davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Spatlo

Sphatlho or kota is a South African street food popular in all provinces of South Africa. It is basically a sandwich with meat and french fries. In other regions, it is well-known as "skhambane".
The kota concept started as a hollowed-out quarter loaf of bread filled with beef mince and mashed potatoes in the South African townships. Initially it was sold at schools during lunch breaks. It then evolved to being filled with fried potato "slap" chips instead of mash and other ingredients such as sausage, egg, beef patty, cheese, polony and atchar replaced the mince as it started being sold at tuckshops in townships. The name kota was derived from the English word quarter, referring to the size of the bread loaf used. The name sphatlho was derived from the sotho word "phatlhola", meaning to separate or break apart. The dish is derived from bunny chow.
Spaza shops sell popular street food, including kota. Spaza shops are the backbone of township economy.
Spaza shops that sell this popular street food normally set minimum prices at R15 ranging to over R120 depending on the size and ingredients. Consumers are largely students and low income individuals, because it is the cheapest alternative to hamburgers. This meal is usually available in every area across the country. Kota is considered a staple township food in South Africa and is often consumed with a soft drink, usually a cola.
Robatayaki

In Japanese cuisine, robatayaki (炉端焼き, literally "fireside-cooking"), often shortened to robata (ろばた in hiragana), refers to a method of cooking, similar to barbecue, in which items of food are cooked at varying speeds over hot charcoal. Many Japanese restaurants, both in Japan and abroad, specialize in this style of food preparation. Traditionally, the food consists of a combination of morsels of seafood and vegetables, but other kinds of food that are suitable for grilling may also be offered. The robata cooking style is different from other Japanese charcoal cooking in that it uses a wide, flat open fireplace in the style of an irori, rather than a shichirin or other type of charcoal cooking implement.
Robata originates from a centuries-old country style of cooking by northern Japanese fishermen around a communal hearth (irori) that serves as a cooking area and a source of heat, found on the northernmost island of Japan, Hokkaido. The fishermen needed a way to cook on the boats, so they encased binchōtan coals in a stone box to protect the boat from the intense heat. After a government campaign depicting Hokkaido as an idyllic rustic area, this style of cooking became popular all over Japan. The first robata restaurant (named "Robata") opened in Sendai, Miyagi Prefecture. Proving a successful formula, soon more robata restaurants followed, starting in Osaka. As of 1965, there were more than 10,000 such restaurants across the country.
In the fishing village of Kushiro on Hokkaido, many restaurants specialize in this style of cuisine. The Fuki-ya restaurant once owned by Junko and Richard K. Diran in the Japan Center (San Francisco) is said to have been the first robatayaki restaurant in the United States.
While the setup varies, a common arrangement has the grill in a central position, whether as a hearth in a sandpit as for the traditional irori, or on a raised dais, around which the customers are seated. In Japan, where the robata restaurant is often also a male-dominated drinking establishment (izakaya), this evokes a highly prized nostalgic feeling among the clientele.
I'm Still Standing

