebels seized control of the Austro-Hungarian passenger steamship Radetzky by armed force and used it to cross the Danube from Romania to the Bulgarian territories of the Ottoman Empire in order to join the April Uprising. Dagobert Engländer, Captain of the Radetzky, later recounted that "he had rarely met a man so impressive or energetic as Botev". The melody was composed by vocalist Ivan Karadzhov, according to his biography. In some performances of the song, the fourth verse is omitted.
Zlatyu Boyadzhiev

Zlatyu Georgiev Boyadzhiev (Bulgarian: Златю Бояджиев; 22 October 1903 – 2 February 1976) was a Bulgarian painter. He is known for his portraits and landscapes, depicting mainly the Old Town of Plovdiv, Bulgaria's second largest city, and village life in the region.
Born in the village of Brezovo, Boyadzhiev graduated in painting from the Academy of Fine Arts in Sofia in 1932. His work is generally divided into two main periods: until 1951, when he suffered a stroke and temporarily gave up painting, and from his partial recovery a few years later until his death in 1976. After the stroke, he worked with his left hand and in a completely different manner.
The first period is characterized by neoclassical style in composing scenes with scenes of rural life. In the second period of the artist's style changed radically in the direction of grotesque imagery, the inclusion of dozens of shapes in compositions and expressive color.
He was awarded the Hero of Socialist Labor, Winner of the Union of Bulgarian Artists "Vladimir Dimitrov - the Master." Among his most famous works are "Village of Brezovo," "On the table" and "Two weddings." Many of his paintings are displayed in a house museum in Plovdiv.
Desislava Bozhilova

Desislava Vasileva Bozhilova (Bulgarian: Десислава Василева Божилова, born 16 October 1992) is a Bulgarian international snooker referee on the World Snooker Tour. Since passing the examination to become an international snooker referee, she has officiated ranking event finals as well as matches in the World Snooker Championship. She refereed her first Triple Crown final at the 2022 Masters, and the second at the 2022 UK Championship. She is scheduled to referee the final of the 2025 World Snooker Championship, which will make her the second woman, after Michaela Tabb, to referee a world final. She will also become the first woman to referee the finals of all three Triple Crown events.
Bozhilova was born and grew up in Sliven, Bulgaria, a city that does not have many people playing snooker. At the age of 13, Bozhilova began playing pool before becoming interested in snooker by watching it on television. She relocated to the Bulgarian capital of Sofia in 2012. Bozhilova holds a Master's degree in landscape architecture following her graduation from the University of Forestry, Sofia in 2016, and produces 3D visualisations of homes between snooker competitions.
Bozhilova learnt of the existence of the Bulgarian Snooker Referees Association in 2011, which helps people to become snooker referees, and she made the decision to get involved in it. She passed the examination to become an international snooker referee the following year, and refereed her first professional snooker tournament at the 2012 Bulgarian Open. She officiated her first ranking final at the 2016 Riga Masters, and has refereed other ranking finals such as in the English Open, German Masters, and the Players Championship.
Bozhilova officiated her first Triple Crown event match during the 2016 UK Championship, and made her debut at the main stages of the World Snooker Championship at the 2019 event. She was again selected to referee at the 2020 World Championship. She refereed her first Triple Crown final at the 2022 Masters, and her second at the 2022 UK Championship. She is scheduled to referee the final of the 2025 World Snooker Championship, which will make her the second woman, after Michaela Tabb, to referee a world final. She will also become the first woman to referee the finals of all three Triple Crown events.
The Highwayman (poem)

