davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Републикански път III-606

Републикански път IIІ-606 е третокласен път, част от Републиканската пътна мрежа на България, преминаващ по територията на Софийска, Пазарджишка и Пловдивска област. Дължината му е 89,2 км.
Пътят се отклонява надясно при 222,7 км на Републикански път I-6 на 8 км източно от село Антон и се насочва на юг през най-източната, висока част на Златишко-Пирдопската котловина. След разклона за гара Копривщица пътят се изкачва по левия, западен бряг на река Тополница и достига до град Копривщица. След като пресече от север на юг малката Копривщенска котловина преодолява Същинска Средна гора, навлиза в Пазарджишка област и слиза в Стрелчанската котловина при град Стрелча. Тук пътят завива на изток като се движи по южното подножие на Същинска Средна гора, навлиза в Пловдивска област, минава през селата Кръстевич, Красново и Беловица, заобикаля от запад язовир „Пясъчник“ и навлиза в Горнотракийската низина. От север на юг последователно преминава през селата Любен, Неделево, Голям чардак, Малък чардак и Строево и южно от село Труд се съединява с Републикански път II-64 при неговия 47,6 км.
От Републикански път IIІ-606 вляво и вдясно се отклоняват два третокласни пътя от Републиканската пътна мрежа с четирицифрени номера:
Републиканска пътна мрежа на България
Парцови къщи

Парцовите къщи са група от 3 възрожденски къщи в град Якоруда, представители на разложко-чепинската къща.
Сградите са три братски къщи, построени в 1899 година от майстори от Елешница под един покрив, така че се възприемат единно като една сграда. Къщите са двуетажни. Стените на първия етаж, огражащата северна на втория и разделителните между трите къщи са каменни със сантрачи, а останалите са паянтови с дървен скелет с пълнеж.
Първият етаж е покрит двор с малка врата към улицата. В две от къщите има и стопански помещения. До втория етаж се стига по стълба под стрехата между двора и покрития двор. На етажа има широк чардак (софа) и зад него две жилищни стаи (къщи) с месилник между тях. Къщите имат по два прозореца, а месилника – един. Между чардака и месилника е преддверието (боария) през което е входът. Парапетът на чардака е от тънки струговани балюстри.
Покривът е от греди, по контура на общата сграда, сглобени във венец по ъглите. Липсата на вътрешни носещи подпори осигурява пълноценното използване на подпокривното пространство за склад. Покритието е от турски керемиди.
Шулеви къщи

Шулевите къщи са Възрожденски ансамбъл от две автентични къщи, които са сред символите на характерния архитектурен стил в района на град Копривщица.
Двата градежа са обединени в единен комплекс с прилежащия към тях просторен двор. Старинният дървен бешик (люлка), каменните пещи и типичния за епохата чардак допълват обстановката. Главната къща има три просторни соби, предназначени за спане и една по-малка одая. Две от двойните стаи са съединени с кьошкове, които са изключително характерни за жилищното строителство на заможните копривщенци през 19 век. Втората къща от Шулевите къщи в Копривщица се състои от одая и още едно помещение.
Шулевите къщи, в чийто ограден зид е вградена Керековата чешма е елемент от образувания своеобразен архитектурен ансамбъл заедно с Керековия мост. Двете къщи се намират на улица „Петко Кълев“ № 1 и са семеен хотел.
Жеравненска къща

Жеравненска къща е характерен тип възрожденска архитектура, обхващат Източна Стара планина – Сливенска и Котленска планина, района на село Жеравна. Част е от областта на севернобългарската къща.
Жеравненската къща има няколко различни форми, всяка от който отразява различни етапи от развитието на жилището. Едни от тях са създадени вероятно много преди Възраждането. Това са къщи, които се състоят само от две свързани едно с друго помещения – пруст и помещение с огнище. Тези къщи са без чардак или с чардак през цялата главна фасада. Най-старите запазени образци са дървени и са изградени „на венец“. По-сложната форма има и собата. Тя се намира до пруста, срещу помещението с огнище и има по-голяма дълбочина от него. Тези къщи са също дървени, но стълбово-талпени, т. е. конструкцията им представлява дървен скелет, изпълнен с талпи, „натакани“ в жлебове отстрани на колонките. Прустът е централното помещение, около което се подреждат помещението с огнище, собата и чардакът. С това тя прилича на копривщенската. В жеравненската къща собата е винаги непосредствено до пруста, който има стопанско предназначение и свързва жилищните помещения, чардака и двора. В приземните къщи той има два входа. Когато прустът е в етажа, но поради наклонения терен задната му част е на нивото на двора, той също има два входа. В случай, че заден вход не е могло да се направи, прустът остава само междинно свързващо помещение, защото по-голямата част от стопанските му функции се поемат от приземието. Представители на този тип са къщата на Руси Чорбаджи, на Сава Филаретов, Халтъковата и други.
Жеравненските къщи нямат надпуски на етажа освен на кьошка към късата страна на чардака. Те са с едни от най-богато украсените с дърворезба интериори в България.
Молерова къща

Молеровата къща, позната и като Тома-Вишановата къща, е възрожденска къща, паметник на културата в град Банско, България. Разположена е на улица „Тодор Александров“ № 11.
Къщата е построена в началото на XIX век вероятно от Димитър Т. Молеров, син на основателя на Банската художествена школа Тома Вишанов. В къщата са родени и живели редица видни представители на рода Молерови, сред които живописецът Симеон Д. Молеров, зографът Георги С. Молеров, революционерът Симеон В. Молеров и други.
Сградата е издигната на два етажа, като в приземния етаж са разположени три зимнични помещения и стаята, която Молерови са използвали за рисуване и която единствена на приземния етаж се осветява от два прозореца, разположени един срещу друг. В единия ъгъл на стаята за рисуване в миналото е имало скривалище зад дървени долапи, което обаче вече не съществува. От двора се влиза направо в два от зимниците и в стаята аз рисуване. На втория етаж има покрит чардак, до който води дървена стълба от двора. Чардакът е отворен на изток, а в североизточната му част е имало боария, която по-късно е премахната. От чардака се влиза в къщито и в собата, които са свързани помежду си. Къщито е свързано и с малък чардак на запад, който първоначално е имал стълба към двора. От боарията се влиза в гостна и друга соба, също свързани помежду си.
На източната фасада има надпис „1792 Молеритѣ Die Maler“ – 1792 е една от годините, в които се смята, че е роден Димитър Молеров.
Брезе (област Смолян)

