davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Benjamin McKenzie

Benjamin McKenzie (født Benjamin McKenzie Schenkkan 12. september 1978 i Austin i Texas) er en amerikansk skuespiller kjent for rollen som Ryan Atwood i TV-serien The O.C..
McKenzie ble født i Austin i Texas til foreldrene Pieter Meade Schenkkan og Mary Frances Victory, en prisvinnende dikter. Hans onkel er den Pulitzerpris-vinnende Robert Schenkkan. Han spilte fotball på Austin high school før han begynte på universitetet i Virginia, hvor økonomi var et av hovedfagene. Han begynte med skuespill i løpet av de første årene på universitetet, og flyttet til New York. Der var han med i en rekke skuespill som «Life is a Dream» på Soho Rep. På Williamstown Theatre Festival var han med i flere skuespill, blant annet «Street Scene» og «The Blue Bird». På universitetet i Virginia var han med i «Measure for Measure» og «Zoo Story». Han flyttet så til Los Angeles sent i 2001 for å få jobber, og han fikk da rollen som Ryan Atwood i The O.C.
McKenzie har også spilt i den kritikerroste filmen Junebug (2005) mot blant annet Amy Adams. I 2007 spilte han i 88 Minutes mot Al Pacino og Amy Brennan.
McKenzie startet karrieren med noen små roller i filmer som egentlig de fleste andre ungguttroller på denne tiden, før han fikk rollen som Ryan Atwood, en tenåring fra dårlige kår i California som blir adoptert av en familie i snobbete Newport Beach i TV-serien The O.C. Serien hadde høye seertall de første sesongene, men ble lagt ned etter 4 sesonger grunnet lave seertall og hadde sin siste episode i USA den 22. februar 2007.
I den første sesongen av serien gikk det rykter om at McKenzie og The O.C.-kollega, Mischa Barton, var et par, dette ble imidlertid aldri bekreftet. De ble kjent med hverandre under innspillingen av The Sixth Sense.
McKenzie er Red Sox fan. Dette kommer fram 12. august 2006, i episoden This week in baseball.
På en promotur til Storbritannia ble McKenzie spurt av MTV om han skulle se noen band mens han var der, han svarte at han gjerne ville se Oasis, men at alle billetter var utsolgt.
I 2005 var han den tredje The O.C.-stjernen som ble lurt i den amerikanske serien Punk'd. Han lurte TV-kollega Adam Brody i 2004, og var med igjen i 2005, da han ble lurt av Ashton Kutchers mannskap.
En dag i oktober

En dag i oktober er Sigurd Hoels tredje roman, utgitt i 1931. Handlingen utspiller seg i løpet av ett døgn (10. oktober 1930 og natt til 11. oktober) i «nr 27», en fireetasjes leiegård i en stille sidegate til Ullevålsveien, ved St. Hanshaugen i Oslo. Ifølge litteraturhistorikeren Philip Houm var Hoel inspirert av amerikaneren Elmer Rices skuespill Street scene fra 1929 i bruk av tidens og stedets enhet: «Formen passer fortrinlig til den oppgaven Hoel hadde stilt seg: å gi et raskt og satirisk tverrsnitt gjennom samtidens borgerlige liv, nærmere bestemt det ekteskapelige liv».
Boken beskriver de forskjellige beboernes liv, og regnes derfor som en kollektivroman, den første norske roman av denne typen. Kjølv Egeland skrev i etterordet til bokklubbutgaven (1987): «Noen kollektivroman – som ofte påstått – har vi imidlertid knapt med å gjøre. Huset er intet «kollektiv», bare en tilfeldig adresse. Verket dreier seg ikke om samhandling, men om et naboskap som for det meste er halvveis forgiftet.» Imidlertid kan det samme sies om Berlin Alexanderplatz fra 1929 som likevel betegnes som kollektivroman.
Nordens ledende forlag gikk i 1931 sammen om en romankonkurranse i to trinn: Først en konkurranse innenfor det enkelte land, så en finale mellom vinnerne. Sigurd Christiansen vant både den norske og den nordiske førstepris med To levende og en død, mens Sigurd Hoel kom på annenplass i begge konkurranser med En dag i oktober. Både konkurranseformen og juryens rangering vakte debatt, men det oppsiktsvekkende var det nordiske kultursamarbeidet som lå bak, lenge før Nordisk Råd. Alle bøkene i finalen ble utgitt i deltakerlandene, og nådde ut til og ble lest av et stort fellesnordisk publikum.
En dag i oktober ble stemplet som svinsk og umoralsk, og utløste en opphetet verdi- og kulturdebatt som startet med Fredrik Ramms innlegg med overskriften «En skitten strøm flyter over landet» i Morgenbladet 28. oktober 1931. I samtiden ble Hoels bok kritisert både for å være for preget av psykoanalysen, og for at den ikke hadde et gjennomført psykoanalytisk perspektiv. Hoel avviste at det var spor av psykoanalyse i boken, og pekte på at hans egen lesning om emnet lå 10-12 år tilbake i tid.
Rammen av stedets og tidens enhet brytes for ett av parenes vedkommende, og disse blir en slags hovedpersoner, midt i det brede tverrsnittet. Allerede i åpningskapitlet presenteres den unge Tordis Ravn som har forlatt sin mann og leier et værelse i gården, der hennes vakre utseende vekker oppsikt og sjalusi. Hennes vandel forarger øvrige beboere, og hennes nervesammenbrudd bringer dem til forlegenhet. Ektemannen dr. Ravn er en distansert naturvitenskapsmann, og Houm mener at Ravn «blir en ny utgave av forfatterens hovedfigur: mannen som sviker sin elskede, fordi han ikke tør binde seg – fordi han ikke har kjærlighet nok». Da Tordis i fortvilelse trygler sin mann om å få komme «hjem», avviser han henne med et skuldertrekk. Han angrer seg samme kveld, men kommer for sent.
En dag i oktober ble filmatisert i 1956, som Egen inngang, regissert av Hasse Ekman.
L.S. Lowry