"I'm Still Standing" is a song written by English musician Elton John and songwriter Bernie Taupin, from John's 1983 studio album Too Low for Zero. It was the lead single from the album in North America, but released as the second single in the UK.
Helped by a video promoting the song on MTV, "I'm Still Standing" became a big hit for John on both sides of the Atlantic, peaking at No. 1 in Canada and Switzerland, No. 4 in the UK and No. 12 on the US Billboard Hot 100.
Although "I'm Still Standing" is often seen as a statement of John's resilience, Taupin wrote the lyrics with a specific person in mind.
The music video, directed by Russell Mulcahy, was shot in Cannes and Nice on the Côte d'Azur in France. It also features the colours of the flag of France in graphics. Arlene Phillips, who choreographed the routines performed on location in the video, said her work is one of the proudest moments in her entire career (via the Channel 5 pop-documentary, Britain's Favourite 80s Songs, on 25 December 2021).
Bruno Tonioli, later a judge on hit shows Strictly Come Dancing for BBC (UK), Dancing with the Stars for ABC (US) and Britain's Got Talent for ITV (UK), appears as one of the dancers in the video.
Initially, John was supposed to take part in the choreography for the music video, but that plan was later scrapped as he recalls in his autobiography:
It was due to be shot over the course of two days, but a camera full of the first day's film was ruined when Mulcahy accidentally fell into the sea with it. Therefore, it had to be filmed again on another day. During the shoot for the video, John came across Duran Duran. He complained he was exhausted at having been up since four o'clock in the morning. Simon Le Bon decided John should have a martini. "So I did," John later recalled, "I had six."
In his book, Wild Boy: My Life in Duran Duran, Andy Taylor writes of the experience:
The next morning, John awoke with a hangover and wandered into his personal assistant's room – which was "leveled" – and asked him "What happened?" His assistant laughed: "You happened!"
In 2019, the original 16mm film negatives were re-scanned and the computer graphics were recreated, forming a newer remastered version of the promotional video. This version of the video serves as the ending to the 2019 biopic Rocketman, with Taron Egerton (portraying John) rotoscoped in to recreate memorable scenes from the original music video. It was also re-released standalone on John's YouTube channel.
Welsh actor Taron Egerton has recorded this song two times in separate occasions. The first time was for the 2016 animated feature Sing as teenage gorilla Johnny; the second was for the 2019 biopic Rocketman where he played the titular role of Elton John himself.
"I'm Still Standing" was also covered by the cast of the television series Glee during the third season.
PayPay

PayPay Corporation (PayPay株式会社) is a Japanese company that develops electronic payment services owned by LY Corporation. It was established in 2018 as a joint venture between the SoftBank Group and Yahoo Japan through Z Holdings, their holding company. With 38 million users, PayPay is the largest Japanese mobile payment app. In October 2018, it began a QR code and bar code-based payment service, which was developed in collaboration with Paytm, an India-based payment service company.
From a smartphone app, users link their bank account and add money to their PayPay account. At the point of sale, the user makes a payment either by scanning a QR code, or by having the clerk scan a bar code on the smartphone.
PayPay's server fell victim to a hacking attack, originating in Brazil, on November 28, 2020. As per the operator of PayPay, a server containing personal and financial information of its entire userbase was compromised. The company acknowledged that configuration flaws led to unauthorized access to information. The service operator was later notified of the incident and preventive measures were taken.
Lille julaften

Lille julaften (også kalt tollesmesse, torlaksmesse, sjursmesse og sjulsmesse) er en norsk betegnelse på datoen 23. desember.
Lille julaften gjør mange nordmenn ferdig sine siste forberedelser til julaften. Det er blant annet lang tradisjon med å vaske på dagen. Mange steder i Norge ble senkvelden og natten mot julaften kalt «vaskenatten». Da skulle vegger, bord og benker vaskes, og alle i huset skulle bade og ta på rene juleklær. I Norge er TV-programmet Kvelden før kvelden, som sendes lille julaften på NRK1, ofte et av årets mest sette programmer.
Før var det vanlig å pynte på lille julaften, men i senere tid har pyntingen begynt stadig tidligere. Mange pynter juletreet allerede første uken i desember.
«Tollesmesse» er en betegnelse til ære for den islandske biskop Thorlákr Thorhallsson (1133—1193), som ble gjort til helgen i 1198. I Norge var han først og fremst populær på Vestlandet og i Nord-Norge. Dagen er merket på primstaven med et halvkors.
Nordafjells og i enkelte deler av Trøndelag kalles denne dagen for sjursmesse. Opphavet til navnet «sjursmesse» er Sigurd. Det var etter alt å dømme en katolsk høytid i Jämtland, Härjedalen, Trøndelag og Nordland til minne om en hellig mann ved navn Sigurd, kanskje mest sannsynlig den Sigurd som ble den første erkebiskopen i Nidaros (som omfattet nevnte områder) og oppført i dette erkebispedømmes lokalkalender. Senere har denne lokale helgentradisjonen på mange steder gått i glemmeboken, slik at opphavet til Sjursmesse ble ukjent, men det ble forsøksvis knyttet til et gammelt sagn om sjura (skjæra) som forsov seg for hu merka ikke forskjell på dag og natt. I dette skiftet, der Sigurd degraderes fra en viktig lokalhelgen til noe heller tvilsomt, ser man en likhet til i forvanskningen «Gammel-Erik», et etter-reformatorisk navn på djevelen – i bunnen lå en trang til å avvenne folket dets hengivenhet til Erik den hellige ved å påføre hans minne en negativ valør. Parallelt ble det stedvis talt om «Gammel-Sjur» i samme ånd.
Skyter meg julaften