Брезе е село в Южна България. То се намира в община Девин, област Смолян.
Село Брезе се намира в планински район. Разположено е в южната част на планинския масив Чернатица в Родопите. Отстои на 15 км от общинския център – гр. Девин, и на 30 км от областния център – гр. Смолян. Намира се на 1150 м надморска височина.
През 1872 година в селото има 100 къщи. През 1920 година в селото живеят 800 души, през 1946 – 1034 души, а през 1965 – 951 души.
Населението е съставено от православни християни и българи мюсюлмани.
Селото е разположено сред девствени иглолистни гори и е много живописно със своите старинни каменни и новоизградени къщи, съхранили белезите на традиционната Родопска архитектура. Местното население е запазило през вековете характерният говор, песните и обичаите си, които оставят трайни впечатления сред гостите и туристите, посещаващи населеното място.
Най-голямото богатство на селото са топлите минерални извори, извиращи на около 5 км южно от него в местността Беденски бани, на десния бряг на река Широколъшка. Минералната вода извира с дебит 10,37л/сек и температура 74 – 76 ℃. Термоминералните извори се извличат чрез изградени дълбоки сондажи, като на терена водата при отворен сондаж излиза на самоизлив. Водата е хидрокарбонатно-сулфатно-натриева, с повишено съдържание на въглероден двуокис и минерализация 1,7 – 1,8 г/л. Подходяща е за лечение на заболявания на опорно-двигателния апарат, нервната, половата, сърдечно-съдовата и храносмилателната система.
В района на селото има множество природни и културни забележителности – неразработена пещера в местността „Каров мост“, останки от средновековно селище и некропол на връх „Свети Никола“, старинни каменни гробища в местността „Кум Кидик“, стар римски път в местността „Ченгене Кьошк“, новоизграден параклис в местността „Синора“ и др.
Съхраненото културно-историческо наследство се съчетава с изключително богатство на природни ресурси – гори, поляни, чист въздух, топли минерални извори, разнообразни растителни и животински видове.
Вароша (квартал на Ловеч)

Варо́ша е старинен квартал в Ловеч, който е основната част от Архитектурно-исторически резерват „Вароша“.
Името на квартала е членувана форма на варош – остаряло название за външен град (край крепост), запазено като собствено име на старинни (днес) квартали в български градове.
В епохата на Българското възраждане в подножието на хълма Хисаря с Ловешката средновековна крепост е оформена възрожденската махала Вароша. Там живеят ловешките занаятчии и търговци. След Освобождението от османско владичество махалата се развива съобразно нуждите на новото време.
Неповторимият облик на резервата създава типичната ловешка възрожденска къща. При съграждането ѝ строителният усет се проявява в умелото използване на стръмния и скалист терен. Нейното лице обикновено е към двора. Приземният етаж се изгражда с каменен зид с пезули за проветряване и отбрана. Над него е жилищният етаж с чардак или кьошк. Къщата е с каменната ограда с височина до 2 м и масивна дъбова порта. Работилницата и магазинът на собственика се разполагат извън къщата, на градската чаршия, чието естествено продължение е Покритият мост. Днес възрожденските къщи са обитаеми, като малка част от сградите се използват за обществени нужди.
По-интересните обекти в квартал Вароша са следните:
През 1968 г. със свое разпореждане № 364 Министерският съвет обявява цялата стара част на Ловеч по десния бряг на р. Осъм и част от територията на парк „Стратеш“ за Архитектурно-исторически резерват „Вароша“. Допълнително в него е включена и ивица по левия бряг на реката в съседство с неповторимия Покрит мост. Комитетът по архитектура и благоустройство и Комитетът за култура издават своя изпълнителна наредба през 1978 г.
При вземането на решението са взети под внимание даденостите на града: старо застрояване в границите на квартала, средновековната крепост, възрожденската част на мястото на средновековния град и сроителството от края на XIX и началото на XX век. Запазва се приемствеността на градоустройството.
В границите на Архитектурно-историческия резерват „Вароша“ са регистрирани над 200 архитектурни, исторически и културни паметници. За поддържане и реставриране на резервата е създадена „Стопанска дирекция Архитектурно-исторически резерват Вароша“. Неин несменяем директор е Стоян Нейков. Финансирането на работата се осигурява от Министерския съвет и Община Ловеч.
В продължение на 30 години е извършена огромна реставрационна работа, чийто резултат е оформянето на резервата като единен комплекс. Новото строителство изцяло е съобразено с неговите архитектурни особености.
В чертите на АИР „Вароша“ (извън едноименния квартал) са също обектите:
Днес Архитектурно-историческият резерват „Вароша“ е любимо място за отдих и разходка на ловешките граждани и гости на града.
Къща на Михаил Владо