Laurence Stephen Lowry (født 1. november 1887 i Stretford ved Manchester, død 23. februar 1976), også kjent som L.S. Lowry, var en engelsk kunstner. Hovedmengden av hans bilder skildrer liv og landskaper fra byen og distriktet hvor han bodde i 30 år av sitt liv.
Lowry er kjent for sine scener fra det industrialiserte miljøet som fantes i Nord-England på begynnelsen av 1900-tallet. Han hadde en karakteristisk malemåte med gråaktige bylandskaper befolket med en mengde menneskefigurer, malt nærmest som «fyrstikkmenn». Han malte også mystiske avfolkede landskaper og portretter av mennesker hensunket i egne tanker.
Lowry laget over 1 000 malerier og 8000 tegninger, deriblant en samling som kalles «marionett-verk» (Marionette Works) som først ble funnet etter hans død. The Lowry Centre i Salford har de fleste av hans etterlatte bilder, mens Tate Gallery i London har 23.
L.S. Lowry ble tildelt mange æresbevisninger, og har blant annet rekorden når det gjelder å ha avslått å motta kongelige sådanne, Han avslo to ganger Order of the British Empire: som offiser (OBE) i 1955, og som Commander (CBE) i 1961. I tillegg avslo han knighthood of the United Kingdom i 1988 og Order of the Companions of Honour både i 1972 og 1976. En av titlene innebar å bli adlet.
I 1999 var et av Lowrys bilder: Going To The Match til salgs. Det kjente auksjonsfirmaet Sotheby's i London sto for budrunden som endte på GBP 1 926 500, som var rekord for et moderne kunstverk til da.
Vin Diesel

Vin Diesel (født Mark Vincent Sinclair 1967) er en amerikansk skuespiller, manusforfatter, regissør og filmprodusent. Han fikk sitt internasjonale gjennombrudd i 2001 da han hadde en av hovedrollene i The Fast and the Furious.
Diesel har en tvillingbror, Paul, en yngre bror, Tim, og en søster, Samantha. Vin Diesel fikk sin scenedebut da han var syv år og dukket opp i stykket Dinosaur Door, skrevet av Barbara Garson. Dette stykket ble produsert ved Theater for New City i New Yorks Greenwich Village. I 1998 fikk Diesel rollen som Menig Caparzo i regissør Steven Spielbergs Oscar-belønnede film Saving Private Ryan. I 1999 fikk han gode kritikker for sin stemme i animasjonsfilmen The Iron Giant, som året etter ble fulgt opp av dramafilmen Boiler Room.
I 2000 fikk han sitt store gjennombrudd som skuespiller med rollen som Riddick i science-fiction-filmen Pitch Black. I 2004 gjentok han sin rolle som Riddick i The Chronicles of Riddick som gjorde det moderat godt på kino i USA. I mars 2006 uttalte Diesel at han jobbet med en oppfølger til The Chronicles of Riddick som per 2011 fremdeles var i produksjon. Diesel har spilt rollespillet Dungeons & Dragons i over tjue år.
Diesel skrev forordet til boken 30 Years of Adventure: A Celebration of Dungeons & Dragons. Diesel har tre barn sammen med kjæresten, modell Paloma Jimenez. Diesel er også grunnleggeren av produksjonsselskapene OneRace Films og Tigon Studios.
Dab (dans)

Dab, også kjent som dabbing, er en dansebevegelse hvor man tar hodet ned i armkroken. Dette kan gjentas flere ganger. Samtidig skal den motsatte armen strekkes strakt opp og danne en parallell linje med underarmen som man dypper hodet i. Sports Illustrated beskrev dansen slik, «Dansen er enkel, man lener seg inn i albuen som om man skal nyse». Rich the Kid har på Youtube lagt ut en video som viser hvordan man utfører en dab. Per 03.11.2016 har den blitt sett over 2,2 millioner ganger.
Dansen Dab har sin opprinnelse fra Atlanta og dens hiphop-kultur, selv om det også er uenigheter om hvor den egentlig stammer fra. Ofte nevnes artister som Migos (fra «Look at My Dab»), Skippa Da Flippa, Jose Guapo, Peewee Longway, og Rich The Kid som stamfedre. Den amerikanske rapperen Bow Wow gjorde en gang et forsøk på å forklare hvor dabbing stammet fra. Han forklarte det slik at dabbing avledet fra «The cannabis dabbers community» som startet lenge før dansebevegelsen kom. Han ble da møtt med stor motgang fra rappere som med en gang tok til Twitter. for å ytre sine uenigheter med hans teori. NFL quarterback Cam Newton fra laget Carolina Panthers er blitt kjent for å utføre en dab når han skårer touchdown.
I 2015 trådte den nye danseformen dabbing fram i større skala og ble kjent over hele USA og resten av verden. Dette blir kort og presist i en setning fra XXL Magazine som i 2015 skrev «Det som startet som en regional sørstat dans ble raskt en kraftfull bevegelse i klubber og gatehjørner, og dansen het dabbing» Dabbens popularitet økte spesielt på grunn av den amerikanske sportskulturen, gjennom spillere som Cam Newton som i en kamp mot Tennessee Titans i National Football League utførte en 8 sekunders dab som feiring. Etter kampen kom to av spillerne fra Tennessee Titans opp til han og konfronterte Newton om feiringen sin. Newton svarte da med å fortsette med feiringen sin rett i ansiktene deres mens han samtidig gikk bakover fra dem. Etter den berømte dabben mot Tennessee Titans forklarte Newton i en pressekonferanse hvorfor han utførte denne dabben. Det var en hyllest til en 16-åring som hadde bedt han om å «Dab on them folks».
Det ble senere bekreftet at den 16 år gamle gutten var Newtons yngre bror Caylin.
Ordbokdefinisjonen av dabbing i Wiktionary
Oransjeordenen