"The Highwayman" is a romantic ballad and narrative poem written by Alfred Noyes, first published in the August 1906 issue of Blackwood's Magazine, based in Edinburgh, Scotland. The following year it was included in Noyes' collection, Forty Singing Seamen and Other Poems, becoming an immediate success. In 1995 it was voted 15th in the BBC's poll for "The Nation's Favourite Poems".
The poem, set in 18th-century rural England, tells the story of an unnamed highwayman who is in love with Bess, a landlord's daughter. Betrayed to the authorities by Tim, a jealous ostler, the highwayman escapes ambush when Bess sacrifices her life to warn him. Learning of her death, he is killed in a futile attempt at revenge ("so they shot him down on the highway, like a dog upon the highway"). In the final stanza, the ghosts of the lovers meet again on winter nights.
The poem was written on the edge of a desolate stretch of land known as Bagshot Heath in Surrey, where Noyes, then aged 24, had taken rooms in a cottage. In his autobiography, he recalled: "Bagshot Heath in those days was a wild bit of country, all heather and pinewoods. 'The Highwayman' suggested itself to me one blustery night when the sound of the wind in the pines gave me the first line." The poem was completed in about two days.
"The Highwayman" is reputed to be "the best ballad poem in existence for oral delivery". It makes use of vivid imagery to describe surroundings ("the road was a gipsy's ribbon, looping the purple moor - ") and repetitious phrases to emphasise action ("A red-coat troop came marching - marching - marching -"). Almost half a century later, Noyes wrote, "I think the success of the poem... was because it was not an artificial composition, but was written at an age when I was genuinely excited by that kind of romantic story."
"The Highwayman" uses hexameter that mixes iambs and anapaests. The rhythm is suggestive of the foot falls of a galloping horse. Noyes frequently uses alliteration, such as the phrase "ghostly galleon", and also uses refrains in each stanza. The genre of this poem seems to be a romance, but like Romeo and Juliet, the poem is a tragedy in the end. This poem can also be called a ballad.
Uisce beatha

Deoch is ea uisce beatha nó fuisce (whiskey as Béarla) a chumtar de bhraich. Déantar an bhraich as eorna a chur in uisce agus a shíolrú, agus ansin í a thriomú. Drioglann a thugtar ar an áras ina ndéantar an t-uisce beatha. Tá stair fhada ag an uisce beatha in Éirinn, agus cé gur mó aithne atá ar an deoch órga ó na drioglanna móra, déantar méid áirithe poitín fós, go háirithe i gceantair iargúlta agus shléibhe. Is in Éirinn agus in Albain a dhéantar cuid mhór den uisce beatha ar domhain. Cé gur mó an aithne atá ar whisky na hAlban, is in Éirinn a d'eascair déanamh an uisce beatha, nó whiskey mar a litrítear ann é.
Is iad príomhlipéid uisce beatha na hÉireann ná Paddy, Powers, Jameson agus Bushmills, agus tá siad seo in úinéireacht Chomhlacht Stiléirí na hÉireann (Irish Distillers). I measc lipéad eile tá Tullamore Dew.
Is uisce beatha measctha atá i gcuid mhór den uisce beatha a dhíoltar go hidirnáisiúnta. Ciallaíonn sé seo gur meascán de uisce beatha braiche (malt whiskey) agus uisce beatha gráin atá ann. Uisce beatha braiche an déantús is daoire, agus is de dhéantús drioglainne amháin i mbliain áirithe a thagann sé. Tá an-chuid lipéad uisce beatha braiche Albanach, ach níl ach cúpla ceann as Éirinn go dtí seo. D'fhéadfadh sé go mbaineann sé seo leis an ndleacht ard a bhíodh ar uisce beatha agus gur i bhfolach faoin tír a dheintí uisce beatha nó poitín go hiondúil in Éirinn, nuair a bhí an iliomad drioglann in Albain.
Déantar uisce beatha i go leor tíortha eile freisin, mar shampla Ceanada agus Kentucky na Stát Aontaithe (uisce beatha Bourbon).
Cill Fhionntain