Къщата на Михаил Владов е възрожденска къща в град Пловдив.
Построена е в стила на ранните несиметрични къщи от бащата на д-р М. Владо – Анастас Владо, който по думите на Константин Моравенов е цинцарин от Велес, дошъл в Пловдив като учител по гръцки език.
Тук през 1828 г. се ражда Михаил Владо. С помощта на роднини той завършва медицина във Виена и в периода 1862 – 1877 г. е главен лекар на Пловдив, като по това време открива и първата частна болница.
По време на Априлското въстание той спасява стотици българи, хвърлени в затворите. Излекувал е и Иван Андонов, един от най-активните участници в националноосободителните борби в Пловдивския край.
Внушителната постройка се намира на ул. „Пълдин“ в Стария Пловдив и представлява триетажната сграда, разположена в западната част на неголям двор с отворена към него фасада.
Вътрешно стълбище води към чардак на втория етаж, от който се открива великолепна панорамна гледка към град Пловдив. Стаите са богато украсени с дърворезби, ажурни розети, дървени орнаменти на повече от 200 години и вградени в стените долапи. В някогашната приемна на прочутия пловдивски изцерител и до днес е запазен таванът, който е истинско произведение на изкуството. Флоралните орнаменти, ръчно изработени от дърво, са боядисани в оранжево, зелено, синьо и жълто. Полюлеят, донесен от някое от многобройните пътувания на доктор Владо по света, съчетава ковано желязо с виенско стъкло.
По времето на социализма къщата е превърната в едно от култовите заведения на Балкантурист – резиденция „Тракийски стан“. В края на 80-те години на миналия век в сградата избухва пожар и част от къщата и двора са унищожени.
Според Константин Моравенов в края на 18 век до това място се е намирала къщата на Димитър Сливоглу.
Обектът е паметник на културата с национално значение.
В края на 80-те години на 20 век в къщата избухва пожар, при който изгаря постройката към улицата, която по-късно бива възстановена. Къщата е реставрирана, като стриктно са спазени всички детайли на оригиналния ѝ облик. Тя е място за настаняване на гости и организиране на тържества и конференции от „Орфей Клуб Уелнес“.
Къщата е един от официалните участници в двата фестивала – Дефиле „Вино и гурме“ и „Дефиле на младото вино“, провеждащи се през май и ноември всяка година.
Тя отваря гостоприемно вратите си за утвърдени участници-производители на дионисиевата напитка и изтъкнати шеф готвачи. Фестивалите са истински празник за култура и кухня.
През 2017 г. обектът е включен в съпътстващата програма на „Нощта на музеите и галериите“. По време на събитието и извън него в къщата се провеждат различни музикални и сценични прояви, изложби, научни семинари, тематични срещи и др.
Къща Клианти

Къща Клианти е музейна къща в Пловдив, на територията на Архитектурно-исторически резерват „Старинен Пловдив“
Построена е в средата на XVIII в. Известна е със своите впечатляващи стенописи и многоцветни тавани. Намира се в близост до Къщата на Ритора, къща „Ламартин“, Антовата къща, Жълтото училище.
Днес от къща „Клианти“ са възстановени около 2/3 от първоначалния вид, тъй като нейните собственици през годините са извършили множество преустройства (вкл. деления на имота и отрязване на стаи), най-значителното от които е през 1817 г.
Първоначално долният етаж на къщата е бил отворен, цялата къща е била на колони и на леко засводени конструкции, наречени – хиприи. Жилищният етаж се е състоял от три помещения с голям отворен чардак. Този етаж по-късно бива повдигнат (надстроен), така че цяостната височина на къщата се променя.
През 1846 г. къщата е била изцялостно реконструирана, като разширеният в северна посока приземен етаж оформя покрит двор. През 1882 г. западната част на къщата била разрушена, а върху така освободеният имот е построена поствъзрожденска къща, която към момента е изоставена и полуразрушена. Остатъкът от къща „Кинати“ е разделен на 2 части, което води до преграждане на салона и отделяне на по-нова по стил стая с измазан таван. През 1920 г., при регулацията, част от югоизточния еркер е „изрязан“.
Покритият двор на приземния етаж е изграден през първия строителен период; в североизточното помещение са възстановени огнището, навесът над огнището, миндерът и долапите.
Вторият етаж днес се състои от 3 стаи и просторен хайет с многобройни прозорци. На нивото на хайета е разположено междинно складово помещение с височина 1.60 м., наречено „химала“ („ниското“от гр.). Дървената стълба от хайета отвежда до двете основни помещения на етажа.
Техниката на изписване на къщата е повлияна от Ориента (т.нар. османски барок), но все още не е известно, кой именно я е изрисувал. Богатата художествена украса е концентрирана в жилищния етаж – многоцветни стенописи, цветни икрустации, таблетни дървени врати, мусандри, тавани, изписани с многообразни композиционни схеми. В двете големи зали на този етаж се намират и 3 пейзажа, за един от които се предполага, че изобразява автентичната Къща Клианти веднага след построяването ѝ, а другите 2 пейзажа представляват изгледи от Константинопол и Виена. Между тези 2 пейзажа в Югоизточната стая е запазаена великолепна алафранга.
Проучването на къщата започва през 1984 г., когато голяма част от художествените ценности са били покрити с варна бадана по стените и маслени наслоявания по дървените елементи, някои от таваните са били безвъзвратно загубени, други се пазели на склад.
През 2017 г., след повече от 10-годишен период на реставрация и инвестирани 1,6 милиона лева, къщата отново отваря врати – във вида, който е имала през 1817 г. За цялостната реставрация заслугите имат арх. Румяна Пройкова, арх. Вера Коларова, арх. Кристина Станева, реставраторът Елена Кривошиева, изпълнителят Джовани Димитров и целият им екип. Изложените след реставрацията мебели са подбрани от фонда на „Старинен Пловдив“.
Тетевенска къща