«Skyter meg på julaften» er en kult-hit som ble fremført i dokumentarfilmen Store Gutter Gråter ikke, der Per Bergersens «Kyssing» ble fremført i en ny versjon hvor Trond Erik Henriksen hadde skrevet ny melodi til teksten.
Sangen ble senere lansert på en CD til støtte for Nei Til Narkotika, under tittelen «Skyter meg på juleaften».
Bitte lille julaften

Bitte lille julaften eller dagen før lille julaften (også skrevet bittelille julaften) er et begrep som av og til brukes om den 22. desember, dagen før lille julaften, 23. desember.
Bitte lille julaften er den dagen i året det handles mest. I den norske forsikringsbransjen kalles dagen også for «den store bulkedagen», siden det skjer spesielt mange kollisjoner denne dagen.
Julegave

En julegave, eller julepresang, er en gave som gis i forbindelse med jul. I vestlige land er det vanlig at familiemedlemmer, nære slektninger og venner gir hverandre slike gaver, særlig fra voksne til barn.
Julegaver kan være små og store, billige og dyre, selvlagde eller ferdigkjøpte. Det kan for eksempel være leketøy, spill, sportsartikler, klær eller penger til barn, nyttegjenstander, elektronikk, pynteting, bøker, plater og gavekort til de voksne. «Alternative julegaver» kan være vennetjenester, opplevelser, egenproduserte gjenstander eller pengestøtte til veldedige formål. Julegaver kan også være firmagaver, venninnegaver og liknende.
Julegavehandelen i desember er årets store salgsperiode for mange forretninger.
Julegavene pakkes inn i fargerikt julegavepapir, merkes med navnelapper og fordeles før julaften. Pakkene åpnes vanligvis hjemme, i Skandinavia som regel under familiefesten på julaften, i Storbritannia og USA første juledag. I norske småbarnsfamilier blir mange av gavene delt ut av en utkledd julenisse som kommer med dem i sekken sin. Ellers er det vanlig å samle julegavene i en haug under juletreet og åpne dem når familien er samlet.
De eldste norske referansene til «julegaver» er knyttet til Eirik jarls hoff på 1000-tallet. Ifølge sagaen ga han gaver til sine menn på åttende juledag, altså nyttårsdagen. I begynnelsen var nyttårsgavene noe som ble utvekslet fra herre til tjener, og det var fortsatt utpå midten av 1600-tallet vanlig å dele ut nyttårsgaver. Først på 1800-tallet ble det vanlig med julegaver.
I 2006 begynte Kirkens Nødhjelp kampanjen «Gi en geit». Via nettbutikken deres kunne man gi et beløp, en symbolsk gave, slik at organisasjonen kunne kjøpe en geit eller andre nødvendige dyr eller varer til folk i den tredje verden. Dette gavekonseptet ble meget godt mottatt blant nordmenn, og flere humanitære organisasjoner har senere endret sin juleinnsamling fra ren pengeinnsamling til å gi folk muligheter til å kjøpe symbolske gaver som rent vann og skolegang. De innsamlede midlene går, som tidligere, til dem organisasjonene prioriterer å hjelpe.
Lars Kilevold