Is bruachbhaile cónaitheach ar an Taobh Thuaidh de Bhaile Átha Cliath, Éire, í Cill Fhionntain (Béarla: Sutton). Tá sé suite ag bun Bhinn Éadair. Tá an leithinis ar imeall thuaidh Chuan Bhaile Átha Cliath. Tá croílár beag tráchtála ag trasrian an bhóthair ag Sutton Cross.
Tá Sutton thart ar 12 ciliméadar ó lár Bhaile Átha Cliath agus is chomharsa é de Bhinn Éadair. Tá sé in aice le Baile Dúill agus Cois Bá. Tá sé suite ar an bpríomhbhóthar ó Bhaile Átha Cliath go Binn Éadair. Tá stáisiún DART aige ar an gCóras Iarnróid fo-uirbeacha, agus bealach Bhus Átha Cliath uimhir 31. Go stairiúil leagan Sutton go hiomlán ar an leithinis.
Tá dhá limistéar siopadóireachta i Sutton, Supervalu (Roimhe seo leis an ainm Superquinn) (a tháinig in áit an phictiúrlann áitiúil), agus Óstán na Mara (The Marine Hotel).
Is cuid den dáilcheantar é Sutton i nDáil Éireann Bhaile Átha Cliath Thoir Thuaidh. tá sé mar chuid den “Bhinn Éadair-Mullach Íde” toghlimistéar áitiúil i gComhairle Contae Fhine Gall.
Tá go leor tránna timpeall Sutton. Tá seoltóireacht báidíní amach ó chósta, agus galf a bhaineann le Club Gailf Bhinn Éadair. Tá club rugby suite ag Bóthar an Stáisiúin. Tá 12 cúirteanna taobh amuigh sa Chleith Leadóige Sutton. (Is é an cúirt is mó le haghaidh scuaise sóisearach i bPoblacht na hÉireann).
Tá túr Martello sa braille fearainn. Is sé anois áit chónaí phríobháideach ag Red Rock. Bhí sé faoi úinéireacht an teaghlach Jameson Irish Whiskey uair amháin. Ba é an áit chónaithe de Albert Luykx fear gnó na Beilge. bhí clú ar, maidir le trialach arm na hÉireann. Ina dhiaidh sin ba é Óstán Teach Sutton, an t-ainm, agus ansin Sutton Castle Hotel. D’iompaígh é chun cónaithe príobháideacha sa bhliain 2003.
Tá siúl fada idir suíomh an tsráidbhaile Bhinn Éadair sean agus Teach Sutton.
Tá sruthanna beaga sa cheantar. Is iad, na srutháín Santa Sabina agus Carrickbrack a sreabhadh isteach an chósta ar Trá Sutton.
Tá trí bhunscoil i Sutton: the Burrow School, St. Fintan's National School, the primary part of Sutton Park School, agus trí mheáin scoil: St. Fintan's High School (buachaillí), Santa Sabina Dominican College (a.k.a. Santa Sabina) (cáilíní) agus cud sinsearach de Sutton Park School (buachaillí agus cáilíní).
Tá Eaglais Chaitliceach Rómhánach ag bun cnoc Bhinn Éadair. Tá Eaglais Methodist ag acomhal Bhóthar an Teampaill agus Bóthar Bhinn Éadair.
Tá príomhreilig Bhaile Átha Cliath suite i Sutton, darb ainm Naomh Fiontán, atá scoilte idir "sean" and "nua." Tá séipéal scriosta sa tseanchuid, agus teachín choimeádaí tréigthe sa dara chuid.
Tá tobar beannaithe de Naomh Fionntán ar thalamh príobháideach.
Fuisce Mhic Shéamais

Uisce beatha no fuisce cumaiscthe is ea Jameson (Gaeilge: Mac Shéamuis) a tháirgeann Irish Distillers (Gaeilge: Driogairí na hÉireann ), fochuideachta de Phernod Ricard. Ar dtús, bhí Mac Shéamuis ar cheann de na sé phríomhuiscí beatha driogtha i mBaile Átha Cliath, i nDríoglann Mhic Shéamuis, Sráid Bowes, ach anois tá sé driogtha i Nuadhrioglann Mhainistir na Corann i gContae Chorcaí. Is é an fuisce Éireannach is mó díol ar domhan é; sa bhliain 2019, chuaigh díolacháin bhliantúla thar 8 milliún cás. Tá sé díolta go hidirnáisiúnta ó thús an 19ú haois, agus tá sé ar fáil le ceannach i níos mó ná 130 tír.
Dlíodóir as Alamhagh in Albain ó dhúchas ab ea John Jameson (Gaeilge: Iain MacSheumais ) (1740 – 1823) sular bhunaigh sé a dhrioglann eapainmneach i mBaile Átha Cliath sa bhliain 1780. Sular bhunaigh sé an drioglann, phós sé Margaret Haig (1753–1815) i 1768. Ba í an iníon ba shine í le John Haig, an driogaire fuisce clúiteach in Albain. Bhí teaghlach de 16 pháiste ag John agus Margaret, ochtar mac agus ochtar iníonacha. Tá portráidí den lánúin le Sir Henry Raeburn ar taispeáint i nGailearaí Náisiúnta na hÉireann.