Тетевенската къща е характерен тип възрожденска архитектура, обхващат района на Тетевен. Част е от областта на севернобългарската къща.
Тетевенската къща се състои от две помещения с еднаква дълбочина и чардак пред тях. Преди Възраждането се започва прибавят към собата голяма ниша, която излиза навън в пространството на чардака. Тази ниша става характерен белег в разпределението на тетевенската къща. При разрастване на къщата, се прибавят и от другата страна на помещението с огнище едно или повече нови помещения, които най-често също навлизат в пространството на чардака. Получава се ниша, открита към сравнително тесния чардак. В образуваното от нишата разширение се поместват вратите към всички помещения, а срещу тях стълбата към двора. Фасадите не са разчленени, стените на етажа следват в същата плоскост стените на приземието. Покривът е четирискатен и нисък. Пример за тетевенска къща е Бобевската къща в града.
Към района на тетевенската къща се отнеся и Етрополе. По разпределение къщите представляват преход между западната и тетевенската къща и водят началото си вероятно от основната асиметрична форма на западните райони на България. Различават се от тетевенските по това, че нямат към собата характерната ниша, излизаща в пространството на чардака. Имат голяма ниша, отворена към чардака, образувана от двете соби. Пример е Хаджигригоровата къща в Етрополе.
Приземният етаж е изграждан от камък, а горният – от дърво и кирпич, измазани с глинен разтвор, примесен с плява. Отвън къщата е измазана с варов разтвор. В края на Възраждането чардакът се остъклява. Така по-лесно се затоплят вътрешните помещения през зимата. Къщите са двуетажни. На първият етаж са складовите помещения или работилницата на чорбаджията, а на втория – жилищните помещения. Примри за такива къщи са Павелпанчовата, Арнаудовата, Вълчевата, Хаджигригоровата и други.
Лъджански манастир

Лъджанският или Ивайловградският манастир „Св. св. Константин и Елена“ е български манастир в Ивайловградска духовна околия на Пловдивската епархия на Българската православна църква.
Манастирът се намира на около 2 километра в посока юг-югозапад от квартал Лъджа на Ивайловград.
Основан е през 13 век, впоследствие е разрушен и възобновен в 1846 г. През втората половина на 19 век се оформя като ансамбъл от два двора – монашеско-поклонически и стопански. В първия от тях имало корпус с монашески килии, хранителен блок с магерница, фурна и трапезария и голяма двуетажна гостоприемница. Във втория двор са били изградени обори и сеновали. Около средата на 20 век всички постройки с изключение на храма рухват. Понастоящем манастира след някои строителни дейности осъществени впоследствие представлява комплекс от трикорабна черква, съвременна жилищна сграда, както и старинна чешма от 1846 година. Обграден е през 1970-те години с голяма каменна стена и архитектурата му днес коренно се отличава от тази на другите родопски манастири. Манастирът е обявен за паметник на културата.
Близо до Лъджанския манастир се намира Атеренският мост. Той е строен през Средновековието, но точната дата не е установена. Мостът се е ползвал от жителите на махала Рогозово, намираща се точно под Лютица. Сега тя е обезлюдена и почти всички къщи са рухнали.
Пейо Бербенлиев

Пейо Николов Бербенлиев е български архитект и професор по история на архитектурата.
Проф. арх. Пейо Бербенлиев е роден на 23 август 1923 г. в село Богданово, Бургаска област. През 1950 г. завършва архитектура в Държавната политехника при проф. арх. Станчо Белковски. От 1963 г. преподава във ВИСИ (сега УАСГ) като доцент по история на архитектурата, а през 1978 г. получава научната степен професор.
От 1967 до 1984 г. е ръководител на катедра „История и теория на архитектурата“. Като ръководител на катедрата, проф. арх. Бербенлиев поставя основите на ново направление в архитектурното образование – Опазване на архитектурното наследство.
През периода 1963 – 1973 г. е директор на Института за паметници на културата, а от 1973 г. е заместник-председател на Комитета за изкуство и култура. През този период в страната се развива масова и високо организирана практика основана на челните теории по проучване, документиране, опазване, консервиране, реставриране, анастилоза и адаптиране на старинни недвижими ценности. ИПК бива всепризнат като НИПК = Национален. Става средище на корифеи на мисълта, но и практиката, на международно призната равнопоставена българска Школа по Паметници на Културата – което се загуби след спирането на държавното финансиране.
Проф. арх. Бербенлиев е първият председател на Българския национален комитет на ИКОМОС и е сред основателите на международната организация във Варшава през 1965 г. Участник е в приемането на Венецианската харта.
За приноса си към българската култура проф. арх. Пейо Бербенлиев е награден с ордените „Кирил и Методий“ I степен през 1970 г. и „9 септември 1944“ II степен през 1974 г.
През 1974 г. проф. арх. Бербенлиев е удостоен със званието „Почетен гражданин на град Несебър“. Почива на 28 май 1999 година в София.
През 2005 г., по инициатива на проф. д.т.н. инж. Веселин Венков, е учредена стипендия „Проф. арх. Пейо Бербенлиев“, която се връчва всяка година на някой от редовните дипломанти в катедра „История и теория на архитектурата“.
Мост над Стара река

Мостът над Стара река при село Стеврек, област Търговище е от края на XVIII – началото на XIX в. Сред местното население е познат с името Римският мост.
Мостът е най-големият архитектурен и исторически паметник на територията на община Антоново. Изграден е над Стара река на 7 km от село Стеврек. До него се достига само пеша в труднодостъпен район. Дължината му е 59 m, височината – 7,5 m и ширината – 3,6 m. Има шест полукръгли свода и триъгълни водорези с облекчителни отвори. Един от тези отвори е с остър връх, характерно за османската архитектура. Построен е от полуобработен камък, като само фризовете на сводовете и фризовете на облекчителните отвори са от дялан камък, свързан с хоросан, а отворите са свързани с метални шини.
Ризалит

Ризалитът е част от сграда, слабо издадена пред основната линия на фасадата, обикновено по цялата ѝ височина – от терена до покрива. Разпространено е мнението, че терминът произлиза от италианската дума risalita със значение „отстъп“, но в италианския ризалитът се нарича avancorpo. Ширината на ризалита обикновено е по-голяма от дебелината на стената. За разлика от крилата отстъпът е малък и не влияе на вътрешната планировка на сградата.
Ризалитите обикновено са разположени симетрично на централната ос на фасадата, в нейната средна, странична или ъглова част. В хоризонтално сечение могат да бъдат във формата на правоъгълник, полукръг или непълен полукръг. С тяхна помощ сградата се оживява, те внасят разнообразие в пространствената организация на фасадата и съставляват едно цяло с основната постройка. Оформят се като самостоятелни архитектурни елементи, разчленени с пиластри, корнизи и завършващи с фронтон.
Ризалитът се използва още от времето на Ренесанса, обикновено при дворцовото строителство. Впоследствие започва да се прилага и при административни и обществени сгради, както и при блоковото строителство. Получава популярност при барока и класицизма и се завръща по време на увлечението по историческите стилове в края на 19 и началото на 20 век.
Характерна за архитектурата на класицизма е тристепенната схема на ризалитите, с подчертаване на главната фасадна ос на симетрия. Обикновено се изгражда един по-голям централен ризалит и два странични, по-малки. За бароковата архитектура са типични по-големите ъглови ризалити.
Гараж