Lars Kilevold (født 1960) er en norsk musiker fra Fredrikstad. Han er blant annet kjent for å ha skrevet og utgitt sangene «Livet er for kjipt», «Ute til lunsj» og «Respekt for Grandiosa». I 1980-årene var Kilevold del av det musikalske prosjektet Ute til lunch.
Kilevold var også med i rockebandet Sons of Angels.
Kilevold er nestleder i Direktedemokratene.
I 2006 laget Kilevold en reklamelåt for Stabburets Grandiosa. Låten ble lagt ut gratis på internett og lastet ned av over en halv million personer. Senere samme år produserte han sammen med Martin Aune (reklamefilmduoen «Whistle and Hum») låten «Charmig tvåa» til en reklamefilm for Rimi.
Kilevold har også skrevet teksten til Anita Skorgans bidrag, Karma, i den norske Melodi Grand Prix-finalen i 1985.
Kilevold laget bakgrunnsmusikken og musikken til sangene fra Karsten og Petra-filmene.
Glitter

Glitter er en slags dekorasjon av tynne sammenbundne metallglinsende striper som kan minne om iskrystaller. Opprinnelig var det girlander av metall til bruk for juledekorasjon. Moderne glitter er vanligvis et plastprodukt, og brukes speisilet for å pynte juletrær. Det kan også henge fra taket eller omkranse statuser, lampeføtter eller andre gjenstander. Glitteret ble oppfunnet i Nürnberg, Tyskland, i 1610, og var opprinnelig laget av sølv.
Glitter ble oppfunnet i Nürnberg omkring 1610. Opprinnelig ble det laget av ekstruderte tråder av sølv. Fordi sølv korrodereres raskt, ble andre blanke metaller brukt som erstatning.
Tidlig på 1900-tallet tok produsenten i bruk billigere aluminium-basert glitter. Frankrike var verdenslende i produksjonen inntil første verdenskrig. Produksjonen opphørte under krigen på grunn av . metallmangel.
Blyfolie ble ofte brukt i glitterproduksjonen gjennom 1900-tallet. Etter 1960 ble blyglitter faset ut, da det var bekymring for at barn skulle bli eksponert for blyforgiftning. I USA, konkluderte Food and Drug Administration (FDA) i august 1971 at blyglitter utgjorde en unødvendig helserisiko for barn, og overbeviste produsenter og importører om å frivillig stoppe bruken av bly fra 1. januar 1972. FDA innførte ikke direkte forbud, da det ikke forelå tilstrekkelig sterke indikasjoner på den eventuelle helsefaren."
Moderne glitter blir vanligvis laget av polyvinylkloridfilm (PVC) dekket av et metallisk lag. Polyetylentereftalat jhar også blitt brukt.
Tyskere snakker om rader av militære medaljer og dekorasjoner som «Lametta» (tysk for glitter), når standspersoner pynter seg i fulle regalia eller på høyt formalitetsnivå. Uttrykket ble skapt for å beskrive Hermann Görings framtoning, f.eks. i en «Chanson» av Claire Waldoff, «Rechts Lametta, links Lametta, Und der Bauch wird imma fetta» (til høyre glitter, til venstre glitter, og vommen blir stadig feitere).
Komikeren Loriots film fra 1977 «Weihnachten bei Hoppenstedts» (Jul hos familien Hoppenstedt) er om en familiejul der en bestefar med prøyssisk utdannelse nynner på «Helenenmarsch» med «ra-da-buff», mens han beklager mangelen på glitter («Früher war mehr Lametta!». Før var det mer glitter! har blitt et munnhell.
Glitter har en utbredt bruk i flere indiske tradisjoner, inkludert dekorasjon av bilder, girlandere for bryllup og andre seremonier, samt ornamentalt seletøy for hester og elefanter.
Juletrefest