Oransjeordenen (Orange Order) er et lovlig, protestantisk broderskap i Nord-Irland og det vestlige Skottland. Navnet kommer fra de nordirske protestantenes tradisjonelle farge. Den har også medlemmer bosatt i en rekke andre land. Ordenen ble grunnlagt i Loughgall, Armagh i 1796. Den betegner seg som en gudfryktig organisasjon som fremmer protestantisk kultur og identitet. Kritikere omtaler den som anti-katolsk og sekterisk.
Politisk var den frem til 12. mars 2005 formelt knyttet til Ulster Unionist Party. Mange av medlemmene foretrakk dog Democratic Unionist Party, og det er også mange som har vært eller er tilknyttet lojalistiske paramilitære grupper.
Ordenen har flere ganger blitt klandret for at det har brutt ut opptøyer, senest i september 2005 da lojalister avfyrte skudd mot politiet i flere nordirske byer. Bakgrunnen for slike opptøyer har i de fleste tilfeller vært tradisjonelle marsjer gjennom områder med overveiende katolsk befolkning.
Politisk sett har Oransje-ordenen vært nært knyttet til irsk unionisme. Kritikere har beskyldt ordenen for å være sekterisk, triumfalistisk og supremalistisk. Som en protestantisk organisasjon, nekter den katolikker medlemskap, samt også personer hvor nære familiemedlemmer er katolikker, er også nektet medlemskap.
Sheikh Zayed-broen

Sheikh Zayed-brua er en av tre bruer som forbinder byen Abu Dhabi med fastlandet, i De forente arabiske emirater.
Brua er designet av den kjente arkitekten Zaha Hadid, og broens design er inspirert av sanddynene i et ørkenlandskap. Den har fått navnet etter Sheikh Zayed bin Sultan Al Nahyan.
Sheikh Zayed-brua har en lengde på 842 m, med et hovedspenn på 235 m og har en høyde på 60 m over vannet. Opprinnelig skulle brua ha åpnet i 2006, men ble ikke åpnet før i november 2010 etter åtte års bygging.
Belysningen bestående av gradvis skiftende farger som skal gi inntrykk av bevegelse.
Thomas Steitz

Thomas Arthur Steitz (født 23. august 1940 i Milwaukee i USA, død 9. oktober 2018 i Branford i Connecticut) var en amerikansk biokjemiker og professor ved Yale University. Han ble tildelt Nobelprisen i kjemi i 2009 sammen med landsmannen Venkatraman Ramakrishnan og israeleren Ada Yonath, for studier av ribosomens struktur og funksjon.
Steitz tok B.A. i kjemi i 1962 ved Lawrence University i Appleton i Wisconsin. Han promoverte til doktorgraden i 1966 ved Harvard University for William Lipscomb.
Etter et postdoktoropphold ved det britiske MRC i Cambridge virket han fra 1970 ved Yale University i New Haven i Connecticut. Der forsket og underviste han som Sterling professor for molekylær biofysikk og biokjemi og dessuten som HHMI Investigator ved Howard Hughes Medical Institute.
Steitz offentliggjorde i 1998 den første krystallstruktur innen ribosomenes store underenhet.
Steitz var gift med Joan A. Steitz, en annen ledende biokjemiker og professor ved Yale University.
Zachodnia-gaten

Zachodnia-gaten (polsk Ulica Zachodnia) er en gate i Łódź. Den er om lag 2,1 kilometer lang og går fra Zgierska-gaten frem til Zielona-gaten, hvor den går over i Tadeusz Kościuszkos allé.
Gaten ble anlagt i 1823 som del av det nye beboelsesområdet Nowe Miasto («Den nye by»), som lå ved den lille elven Łódka sør for Stare Miasto («Gamlebyen»). Denne bosetningen ble anlagt på et kvadratisk grunnlag med en oktogonformet plass (Frihetsplassen) hvor fire gater krysset hverandre vinkelrett. Området rundt plassen ble begrenset av fire gater som dannet en likesidet firekant: Zachodnia-gaten, Północna-gaten, Wschodnia-gaten og Południowa-gaten.
Under andre verdenskrig ble gatens navn forandret til Hermann-Göring-Straße, og i Folkerepublikken Polen ble flere mursteinshus revet ned på gatens østlige side, skjønt tilbyggene ble etterlatt stående.
Omar Mukhtar-gaten

Omar Mukhtar-gaten (arabisk: شارع عمر المختار) er hovedgaten i Gaza på Gazastripen i Staten Palestina. Den løper fra Palestine Square ved Shuja’iyya og ned til Middelhavet i nabolaget Rimal, og utgjør underveis skillet mellom Gamlebyens kvartaler al-Daraj og Zaytoun. Gazas hotellområde ligger rundt Omar Mukhtar-gaten, og det meste av Gazas viktigste bygninger ligger mot gaten.
Gaten ble anlagt under Første verdenskrig av den osmanske guvernør Jamal Pasja, og den bar først hans navn. Men etter at de osmanske styrker ble drevet ut av Palestina i 1917, besluttet Gazas bystyre ledet av Fahmi al-Husseini å oppkalle gaten etter Omar Mukhtar (1858-1931), en libysk revolusjonsleder.
De britiske makyhavere under Palestinamandatets gjorde Omar Mukhtar-gaten til en hovedgate i 1937, i pakt med den britiske byplanleggeren Henry Kendalls reguleringsplan.
Kardemomme by (Kristiansand Dyrepark)

Kardemomme by er en temapark i Kristiansand Dyrepark, laget etter boken Folk og røvere i Kardemomme by av Thorbjørn Egner.
Byen, som ble åpnet i 8. juni 1991, er laget nøyaktig etter tegningene i boken. Thorbjørn Egner fikk se byen under bygging, men levde ikke lenge nok til å se den fullført.
Byen består av 33 hus, hvorav åtte er utleieboliger. I høysesongen er det skuespillere som utgjør beboerne i byen, og man kan møte de forskjellige figurene fra boken; politimester Bastian, tante Sofie, røverne Kasper, Jesper og Jonathan og mange flere. Byen har også en fungerende trikk identisk med den i boken, og med trikkefører Syversen som trikkefører.
Byen har også eget fungerende postkontor, med postnummer 4609 Kardemomme by. Den fungerer også som adressen til hele Dyreparken.
8. juni 2011 ble byens 20-årsdag feiret, nøyaktig 20 år etter den offisielle åpningen. Harald Egner og Turi Egner Olderheim, som begge er barn av Thorbjørn Egner, var til stede under feiringen.
Det er også laget en byste av forfatteren – Thorbjørn Egner – som står i en av byens gater.
List of Loreen concert appearances