Гараж е мястото, където се съхранява лека кола или друго моторно превозно средство. Той може да е част от сграда или да е самостоятелна постройка. Съвременните гаражи може да се оборудват с автоматични врати, контролирани дистанционно. Съществуват гаражи за един, два или повече автомобила. Малките фамилни гаражи са обикновено с размери 2.5 на 5 метра, а по-големите поне 3 на 6 метра.
Често гараж се нарича и автосервиз, където освен съхранение се предлага и ремонт и обслужване на автомобили. В англоговорещите държави с „гараж“ се означава и място за продажба на гориво и консумативи, както и на автомобили (автокъща). Наименованието гараж се използва също за обособено място за съхранение и ремонт на автомобили с различно предназначение, например автомобилите на градския транспорт (т.нар. депо).
Гаражът като допълнение към един фамилен имот подобрява цялостната му функция и е ценен актив, като обезпечава:
Дори платен паркинг не дава такава защита – 34% от всички повреди по колите стават в охраняеми паркинги.
Те не са определени от закона. Гаражите се проектират специално за нуждите на клиента. Като допълнително застрояване могат да имат височина до 2,50 метра над прилежащия терен и до три метра до най-високата част на покрива. Допуска се към гаражите да се изграждат складове и малки работилници, но в тях не трябва да се съхраняват течни и/или други лесно запалими материали.
За територията на София вече е налице забраната да се променя статута на гаража в съществуващи сгради по чл. 18, ал. 3 от Закона за устройство и застрояване на Столична община.
Изисква се:
Освен да бъдат изградени, гаражите имат нужда и от подходяща вентилация, за да се предотврати застоялата миризма, мухъл, натрупването на бензинови пари или изгорели газове водещи дори до смъртни случаи. Съществуват няколко начина за вентилация на гараж, които осигуряват така нужното проветряване.
Безсъние (роман)

„Безсъние“ (на английски: Insomnia) е роман на ужасите от Стивън Кинг, издаден през 1994 година. Както и в „То“ и в „Капан за сънища“, действието му се развива в измисления град Дери, Мейн.
Тази книга обяснява донякъде мистичната природа на Дери (виж например „То“), разкрива и някои от метафизичните концепции около „Тъмната кула“ и миналото на Патрик Денвил.
Ралф Робъртс, пенсиониран вдовец, започва да страда от безсъние. С влошаването на състоянието си той започва да вижда неща, които другите не виждат: аурата на хората или малки човечета в бели дрехи, които нарича „малките бели доктори“ заради външността им. Робъртс започва да възприема иначе недоловими аспекти на действителността и влиянието им върху „реалния“ свят. Открива, че негова позната, на име Луиз Чейс, страда от същото. Тя се присъединява към усилията му да предотврати надигащото се зло и научава истината за „докторите“. (Луиз и Ралф ги наричат „Клото, Лахезис и Атропос“, по имената на орисниците от гръцката митология.) Фонът, на който се развива действието, е наближаващият сблъсък между група от защитници на правата на жените и група противници на абортите.
Кулминацията наближава, когато Ед Дийпньо, откачен бивш съсед на Луиз и Ралф, се опитва да разбие неголям самолет, съдържащ експлозив C4, в сградата на Центъра за граждански права в Дери, по време на масово събиране. Всъщност той го прави под влиянието на същество, наречено Пурпурният Крал. Ралф и Луиз смятат, че намерението на Ед е да избие хилядите събрали се хора. Истината обаче е, че Ед е зомбиран и превърнат в камикадзе, за да изпълни истинското намерение на Пурпурния Крал - да убие момче на име Патрик Денвил, който играе ключова роля в книгите от поредицата „Тъмната кула“.
Ралф побеждава Краля и насочва самолета към паркинга. По този начин той спасява живота на Патрик и му позволява да изпълни мисията си и да се появи в „Тъмната кула“.
Книгата е била номинирана за наградата Брам Стокър за най-добър роман на 1994 г.
Веранда

Верáнда е архитектурен елемент, представляващ полуотворено неотопляемо помещение с покрив и колони, вградено или пристроено към селски дом или жилищна сграда, или покрит вътрешен двор, който предпазва от пряка слънчева светлина стените на дома и позволява достъп от него навън под заслон. Често е върху дървени пиедестали и има собствено осветление. На верандата може да се гледа като на голяма тераса с покрив. Възможно е да е остъклена.
Според Оксфордския английски речник произходът на думата е индийски – от бенгалската дума baranda.
Верандата може да означава и вид беседка или проход, който е прикрепен към долния етаж на лятна вила или къща и е убежище от слънцето в горещите дни, като същевременно служи за комуникация на жилището с градина или съседни сгради.
Верандата може да означава и полуотворена или остъклена галерия под формата на беседка в градината, например „танцова веранда“.
Верандите и други подобни архитектурни елементи са много по-често срещани в жилищната архитектура в Съединените щати, отколкото в Централна Европа, например. Там се разграничават:
Покрита площ, прикрепена към външната стена; покривът може да се поддържа на колони. Предназначени са за живеене и често са обзаведени с мебели. Могат да бъдат защитени от стени, мрежи против насекоми или прозорци, за да могат да се използват през цялата година. Терминът е по-често използван в северните Съединени щати.
Покрита зона, прикрепена към външната стена, често L-образна или по-сложно изградена около къщата; предназначени за живеене и често обзаведени с мебели; често с парапети; преходът между чардак и веранда е плавен, но терминът „веранда“ е по-често използван в южните Съединени щати.
Малка покрита площ пред входната врата (порта), винаги поддържана от колони, която акцентира върху входната зона и образува преходна зона между вътре и вън, особено в дъждовно време, но не е предназначена за престой.
Подобен на портика, но по-голям и не е предназначен за пешеходци, а за хора, пристигащи с превозни средства; по-скоро пред страничните, отколкото пред главните входове.
Chardak