Juletrefest er en norsk festtradisjon for barn og småbarnsfamilier knyttet til feiring av jul.
I dag arrangeres juletrefester oftest av foreldrene ved skoler og barnehager, men også av enkelte større foreninger og bedrifter. Slike juletrefester holdes gjerne i desember, ofte i romjula, eller tidlig i januar. Programmet består vanligvis av kakespising og sosialt samvær, enkel underholdning eller selskapsleker for barna, gang rundt juletreet, da en sammen synger julesanger, og besøk av julenissen med gavesekk aller sist.
Juletrefestene viderefører en veletablert festtradisjon som ble innført i Norge midt på 1800-tallet. Skikken ble utviklet i kjølvannet av at juletreet ble en del av den norske juletradisjonen. Det første juletreet man vet om i Norge ble pyntet i Kristiania i 1820-årene, men juletrær ble vanlig hos borgerskapet først på midten av 1800-tallet, og allmenn skikk fra 1870-1880-årene.
Det var først og fremst lærere, men også en del prester som etablerte juletrefester i landet. Det Norske Studentersamfund arrangerte hovedstadens første juletrefest med juletre i 1840-årene, da med studentene som målgruppe. Den første juletrefesten for barn ble arrangert av Peter Christen Asbjørnsen i 1868. Festen ble arrangert i en låve på Hegdehaugen, maleren Adolph Tidemands atelier, med underholdning av skuespillere ved Christiania Theater.
På Asbjørnsens juletrefest i 1868 var omtrent halvparten av deltakerne barn fra fattige familier i strøkene Hegdehaugen, Bolte­løkka og Briskeby. Denne festen startet en tradisjon med juletrefester som veldedighet, med mat og gaver til trengende barn. Oslo Indremisjon, Frelsesarmeen, Foreningen til fattige børns beklædning, og en rekke humanitære og religiøse organisasjoner holdt gratis juletrefester, finansiert av glade givere, for å gi fattige barn gaver og sosialt fellesskap.
Det ble også vanlig at arbeidsgivere og fagforeninger holdt juletrefester for sine ansatte og medlemmers barn, en av de første var Malersvennenes forening i 1897. Mange bygder i Norge fikk forsamlingshus, ungdomshus og bedehus på slutten av 1800- og begynnelsen av 1900-tallet, dette bidro til at tradisjonen også spredte seg ut til bygdene.
På mange av juletrefestene holdes en del av de gamle julelekene i hevd. Det dreier seg blant annet om leker som var en selvsagt del av julefeiringa før juletre og juletregang ble allment, for eksempel Reven rasker over isen, Bro, bro brille, Kjerringa med staven og flere.
Ved gang rundt juletreet blir det sunget kjente julesanger, som for eksempel Jeg er så glad hver julekveld, Musevisa, På låven sitter nissen, Jeg gikk meg over sjø og land, O jul, med din glede, Så går vi rundt om en enebærbusk, Glade jul og Du grønne, glitrende tre. Flere av disse sangene har sangleker der deltakerne gjør bevegelser til sangen.
På 1900-tallet har julenissen som kommer med små gaver eller godterier til barna, blitt et sentralt dramaturgisk grep og et høydepunkt under juletrefestene.
Gävlebukken

Gävlebukken (svensk: Gävlebocken) er en ca. 13 meter høy halmbukk som årlig bygges opp på Slottstorget i den svenske byen Gävle før første søndag i advent. Tradisjonen begynte i 1966 etter en idé av reklamemannen Stig Gavlén. Hovedkonstruksjonen er av tre, og bukken er dekket av halm, så den ligner de tradisjonelle, langt mindre, halmbukkene, som brukes som juledekorasjon innendørs og på juletrær. Opprinnelig var oppsettingen av den store bukken tenkt som en engangsforeteelse, men på grunn av den populariteten den raskt oppnådde i byen, ble den bygget opp også året etter og ble raskt en tradisjon.
Bukken skulle opprinnelig være reklame for «Köpmannaföreningen Söders köpmän». Tidligere år hadde de bygget opp forstørrede versjoner av et par ski og en pinnestol, men fra 1966 er det Gavléns halmbukk som er blitt førjulstradisjonen. Bukken har horn i en stor bue fra hodet, en liten hale og røde bånd rundt mage, bein, hode og hale.
Første desember 1966 ble historiens første Gävlebukk satt opp. Nyttårsaften ble den fullstendig ødelagt av brann. Dette ble den første av svært mange ulovlige ødeleggelser bukken er blitt utsatt for gjennom årene. Mellom 1966 og 2019 har den brent minst 29 ganger, i tillegg til at den er blitt ødelagt på annet vis flere ganger. Den er for eksempel blitt påkjørt med bil og har fått beina ødelagt.
Etterhvert er det flere gävlebeboere som mener at den brennende, eller nedbrente, bukken er en like viktig tradisjon, og et like godt symbol, for Gävle som selve bukken.
Alle avgjørelser som gjelder Gävlebukken taes av Gävle City og Gävle kommune, som utgjør «Bockkommittén». «Gävlebocken» er et registrert varemerke og kan ikke brukes uten Bockkommiténs tillatelse.
Informasjonen i listen nedenfor er tatt fra nettstedet Gävlebockens historia, der ikke annet er nevnt
Fannefjorden