This is a list of concert appearances, at multi-artist events and in solo shows, by Swedish singer Loreen. She went on tour starting in 2012 to promote her first studio album Heal.
Her concert appearances have included shows that were part of "Art on Ice" in 2014, as well as a solo concert tour called "Tour XIV", also in 2014.
In 2023, following her second Eurovision win, she embarked on the Tattoo Tour around Europe.
A festival tour was announced for 2024 followed by an announcement for another UK and Europe tour in 2025.
As Loreen appears in shows and festivals, she is seen playing several songs from her albums Heal and Ride alongside standalone singles, including:
The following set list is representative of the show on November 7, 2023.
The following set list is representative of the show on February 15, 2025. It is not representative of all concerts for the duration of the tour.
Additionally, Loreen performed two songs as part of the VIP soundcheck package at her headlining shows. She performed the following songs:
Tusenfryd

Tusenfryd (lit. "Thousand Joys", also Common Daisy) is an amusement park at Vinterbro, Norway. The park is located 20 kilometers south of Oslo. Two of the longest motorway corridors in Norway, E6 and E18, meet nearby Tusenfryd and the park is located on the west side near where they meet. SpeedMonster, SuperSplash, ThunderCoaster and SpaceShot make the park visible from the motorway. The park was officially opened on 11 June 1988, after a construction period of 18 months. The park is owned by Parques Reunidos S.A., located in Madrid, Spain. Bjørn Håvard Solli is the park's CEO. The park has 34 attractions and has 500,000 visitors per year.
From 1950 to 1985 the park's area belonged to a zoo. When the zoo closed, two entrepreneurs, Tor Erling Pettersen and Terje Buer, signed a lease to rent 115 acres of the zoo's former land and built a theme park. Eighteen months later, on 11 June 1988, Tusenfryd opened and attracted almost half a million people in its first season (a number of visitors that has remained steady ever since). Initially the park was owned by the companies Park Invest and Visit Investments but in 2008 the park was sold to the Spanish-based Parque Reunidos which also owns Norway's largest water park Bø Sommerland.
Even though Tusenfryd is not divided into specifically themed areas there is a section called Morgan Kane Town (opened in 1993), another section is called Vikingland (opened in 1995) and there is a small Fairy Tale Land (opened in 2000). The park's mascot is called Fryd. The park has one of the most innovative entrances of any amusement park (an uphill ride on an escalator through one of the loops of the Speed Monster's roller coaster). The park has flower beds and it is located on a hilly forested area requiring a lot of uphill walking. The actual park occupies 55 acres.
The small water park Badefryd is included in the admission price, it opened in 2000.
It was officially opened on 11 June 1988, and took 18 months to build. TusenFryd is the only amusement park inhabitants of Oslo can visit on a one-day trip, giving it an advantage in the Norwegian amusement-park business. As of 2009, TusenFryd averaged 470,000 visitors a year, with a revenue of 174,4 million NOK a year.
Kristiansand Zoo and Amusement Park

The Kristiansand Zoo and Amusement Park (Norwegian: Kristiansand Dyrepark) is a zoological garden and amusement park situated in of Kristiansand, Norway. It is Norway's most frequently visited attraction, covering an area of 60 hectares (150 acres). Established in 1966, it has been owned by Braganza since 2004.
The Kristiansand Zoo and Amusement Park has Norway's largest collection of animals. It consists of over a hundred species of animals from around the world, that move freely on a relatively large area.
Amusement attractions include Cardamom Town (Norwegian: Kardemomme by), which is made to look like the town in the book by Thorbjørn Egner, and Captain Sabertooth and pirate village Abra Havn (Abra Harbor), which is taken from a theatre act by the singer and actor Terje Formoe.
The operating company was listed on the Oslo Stock Exchange in 1993. Ludv. G. Braathens Rederi became a partial owner in 1996. Its successor company Braganza gradually bought up shares until reaching a forty-percent stake in 2004. That year it made a successful deal to buy the entire company and the company was subsequently delisted.
The zoo department of the park contains animals from different climate conditions, from all over the world. There are built own houses for animals that are sensitive to cold weather. Animals from the Nordic countries are located in a separate department. The collection of animals in the park is the largest in Norway and the animals have relatively large spaces to move around.
Some of the animals in the zoo department (Gallery):
For those who know Thorbjørn Egner's story about the picturesque small town, it is very easy to recognize. The author has designed the small town as it appears. Here is the weather forecast tower, the robber's housing, police office with jail, bakery, small shops and a tram line with a singing tram driver. It is possible to sleep over in this part of the park. In the high season there are theatrical performances in Norwegian.
In 1995 a Captain Sabertooth themed section of the Kristiansand Zoo and Amusement Park was opened. The area has a pirate village theme and contains various attractions, restaurants, and shops that are centered around the character. In the summer the park holds several shows and features, including one that allows guests to ride on Sabertooth's ship The Black Lady (in Norwegian: Den sorte dame).
This water park is affiliated with the area, but it requires a separate ticket. Here are water slides in many varieties both indoor and outdoor, swimming pools and a separate beach. The water park is open from mid-May to mid-September.
Edvard Moseid

Edvard Moseid (born 18 April 1945) is a Norwegian animal expert and former zoo and amusement park director.
Moseid was born in Vennesla, a son of farmers Endre Moseid and Sigrid Andersen, and is a grandson of politician Gabriel Moseid.
Moseid was appointed director of the Kristiansand Zoo and Amusement Park after the founder and first director of the zoo, Willi Tjomsaas, was sacked by the board of the zoo, until his retirement in 2000. Prior to his appointment as the director of the zoo, Moseid received a certification as a gardener, and worked for several years starting from the founding of the zoo in 1964 as the zoo's leading gardener. His landscaping skills and capabilities proved instrumental in the shaping of the zoo, and he became known for the thousands of tulips and other plants he ensured would decorate it throughout his years as gardener and as director. Under his leadership, the park developed into one of the most important tourist attractions in Southern Norway. The amusement elements included the Cardamom Town theme park (developed in collaboration with Thorbjørn Egner) and the stage performances of Captain Sabertooth (with Terje Formoe).
Moseid gained national and international attention in early 1980, when he, in response to a young female chimpanzee, Sanne, rejecting her child, chose to take the young baby chimpanzee out of the Zoo's chimpanzee group and raise him as one of his own. A special permission from the Ministry of Agriculture granted Moseid the permission to keep the young chimpanzee, Julius, as his own, with the ultimate goal of returning the youngster back to the group at some time in the future. Julius would continue to live with Moseid and his family for close to a year before attempts were made at returning him to the group. Initial attempts showed promise, and Julius was reluctantly accepted into the group. Julius would have none of it, and longed back to the human world, leading to the eventual decision to let him return to the Moseid family from time to time. At the same time, Moseid began a marketing program centered around the young chimpanzee, which turned into an important revenue source for the zoo. Despite Julius being back with the humans, efforts were still made to return him to the chimpanzees. This did however not go well with the leader of the group, and Moseid eventually lost his finger to the leader, Dennis, after the latter tried to kill Julius.
Moseid was decorated Knight, First Class of the Order of St. Olav in 1999.
Talaan ng mga pelikulang zombie