A chardak (Bulgarian, Macedonian and Serbian: чардак, čardak) is an old typical house in the Balkans. It is derived from the word çardak, which is a component of Ottoman Turkish house design. This term, which is also called sofa, denotes an open hall of a house's upper living floor.
A chardak is timber-framed and usually include a hayat. The design has been described as "Greek-Oriental," Southern European," and "Mediterranean". It has a fortified ground floor and a wooden upper floor. This dwelling was used as a protective small fort.
Chardak can also refer to the space – a part of the central hall area – that connects the rooms of the house.
44°51′20″N 21°05′41″E﻿ / ﻿44.8556°N 21.0947°E﻿ / 44.8556; 21.0947
Pyasachnik

The Pyasachnik (Bulgarian: Пясъчник) is a river in southern Bulgaria, a left tributary of the river Maritsa, with a length of 72 km.
The river takes its source at an altitude of 1,512 m at 300 m west of the summit of Shiligarka (1,577 m) in the mountain range of Sredna Gora. Its source lies a few kilometers southeast of Sredna Gora's highest summit, Golyam Bogdan (1,604 m). The Pyasachnik flows in southern–southeastern direction along its whole course, initially in a deep valley until the village of Starosel. Following the Pyasachnik Reservoir a few kilometers downstream of the village, the river flows through the Upper Thracian Plain, where the sandy riverbed is corrected with protective dikes. It flows into the Maritsa at an altitude of 155 m in the northeastern neighbourhoods of the city of Plovdiv.
Its drainage basin covers a territory of 663 km or 1.25% of Maritsa's total and borders the drainage basins of the Luda Yana to the northwest, the Potoka to the southwest, and the Stryama to the north, northeast and east, all of them left tributaries of the Maritsa.
The Pyasachnik has predominantly rain-snow feed with high water in February–June and low water in July–October. The average annual flow near the village of Lyuben is 2.3 m/s.
The river flows entirely in Plovdiv Province. There are five settlements along its course: the village of Starosel in Hisarya Municipality and the villages of Tseretelevo and Nedeleno in Saedinenie Municipality, the village of Trud in Maritsa Municipality and the city of Plovdviv. A 10 km stretch of the third class III-606 road Koprivshtitsa–Strelcha–Trud follows its valley between Pyasachnik Reservoir and the village of Golyam Chardak. The river's waters are utilised for irrigation for the intensive agriculture in the Upper Thracian Plain.
About 2 km upstream of Starosel, along the Pyasachnik's left banks is located Chetinyova Mogila — an important Thracian tumulus, hosting an underground temple and a mausoleum.
Dimitrie Mincu

Dimitrie Mincu (russian Дмитрий Кириллович Минков; Bulgarian Димитър Кирилов Минков) was a Bessarabian politician, who was the Mayor of Chișinău in 1849—1854 and then in 1858–1860 and in 1861–1866.
The father of Dimitrie Mincu (Minkov), Chiril (Кирилл), also known as Kalceo (Калчо), was a well-known Bulgarian merchant from Chișinău, who came to Bessarabia from Kalofer. He donated big money for the construction of the cathedral.
Dimitrie Mincu became a judge in 1846, and between 1849 and 1854 led Chișinău in his first term. Before being re-elected as mayor in 1858, between 1854 and 1858 Chișinău's mayor was Anghel Nicolau, who was married to Dimitrie Mincu's sister.
The Mincu's governing is associated with the development of urban trade, active improvement of the city. Thanks to him, cobblestone streets appeared in the city. In his honor, one of the paved streets of Chișinău, by the beginning of the World War II was called Minkowska (now George Coșbuc Street).
In 1848, Adam Krijanovski took the place of Dimitrie Mincu.
Old town

In a city or town, the old town is its historic or original core. Although the city is usually larger in its present form, many cities have redesignated this part of the city to commemorate its origins. In some cases, newer developments on the periphery of the original settlement may have become the town's principal commercial and/or residential hub, leaving the historic "old town" as a secondary focus. There are many places throughout the world referred to as the old town (sometimes construed as a proper noun and capitalized). This is a list of some famous old towns:
Philippines as the former colony of Spain has numerous heritage structures, most notably in:
UNESCO World Heritage old towns in Austria:
Other notable/famous old towns include:
The equivalent of "Old Town" in French is vieille ville, although the more formal centre historique ("historical center") is usually written on road signs.
UNESCO World Heritage old towns in France:
Other notable/famous old towns include:
Other notable/famous old towns include:
I Borghi più belli d'Italia is an association of small Italian towns of historical interest.
Other notable old towns include:
The standard term for 'Old Town' in the Netherlands is "binnenstad", which translates as "innercity", i.e. in city on the inside of the city walls.
Other notable/famous old towns include:
Bayrakli Mosque, Samokov

Bayrakli Mosque (Bulgarian: Байракли джамия, romanized: Bayrakli dzhamiya), also known as Yokush Mosque (Bulgarian: Йокуш джамия, romanized: Yokush dzhamiya), is a historical mosque in Samokov, Bulgaria, constructed in 1845. Although well-preserved and retaining most of its original structure, the mosque is not currently open for worship.
The mosque was built by Koca Hüsrev Mehmed Pasha, who, according to the legend, ordered to erect both a cross and a crescent on the dome of the mosque. In 1966, the mosque was extensively restored. The restoration project was carried out by architect Nikola Mushanov.
The prayer hall of the mosque is rectangular (almost square) with the size of 14 metres (46 ft) times 14.5 metres (48 ft). The women's prayer area is located on the balcony. The dome is built on four wooden columns. Frescoes with floral motives were painted over in the 19th century and uncovered during the restoration in 1966. There is one tall minaret next to the building.
Unusually, the interior of the mosque is lavishly decorated with floral motifs by local, non-Muslim folk artists such as Ivan Ikonopisets, Hristo Yovevich, and Kosta Valyov.
Cathedral of St Joseph, Sofia