Fannefjorden er en forlengelse av Moldefjorden i Molde kommune i Møre og Romsdal. Den er cirka 25 kilometer lang (mellom Molde sentrum og Osen) og er en gren av Romsdalsfjorden regnet som hele fjordsystemet innenfor Dryna, i det denne passerer Årø og Bolsøya. Den går østover avgrenset av stranda mellom Molde og Kleive via Røbekk og Hjelset i nord, og Skålahalvøya og Bolsøya. Den har et areal på 48 km og volum på 1,7 km med største dyp på 78 meter og grunneste terskel på 30 meters dyp. Ved Årø (flyplassen) og Skjevika/Talset er det terskler på 45 og 49 meter, mens terskelen mot hovedfjorden utenfor er 30 meter. Åpningene mot hovedfjorden er relativt brede og dype gir god forbindelse til bassengene utenfor; det er generelt god oksygenmetning også dypest i det indre bassenget. Fjorden får i gjennomsnitt tilført 14 m/s ferskvann fra land, tilførselen er størst i mai og minst i juli. Innerst i fjorden er Osen naturreservat. Fjorden har gitt navn til Fannestranda (nordsiden av fjorden mellom Molde sentrum og Oppdøl), den gamle gården Fannbostad og en tidligere rettskrets Fanne åtting. Fannestranda ble under nasjonalromantikken på 1800-tallet populært feriested for velstående og ble besøkt av kunstnere blant andre Hans Gude. Navnets opphav er usikkert og kan komme av Fǫrn (i betydningen ferjested), et antatt tidligere navn på Oselva.
Fjorden er forholdsvis smal, og krysses av Fannefjordstunnelen mellom Årø (ved flyplassen) og Bolsøya. Inntil Fannefjordstunnelen (som del av Skålavegen) åpnet gikk det bilferge i sambandet Lønset–Grønnes (til juni 1991) og Molde–Bolsøya (til desember 1990). Tunnelen går ned til 100 meter under havet og fjorden er omkring 50 meter dyp på stedet. Den Trondhjemske postvei fulgte nordsiden av fjorden der E39 går (strekningen ble hovedvei i 1825 og riksvei i 1931). Fra slutten av 1800-tallet gikk det dampbåt Ålesund-Molde-Hjelset/Eide; båtruten langs fjorden ble lagt ned i 1929. Det ble sammenhengende vei rundt fjorden i 1931. Fylkesvei 62 går til Kleive og fylkesvei 6234 går mellom Kleive og Osen og langs sørsiden av fjorden.
Risengrynsgrøt