Ang sumusunod ay isang listahan ng mga tampok na pelikula ng sombi. Ang mga zombie ay mga fictional creature na karaniwang inilalarawan bilang reanimated corpses o virally infected na tao. Ang mga ito ay karaniwang inilalarawan bilang maynibalistic sa kalikasan. Habang ang mga pelikulang sombi sa pangkalahatan ay nahulog sa genre ng horror, ang ilan ay tumatawid sa iba pang mga genre, tulad ng komedya, fiction sa agham, thriller, o pagmamahalan. Ang mga natatanging subgenres ay umunlad, tulad ng "komedya ng sombi" o "pahayag ng sombi". Ang mga zombies ay naiiba sa mga ghost, ghouls, mummies, monsters ni Frankenstein o vampires, kaya ang listahan na ito ay hindi kasama ang mga pelikula na nakatuon sa mga uri ng undead.
Ang White Zombie ng Victor Halperin ay inilabas noong 1932 at madalas na binanggit bilang unang pelikula ng zombie.
Pio Monte della Misericordia

Ang Pio Monte della Misericordia ay isang simbahan sa makasaysayang sentro ng Napoles, katimugang Italya. Tanyag ito sa mga likhang sining, kasama ang Pitong Mahabaging Gawain ni Caravaggio. Isang kapatirang pangkawanggawa (Pio Monte della Misericordia na nangangahulugang "Banal na Bundok ng Habag" sa Italyano) ay itinatag noong Agosto 1601 ng pitong batang maharlika, na nagkikita tuwing Biyernes sa Ospital para sa mga Hindi Magamot at naglingkod sa mga maysakit.
Noong 1602 nagtatag sila ng isang institusyon at nagkomisyon ng isang maliit na simbahan, itinayo ni Gian Giacomo di Conforto, malapit sa hagdanan na patungo sa Katedral, sa sulok ng Via dei Tribunali at Vico dei Zuroli. Noong 1605, nakatanggap sila ng liham apostoliko mula kay Papa Pablo V, na nagbibigay ng natatanging pribilehiyo sa dakilang dambana.
Ang simbahan ay pinasinayaan noong Setyembre 1606. Mula 1658 hanggang 1678 ang edipisyo ay pinalaki, kasama rin ang pagsasama ng mga kalapit na estruktura, ng arkitektong si Francesco Antonio Picchiati, na bumubuo ng isang complex na may palasyo at isang panibagong simbahan.
Ang huli, sa dakilang dambana, matatagpuan ang Pitong Mahabaging Gawain ni Caravaggio. Mayroon ding mga pinta na likha nina Luca Giordano, Carlo Sellitto, Fabrizio Santafede, Battistello Caracciolo at iba pa.
Ang mga maharlika ng kapatiran sa Pio Monte della Misericordia ay naghanap ng mga pintor "upang magbigay ng permanenteng biswal na ekspresyon sa kanilang misyong pangkawanggawa". Ukol sa matalim na contrasts ng chiaroscuro sa pagpipinta ni Caravaggio, ipinaliwanag ng historyanong Aleman na si Ralf van Bühren ang maliwanag na ilaw bilang isang talinghaga para sa awa, na "tumutulong sa madla na tuklasin ang awa sa kanilang sariling buhay".
Tagapanood

Ang tagapanood (sa Ingles: audience) ay isang grupo ng tao na lumalahok sa isang palabas o naka-engkwentro ng gawa ng sining, literatura (kung saan ang tawag sa kanila ay "mambabasa"), teatro, musika (kung saan ang tawag sa kanila ay "tagapakinig"), larong elektroniko (kung saan ang tawag sa kanila ay "manlalaro"), o akademya sa kahit anong midyum. Ang miyembro ng tagapanood ay lumalahok sa iba't ibang paraan sa iba't ibang uri ng sining; may mga okasyon na inaanyayahan ang bukas na partisipasyon ng tagapanood at ang iba naman ay pinapayagan lang ang mapitagang pagpalakpak at kritisismo at pagtanggap.
Ang pag-aaral sa tagapanood o tagapakinig ng medya ay kinikilala nang bahagi ng kurikulum. Ang teorya sa tagapanood ay nagbibigay ng paraang iskolar na pagtanaw sa tagapanood sa pangkalahatan. Itong mga pagtanaw ang humuhubog sa ating kaalaman ukol sa kung paano ang tagapanood ay nakaaapekto at naaapektuhan sa iba't ibang porma ng sining. Ang pinakamalaking porma ng sining ay pangmasang media. Ang pelikula, larong elektroniko, programa sa radyo, software (at hardware), at iba pang format ay naaapektuhan ng tagapanood at mga pagsusuri nito at mga rekomendasyon.
Sa panahon ng madaling partisipasyon sa Internet at mamamayang pamamahayag, ang mga propesyonal na tagalikha ay nagbabahagi ng espasyo, at minsan ay atensyon, kasama ang publiko. Sinabi ng Amerikanong mamamahayag na si Jeff Jarvis, "Ibigay mo sa tao ang kontrol sa medya, at gagamitin nila ito. Kung gayon: Huwag ibigay sa tao ang kontrol sa medya, at matatalo ka. Kapag kaya nang gawin ng mamamayan ang pagkontrol, gagawin nila." Sinabi naman ni Tom Curley, presidente ng Associated Press, "Ang tagagamit ang nagdedesisyon kung ano ang magiging punto ng kompromiso nila — kung anong aplikasyon, kung anong kagamitan, kung anong oras, kung anong lugar."
Mankala