The Cathedral of St Joseph (Bulgarian: катедрала „Св. Йосиф“) is a Latin Catholic cathedral in Sofia, the capital of Bulgaria. It is the co-cathedral of the Latin Diocese of Sofia and Plovdiv, together with the Cathedral of St Louis in Plovdiv.
The cathedral, rebuilt at its previous location after it was destroyed by Allied bombing raids during World War II, was inaugurated on 21 May 2006 in the presence of Cardinal Secretary of State Angelo Sodano, Dean of the College of Cardinals. The foundation stone of the new cathedral was laid personally by Pope John Paul II during his visit to Bulgaria in 2002.
"Saint Joseph" is the largest Catholic cathedral in Bulgaria has 350 seats and can hold up to 1,000 worshipers. The cathedral is 23 metres long, 15 metres wide is, is 19 metres high main body of the building with a roof height of 23 metres and the tower is equipped with four electronically operated bells, is 33 metres high. The cathedral is equipped with body and over the altar stands 7 meter wooden cross of Christ. Under cross is the icon of Mary (mother of Jesus), given by Patriarch Maxim at the dedication of the temple.
On both sides of presbytery are two statues, the patron of St. Joseph Cathedral and Capuchin patron St. Francis of Assisi.
On the right side of the entrance is the icon of God's Mercy with the inscription: "Jesus, I trust to thee." This icon is linked to the devotion to the Divine Mercy and the coming of Jesus into the world Faustina Kowalska. At the entrance is the statue of the Mary (mother of Jesus) in Lourdes in 1858 appeared to St. Bernadette Subiru to be declared as a pure conception. On the other side of the gate of the cathedral are the statues of some of the most popular saints in the Catholic Church - St. Therese of the Child Jesus, Carmelite barefoot and St Anton from Padua Franciscan.
To the fence of the cathedral is a statue of Pope John XXIII, which was consecrated by Pope John Paul II during his visit in 2002 in the parish.
Holy Mass services:
Saturday 6 pm - Bulgarian; Sunday 9 am - Polish; Sunday 10:30 am - Bulgarian; Sunday 12 pm - English; Sunday 6 pm - Bulgarian;
42°41′55″N 23°19′11″E﻿ / ﻿42.69861°N 23.31972°E﻿ / 42.69861; 23.31972
Guayabo Dulce

Guayabo Dulce es un barrio ubicado en el municipio de Adjuntas en el estado libre asociado de Puerto Rico. En el Censo de 2010 tenía una población de 140 habitantes y una densidad poblacional de 19,14 personas por km².​
Guayabo Dulce se encuentra ubicado en las coordenadas 18°12′18″N 66°49′26″O﻿ / ﻿18.20500, -66.82389. Según la Oficina del Censo de los Estados Unidos, Guayabo Dulce tiene una superficie total de 7.31 km², de la cual 6.97 km² corresponden a tierra firme y (4.64%) 0.34 km² es agua.​
Según el censo de 2010,​ había 140 personas residiendo en Guayabo Dulce. La densidad de población era de 19,14 hab./km². De los 140 habitantes, Guayabo Dulce estaba compuesto por el 94.29% blancos y el 5.71% eran afroamericanos. Del total de la población el 99.29% eran hispanos o latinos de cualquier raza.​
Tamal de elote

El tamal de elote o el uchepo es un plato típico de la región de Tierra Caliente del estado de Michoacán y el estado de Guerrero en México. Consiste en un tamal elaborado con maíz tierno (elote) molido, al cual se le agrega un poco de sal. Tiene un sabor dulce (debido a que el elote es muy tierno) y su consistencia es suave.
El uchepo se sirve con crema y una salsa de tomate cocido.
Aunque se le considera originario del estado de Michoacán, el uchepo también puede encontrarse en otros estados de la República Mexicana con el nombre de tamal de elote (en una versión dulce, ya que en lugar de ponerle sal, se le pone azúcar). Asimismo, en diversos países de Centroamérica a un platillo similar se le conoce también como tamal de elote, yoltamal o tamal yol,​ y en Venezuela como hallaquita,​ al igual que en distintos países del Caribe existen los bollos.​ En Costa Rica además del tamal yol, se encuentra con el nombre de tamal de elote a una especie de pan hecho con maíz dulce o tierno.
El picté es un tamal de elote dulce de Chiapas, aunque existe una variación salada y de frijol.​ La palabra picte puede tener origen náhuatl de la palabra pic-tli que significa «compactar» o «endurecer». Esta palabra tiene su equivalente en la palabra maya similar pik-tli. Si tal es el caso, hace probable que este alimento sea de origen prehispánico.
El picté también se prepara a base de elote molido, manteca y/o aceite, sal y en algunos casos, azúcar. Se suele acompaña con crema y queso. El picté de frijol de la región istmo costa se prepara a base de maíz cocido, frijoles y hierba santa, cubierto por hojas de plátano.​
Sacristán (dulce)