Ang mankala ay isang pangkat ng mga larong nilalaro sa Aprika, Gitnang Silangan, at gitnang Asya. Nilalaro ng mga tao ang mga laro sa pamamagitan ng paglilipat ng mga buto sa isang tablang may mga hukay na nililok dito. Kabilang dito ang sungka.
Ang lathalaing ito na tungkol sa Laro ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Washington SyCip Park

14°33′14″N 121°01′05″E﻿ / ﻿14.55387°N 121.01811°E﻿ / 14.55387; 121.01811
Washington SyCip Park is a privately owned public park near Greenbelt mall in Legaspi Village, Makati, Metro Manila, Philippines. The park opened in 2006, and was named after Filipino accountant and banker Washington SyCip. In addition to many indigenous tropical trees and plants, the park contains gazebos and recreational spaces.
The park is open daily from 06:00 to 22:00 PST (GMT+8). It is a no-smoking, no pet zone.
Washington SyCip Park is rectangular in form, bounded by Legazpi Street to the north, Gamboa Street to the south, Rada Street to the west, and the Corinthian Plaza carpark to the east. It is close to Greenbelt shopping centre, the Asian Institute of Management, Legazpi Active Park and Union Church of Manila.
Washington SyCip Park was created in 2006 by Ayala Land. The park was presented to SyCip in June 2006 (his 85th birthday), in recognition of his outstanding contributions to the Philippine business community.
The park was developed jointly by Ayala Land Incorporated, the Makati Commercial Estate Association (MACEA), the City of Makati, Barangay San Lorenzo, and Washington SyCip's SyCip Gorres Velayo & Co., the largest accounting and consulting firm in the Philippines. The headquarters of MACEA is located in the northern edge of the park.
In 2017, the park underwent a seven-month renovation which was finished in December.
A number of sculptures by Filipino sculptor and artist Impy Pilapil can be found in the park. These include:
Media related to Washington SyCip Park at Wikimedia Commons
2025 Palarong Pambansa

The 2025 Palarong Pambansa, officially known as the 65th Palarong Pambansa, is an upcoming multi-sport event held in Laoag, Ilocos Norte in 2025. Student-athletes from 20 athletic associations consisting the 18 regions of the Philippines, the National Academy of Sports, and the Philippine Schools Overseas will compete in different sporting events and disciplines.
The Ilocos Norte bid wins the hosting rights for the 2025 games, which will be held at Marcos Stadium as a possible opening ceremony.
The opening of the games will be held at Marcos Stadium in Laoag.
As of 2023, there are total of 34 sports disciplines, including the para-games, demonstrations, and exhibition sports.
It also possible features the Indigenous Filipino (Traditional) Games, also known as "Laro ng Lahi", the DepEd will conduct Kadang-kadang, Tumbang Preso, and Patintero.
Host Region
The Philippine Schools Overseas is also set to rejoin while it is to be confirmed if the National Academy of Sports will compete as a separate delegation.
Patintero

Patintero, also known as harangang-taga or tubigan, (Intl. Translate: Escape from the hell or Block the runner) is a Filipino traditional children's game. Along with tumbang preso, it is one of the most popular outdoor games played by children in the Philippines.
Patintero is derived from the Spanish word tinta ("tint" or "ink") in reference to the drawn lines. Another name for it is tubigan, tubiganay, or tubig-tubig ("water [game]"), due to the fact that the grid lines are also commonly drawn by wetting the ground with water. It is also known as harangang-taga or harang-taga (lit. "block and catch"), referring to the game mechanics.
Other names for the game include lumplumpas (Igorot), alagwa (Kapampangan), sinibon or serbab (Ilokano), and tadlas (for four players) or birus-birus (for six players) in eastern Visayas.
Patintero is played on a rectangular grid drawn into the ground. The rectangle is usually 5 to 6 m (16 to 20 ft) in length, and 4 m (13 ft) wide. It is subdivided into four to six equal parts by drawing a central lengthwise line and then one or two crosswise lines. The size of the rectangle and the number of subdivisions can be adjusted based on the number of players. The individual squares in the grid must be large enough that someone can stay in the middle out of reach of someone standing on the lines.
Two teams are needed, each with around two to six players. One team acts as the taggers, the other acts as the runners. This is usually decided by a game of rock–paper–scissors (jak-en-poy) or a coin toss.
The objective of the game is to cross the rectangle back and forth without getting tagged. One tagger is usually assigned per crosswise line. Taggers can only move along their respective lines, with the exception of the tagger on the first line who is regarded as the team leader (patotot). Unlike the other taggers, the patotot can also move along the central lengthwise line. Taggers can tag runners at any time, including those already past them, but both of their feet must always be on the lines. Tagging a runner when none or only one foot is contacting the line is not counted.
Runners can cross at any time and to any adjacent square, however, they can only exit the playing rectangle at both ends of the rectangle. Once a runner is tagged, they are out and will sit out the match until the next game. Teams score points when they complete isang gabi ("one night"), a full circuit of the playing rectangle, from one end to the other and back again. Once all the runners have been tagged, the teams reverse roles, with the taggers now becoming the runners and vice versa.
In some versions of the game, the match ends if even only one runner is tagged. In others, this only applies if the patotot of the team is tagged. In modern versions, there is also sometimes a time limit for how long runners can attempt to score points. The match ends once the time is up, regardless if no points have been scored.
Jaywalking is derisively referred to as "playing patintero with cars" in the Philippines.
Feria libre

Una feria libre es un mercadillo periódico que funciona en calles de las ciudades chilenas y su existencia data desde la época colonial.
Desde 2001, los feriantes están agrupados en la Confederación Gremial Nacional de Organizaciones de Ferias Libres, Persas y Afines de Chile (ASOF),​ la cual representaba en 2016 al 70% de las organizaciones de ferias libres de todo Chile, según el catastro de la Servicio de Cooperación Técnica del Ministerio de Economía, Fomento y Turismo (Sercotec)​
Las ferias libres de cada comuna están reguladas por sus respectivas municipalidades, las cuales definen ubicación, orden, día y horario de funcionamiento y limpieza. Los vendedores llevan toldos desarmables para protegerse del sol y a veces de la lluvia. Al final de la feria existen los "coleros", es decir, vendedores irregulares o informales que aprovechan el flujo de público para vender sus productos. Las "colas" han evolucionado en el tiempo al grado que a veces superan en número e importancia a los integrantes oficiales de la feria.
En las ferias libres se vende desde productos agrícolas perecederos hasta ropa, herramientas, mobiliario, carne y pescados, mascotas, libros usados, etc. También aparecen artistas callejeros,​ políticos en campaña,​ predicadores, grupos de escultismo y juveniles ofreciendo rifas, empresas de suscripciones de teléfonos, de televisión por cable, de Internet, etc. Algunas se han transformado en atractivo turístico, principalmente de coleccionistas.
A pesar de la competencia con supermercados,​ las ferias han luchado por su existencia llegando a acuerdos con los municipios. Es así como algunas han homogeneizado los colores de sus toldos y se han preocupado de dejar limpio el espacio ocupado. Según un informe de la Cámara Nacional de Comercio y Chiletabacos, solo las ferias del Gran Santiago venden 173 000 millones de pesos chilenos al año (350 millones de dólares). Los "coleros" venden productos por 76 000 millones de pesos (150 millones de dólares) al año.​
Se ha implementado en el presupuesto nacional de Chile un fondo concursable orientado a la modernización de las ferias libres, asignando 1.000 millones de pesos chilenos destinados a proyectos para modernizar las ferias desde Arica hasta Aysén.​
En la literatura y en las teleseries chilenas abundan referencias a los feriantes: en la teleserie Corazón de María, emitida en 2007 por Televisión Nacional de Chile, el protagonista vive con sus tíos, quienes son una pareja de prósperos feriantes. Mientras el escritor chileno Pedro Lemebel publicó en 1998 la crónica Un domingo de Feria Libre en De perlas y cicatrices, su tercer libro.
Asimismo, el célebre programa de televisión humorístico chileno Jappening con ja realizó en su primera etapa un sketch titulado «La feria».
Un reconocido mural dedicado a la feria libre chilena titulado Nuestra feria (2011) está presente en el Museo a Cielo Abierto en San Miguel, Santiago, realizado por los artistas Salazart, D K R y Oet.
https://web.archive.org/web/20191122112924/http://ferias-internacionales.com/
Feria Internacional del Libro de Lima

La Feria Internacional del Libro de Lima (FIL LIMA) se realiza durante las últimas semanas del mes de julio de cada año en la ciudad de Lima, convocada y organizada por la Cámara Peruana del Libro.
La primera edición de la FIL LIMA se realizó en 1995 en las instalaciones del Museo de la Nación. En ese entonces se contó con 100 expositores, 40 mil títulos en venta y más de 100 mil visitantes. Luego, la feria se trasladó al espacio de la Feria Internacional del Pacífico, en el distrito de San Miguel, lugar en el que permaneció hasta 2005, año en que tuvo como sede al Centro de Convenciones del Jockey Plaza, ubicado en el distrito de Santiago de Surco. Recién en el 2010, en su decimocuarta edición, la Feria Internacional del Libro de Lima se instaló en el Parque Los Próceres de la Independencia (Ex Matamula) en el distrito de Jesús María, lugar que la ha acogido durante nueve ediciones.
A lo largo de sus veinticinco ediciones, la FIL LIMA ha recibido a grandes países como Argentina, Brasil, Colombia, Cuba, Chile, Ecuador, España, Francia, Italia, México, Puerto Rico y Venezuela, que han compartido su cultura y sus letras con el público.
Cada año, la FIL LIMA se consolida como unos de los eventos culturales más importante del Perú, mostrando un crecimiento constante de visitantes que, hasta el año 2019 superó los 550,000 visitantes y alrededor de 20 millones de soles en ventas de libros. El año 2020, debido a la pandemia por la Covid-19, la FIL LIMA asumió el reto de realizar su primera edición virtual, la cual coincidió con su vigésimo quinta edición. Por medio de su sitio web y redes sociales, el evento adecuó totalmente sus tiendas y actividades a las plataformas digitales que permitieron llevar la "experiencia FIL" a todos los rincones del Perú y del mundo.
La FIL LIMA no dejó de llevar al público su gran oferta cultural que traducida en mesas temáticas, presentaciones de libros, talleres, actividades infantiles, homenajes, encuentros con autores, entre otros. Los negocios y actividades especializadas para profesionales del libro y la lectura se mantuvieron a través de sus Jornadas Profesionales.
Si bien la feria dedica cada edición a un País Invitado de Honor, la número veinticinco estuvo dedicada al Perú y a sus veinticinco regiones con sus respectivas culturas, literatura local, autores, editores, libreros, así como instituciones gubernamentales y culturales.
Tratados de libre comercio de Chile

Desde fines de la década de 1990, Chile se ha adherido a una serie de tratados de libre comercio (TLC) con países tanto de Latinoamérica como del resto del mundo, destacando entre ellos los firmados con las principales economías del mundo: Estados Unidos, China y la Unión Europea. A la fecha a través de los tratados de comercio firmados, Chile actualmente posee libre acceso a los principales mercados en el mundo, alcanzando más de 4200 millones de personas distribuidas en los cinco continentes. Hasta la fecha se han suscrito 800 acuerdos comerciales con más de 300 países.​
Los tratados de libre comercio que han sido ratificados por Chile y que se encuentran en plena vigencia son:​​
AAE: Acuerdos de Asociación Económica.
Además de los tratados de libre comercio, y los acuerdos de asociación económica —que apuntan hacia la apertura arancelaria y permiten acuerdos en materias no comerciales—​ existen también otros tipos de tratados en materia de comercio, como los Acuerdos de Complementación Económica (ACE), y los acuerdos de alcance parcial. Los primeros consisten en acuerdos bilaterales de países pertenecientes a la Asociación Latinoamericana de Integración (ALADI).​ Chile ha suscrito ACE con Venezuela (firmado en 1993), Bolivia (firmado en 1993), Ecuador (firmado en 1994), y en 1996 con el Mercado Común del Sur (Mercosur),​ cuyos miembros son Argentina, Brasil, Paraguay y Uruguay. Por otro lado, los acuerdos de alcance parcial se refieren a medidas arancelarias para denominados productos, y se considera una primera etapa para un tratado de mayor alcance;​ Chile tiene acuerdos de este tipo con Cuba (firmado en 1999 y ratificado en 2008) e India (firmado en 2006 y ratificado en 2007).​
Agente libre