El sacristán es un dulce con forma de lazo, típico de algunos pueblos de Cantabria como Liérganes o Ruente. En el municipio de Ruente este dulce se prepara utilizando de la nata de la leche, harina de trigo y azúcar, mientras que en Liérganes se trata de un hojaldre elaborado con mantequilla, sal y azúcar.​​
Los sacristanes de Ruente se elaboran con la nata superficial de la leche, harina de trigo y azúcar.
El proceso de elaboración comienza mezclando las natas frías en un recipiente con la ayuda de una cuchara de madera. Posteriormente, se agrega la harina gradualmente hasta obtener una masa que pueda ser trabajada con las manos, la cual debe dejar la mano engrasada pero no adherirse a ella. Mientras tanto, se prepara un plato con una generosa cantidad de azúcar y se precalienta el horno a una temperatura entre 180-200º.
Una vez que la masa está lista, se toman pequeñas porciones y se les da forma de cilindro con las manos. Estas porciones se colocan sobre el azúcar y se aplastan hasta conseguir una forma elíptica con un grosor de unos pocos milímetros, quedando cubiertas de azúcar en ambas caras. En este punto, se pliegan las porciones de masa formando un ángulo de 90 grados, lo que le otorga al sacristán su característica forma de lazo.
Finalmente, los Sacristanes se hornean durante unos minutos hasta que estén dorados y crujientes. Una vez listos, se dejan enfriar antes de servir.
Masa quebrada

La masa quebrada o la pasta brisa (galicismo de pâte brisée, que sería más propio traducir como masa quebradiza) es un tipo de masa dura, de origen francés,​ empleada para bases de tartas y tartaletas dulces y saladas.​ Esta masa forma una costra consistente al ser calentada al horno, y se denomina masa quebrada debido a la textura quebradiza que muestra tras el horneado.​ La denominación francesa "brisée" quiere decir quebrada, rota. Se trata de una masa con alto contenido graso, pudiendo estar por encima del 50%.​​ Se puede elaborar manualmente o con procesador en casa, o adquirir envasada en rollos recubiertos de papel parafina en las zonas refrigeradas de los supermercados.
No hay consenso sobre la definición exacta de la masa quebrada, pero consiste normalmente en una masa compuesta principalmente de harina y mantequilla. Se elabora tradicionalmente con una cantidad de mantequilla equivalente a la mitad del peso de harina. Quiere decir que por cada kilo de harina se debe añadir medio de mantequilla, aunque ciertos autores prefieren aumentar la proporción de grasa. La mantequilla puede incorporarse a la harina desmenuzándola con la punta de los dedos (arenar), con un mezclador de masa o con un procesador de alimentos. Se debe trabajar después de arenarla compactándola con las manos (no se amasa para no liberar el gluten y así evitar que se vuelva elástica).​ Se puede enriquecer con huevo y se suele humedecer con un poco de agua para facilitar el amasado y obtener una masa más compacta. En caso contrario, quedará arenosa y desmenuzable y será la llamada masa arenosa (en francés, pâte sablé).
Su elaboración exige el uso de materia grasa en forma de mantequilla blanda, que no llegue a mezclarse completamente con la harina: el gluten y el almidón contenidos en la harina de trigo pueden formar entonces una red resistente al agua que se endurecerá al hornearla. Si el relleno es muy líquido (como una crema) o si no debe cocinarse (para un relleno crudo o de poca cocción), la masa quebrada se puede hornear en blanco previamente para aumentar su impermeabilidad.​
Uno de los aditivos más habituales es el bicarbonato de amonio como un material leudante generalmente empleado en la panificación.
Desde finales del siglo XX se comercializa en forma de láminas, obleas o rollos en las zonas refrigeradas de los supermercados.
Debido a su consistencia lisa y sólida, se emplea como fondo de tartas como la tarta de manzana, de quiches y en los pies británicos. En algunas ocasiones se emplea en la elaboración de galletas y aperitivos salados como los canapés.​
En la cocina francesa existen varios tipos de masas básicas parecidas a la masa quebrada, que difieren en los añadidos que pueden hacerse y en la elaboración:
Koba (dulce)

El koba o kobandravina es un dulce elaborado con maní molido, azúcar moreno y harina de arroz. Es una comida tradicional de la gastronomía malgache de Madagascar, especialmente en las tierras altas. En mercados y gasolineras se pueden encontrar vendedores que venden koba akondro, un dulce elaborado envolviendo una masa de maní molido, puré de bananas, miel y harina de arroz en hojas de banana y cocinando al vapor o hirviendo los pasteles pequeños hasta que la masa se haya endurecido. También se vende maní crocante.​​
C. Howard's Violet candies

C. Howard Company, Inc. (also called Choward's), based in Bellport, New York, is the maker of Choward's Fine Mints and Gum. The company's flagship product is its unique hard square tablet "mint" (candy) with a distinct violet aroma and taste. Choward's candies are also available in lemon (flavored with natural oil of lemon), spearmint (flavored with natural oil of spearmint), guava, and peppermint flavors.
The company was started by Charles Howard in New York City in 1934. In a small industrial loft on Broadway, Howard created the "Choward's Violet", a confectionery mint with a floral flavor. The next product was a purple colored gum tablet named "Choward's Scented Gum". The line was then expanded to include Choward's Peppermints, Spearmints, Lemon Mints, and Guava Candies.
The candy is mentioned in two episodes of the AMC series Mad Men and displayed in others. In "Three Sundays", it was Archibald Whitman's favorite candy. In "Far Away Places", Peggy, who has an important presentation that day, anxiously searches in vain for her pack and explains to Abe that Donald Draper once gave it to her before a presentation. She dismisses Abe's suggestion to buy a replacement, because it "wouldn't be the same". When she finds it in her desk drawer at work, she tells her colleagues, "Oh. Thank God. I couldn't take one more omen of doom." In season six, we see that she continues to keep the candy in her desk drawer, even at CGC.
It is also mentioned in Sarah Weeks' novel So B. It (2004), when Georgia gives one to Heidi. The indie pop band La Musique Populaire included their interpretation of the jingle "C. Howard's Gum Has the Power of Taste" on their CD set A Century of Song.
A recurring character in several Raymond Chandler novels also gets his nickname from the candy. Violets M'Gee is a homicide detective in the Los Angeles County Sheriff's Office, as mentioned in his 1943 novel The Lady in the Lake: "'Well, they call him Violets M'Gee,' I said. 'On account of he chews little throat pastilles that smell of violets.'"
NCIS season 11 episode 5 also incorporates Choward's scented gum when DiNozzo finds some at a present crime scene, which causes him to remember a case he worked on when he was still with the Baltimore PD.