Un agente libre es un deportista profesional cuyo contrato vinculante con un equipo ha vencido o ha sido rescindido y, por lo tanto, se encuentra en libertad de negociar una próxima contratación sin condiciones previas y con cualquier equipo. Es un término nacido a finales del siglo XX en el ámbito deportivo profesional. No debe confundirse con «libre de agente», en referencia a la condición de no tener agente deportivo.​
En la asociación de fútbol profesional, un agente libre es un jugador que ha sido liberado por un club de fútbol profesional y ahora ya no está afiliado con ningún club; también lo es un jugador cuyo contrato en cuestión con su actual club ha expirado y, por lo tanto, es libre de unirse a cualquier otro club en los términos de la sentencia del Caso Bosman. Es decir, el club al que quiere unirse no necesita hacer ningún acuerdo con otro club y puede incorporarlo sin pagar ningún monto de traspaso para negociar con el su futuro salario.
Los agentes libres no tienen que ser firmados durante los días del mercado de fichajes que se implementa en las ligas de algunos países. Si están firmadas por un equipo, el equipo de la firma de ellos no tiene que pagar ninguna cuota - a veces esto se conoce como «carta de libertad».
Si un jugador es liberado de su club cuando la ventana de transferencia se cierra, no pueden firmar por otro equipo hasta que se vuelve a abrir la ventana. Un caso notable de esto es Sol Campbell, quien en septiembre de 2009 fue liberado del Notts County FC, justo después de un mes a partir de la firma de la carta de libertad. Fichó por su antiguo club Arsenal F. C. en enero de 2010, durante el mercado de invierno, después de pasar un entrenamiento de unos meses con el equipo para mantener su estado de forma.​
En el béisbol de las grandes ligas, Jim «Catfish» Hunter (pitcher derecho) fue técnicamente el primer agente libre en firmar con un equipo, al firmar un contrato de US$ 4 000 000 en 1974, por cuatro temporadas con los New York Yankees proveniente de Oakland Athletics.​
Federación Gremial Nacional de Productores de Frutas de Chile

La Federación Gremial Nacional de Productores de Frutas de Chile (Fedefruta), fundada el 17 de noviembre de 1985, es una organización gremial sin fines de lucro que reúne a los productores de fruta chilenos.
La entidad orienta su labor a la unificación de los productores en la búsqueda de criterios compartidos, para salvaguardar sus intereses a través de la representación y defensa de sus legítimos derechos ante la industria frutícola nacional e internacional, ante las autoridades de gobierno; y para vincularlos con los distintos sectores públicos y privados para desarrollar eficientemente su tarea productiva.
La federación agrupa a más de 1000 productores y 22 asociaciones, y bajo su alero operan comités sectoriales: HORTACH (hortalizas), ChileNut (nueces), Comité de Arándanos y Comité de Duraznos Conserveros.
Macedonia de frutas

La macedonia de frutas es una mezcla de variadas frutas cortadas en trozos pequeños, aderezada con azúcar (o edulcorante), licor o zumo de frutas, muy típica en algunos países donde se toma como postre. También es llamada ensalada de frutas en Costa Rica, Ecuador, Argentina, Bolivia, Paraguay, Perú, Uruguay, Chile (en estos dos últimos donde constituye el tradicional postre estival), Colombia, Venezuela, Guatemala y México coctel de frutas o tutti frutti en Chile, frase italiana que significa literalmente «todas las frutas» (aunque en Italia se la llama también macedonia).
El nombre con el que se ha bautizado gastronómicamente esta mezcla frutal proviene de la creación político-militar de Alejandro Magno (356 a. C.-323 a. C.), el Imperio macedónico, marco histórico y geográfico en el que alternaron razas y culturas, idiomas y tradiciones, legados religiosos y estilos artísticos, tributarios unos y otros de diversas fuentes vernáculas. Este «cóctel» de pueblos y naciones sirvió de modelo para que, durante el siglo XVIII, se empezara a utilizar en Francia el nombre propio «Macedonia» (Macédoine, en francés) para referirse a un conjunto de elementos heterogéneos en cualquier ámbito, no solo el culinario.​
Actualmente, la macedonia de frutas forma parte de la gastronomía de muchos lugares del mundo, como España, Francia, Italia y Latinoamérica.
En ciertos países, como Argentina, la «macedonia» es la combinación de ensalada de frutas con helado, generalmente con sabor a vainilla. Se puede aderezar con zumo de naranja, almíbar, yogur, crema de leche, helado, azúcar (o edulcorante) o algún licor (principalmente Cointreau). En Costa Rica la ensalada de frutas es un postre hecho con papaya, sandía, piña, banano, melón, gelatina, helados y granola.​
En Venezuela la ensalada de fruta se come en Navidad y se compone de frutas como sandía, piña, melón, mango, manzanas, fresas y melocotones. Se adereza con zumo de limón y azúcar al gusto; opcionalmente se puede aderezar con miel y/o algún licor (mayormente ron). También hay ensalada de mango verde o semi maduro rallado a la que se le agregan condimentos como pimienta y adobo; además de agregarle ají dulce y miel, se come con tiras de pollo. También está la famosa tizana (si bien esta suele contener mayor cantidad de líquido, lo cual la distingue).
En América Latina, un trago muy popular es el clericó, mezcla de ensalada de frutas con alguna bebida alcohólica, más comúnmente vino o sidra.
En Francia, la macedonia de vegetales (macédoine de légumes en francés) es un plato caliente que consiste en vegetales servidos con mantequilla, o una ensalada servida fría (hors d'oeuvre) de vegetales, siempre cortados en forma de dados, mezclada con vinagreta o mayonesa. Puede servirse también en aspic.​
Existen variadas formas de cortar y preparar una ensalada de frutas, según el tipo de fruta empleado.