Risengrynsgrøt, ofte bare kalt risgrøt, er en varm matrett som er laget av ris og melk.
Grøt i seg selv kommer fra tiden da landbruket oppsto, ca. 10 000 f.Kr, og ris ble dyrket i Asia fra 3 000 f.Kr, der en brukte det i ulike retter, blant annet puddinger. Risdesserten oppstod i Midtøsten eller Persia, der den vant fram i middelalderen. Romerne var de første som brukte risengrynsgrøt i Europa, da kokt på geitemelk til medisiniske formål.
Risengryn ble importert til Norden i 1340-årene og det er blitt hevdet at den første risgrøten ble spist på Bohus festning og slott på denne tiden. Andre hevder rispudding eller -grøt først kom til Malmø i 1541, der en til hverdags kokte grøten på vann og bare til høytider på melk. På Malmøhus slott ble det julaften 1541 spist risgrøt med rosiner, mandler, sukker og kanel. I løpet av et år ble det bare spist slik søt risgrøt på tre høytidsdager: en middag til jul, første nyttårsdag og påskeaften.
Risgrøt var opprinnelig en rikmannsrett, men ble seinere mat for alle. Fordi ris var en importert luksusvare, var hovedingrediensen i grøt i Europa bygg, havre og rug til langt inn på 1800-tallet. Nye tradisjoner oppstod, og risengrynsgrøten ble introdusert i borgerskapet som en videreutvikling av søtgrøten som tidligere også var regnet som et luksusgode.
Da grøtris var en importvare, og derfor dyrt, ble det et statussymbol og etter hvert en utbredt skikk i Norden å kunne servere risengrynsgrøt til julegjestene sine. Retten har holdt seg som tradisjonell julemat siden, blant annet som formiddagsmat på julaften. I Norge, Sverige og Danmark blir det ofte gjemt en skoldet mandel i gryta, og den som får den, vinner en marsipangris, sjokoladeeske eller noe annet.
I gamle dager trodde man at hvis man ikke satte grøt ut til nissen, ville det bringe ulykke over gården og folkene som bodde der. I Danmark fikk husnissene gjerne grøt satt ut på loftene. I 2009 viste en markedsundersøkelse at rundt 400.000 nordmenn fortsatt satte ut en grøtskål på trammen, under hekken, ved låvedøra eller bak vedskjulet til nissen i julen.
I Norge spiser man tradisjonelt risengrynsgrøt med sukker og kanel på, og med smørøye i midten. Man kan lage riskrem av rester etter risengrynsgrøt. På grøt som blir stående uten lokk og uten omrøring vil det danne seg snerk. For grøt som er tiltenkt riskrem kan dette forhindres ved å strø sukker på overflaten før nedkjøling. Er grøten for tynn, kan den kokes på svak varme til den tykner. Den kan nytes som dessert.
Julebakst

Julebakst er forskjellige slags bakverk som tradisjonelt blir fremstilt for julefeiringen.
I tidligere tider var det brød, flatbrød og en eller annen form av lefse som ble bakt. Det var slik den gang som nå, at man ikke skulle spare på godsakene til jul og det ble derfor benyttet bedre ingredienser og mer av det i det man bakte til julehøytiden, f.eks. rømme og det beste mel man kunne få tak i. Flatbrødbakingen startet man som regel med først; allerede utpå høsten skulle flatbrødene være ferdig bakt og stablet på stabburet. Fordi man ville ha brød, lefser og kaker så ferskt som mulig ble disse bakt nær oppunder jul. Det hadde også med holdbarheten å gjøre. «Klining» var en av hovedrettene i jula og noe man ikke spiste ellers i året. Flere steder i landet var det tradisjon for å bake «klining» under kakelinna. Som regel var baking noe man sto for selv på gårdene rundt omkring, men det fantes også profesjonelle bakstefolk som gikk fra gård til gård og gjorde unna bakingen.
Når det gjelder julebaksttradisjoner bakover i tid, finnes det lite skriftlig materiale i motsetning til når det gjelder f.eks.slakting til jul. Man antar dette kan ha med det forhold å gjøre at det i hovedsak var kvinner som sto for bakingen. På 1700-tallet er ikke småkaker definert som julekaker, og det er først på 1800-tallet at det tradisjonsbegrepet dannes. Mange av julekakene i norsk baketradisjon, har sin opprinnelse utenfor landets grense.
Hanna Winsnes ga ut Lærebog i de forskellige grene af husholdningen i 1845 og hennes samling av oppskrifter speiler en del av hva som var vanlig å lage, spesielt da fra byområdene. Tradisjonene endret seg etter dette. Fra århundreskiftet 1900 ble kakesorter som blant annet goro og fattigmann mer og mer vanlig.
I dag finnes det et utall kakesorter som er vanlig til jul og tradisjonene varierer fra sted til sted. Nedenfor er listet opp noen av de vanligste.
Syv slag småkaker er det antall forskjellige småkaker som det ifølge tradisjonen i Norge var forventet at man bakte til jul. Det er ulike tradisjoner knyttet til hvilke kaker som skal inngå i de sju slagene. En tommelfingerregel som tidligere ble benyttet, var at det skulle være en noenlunde lik fordeling av jernstekte, smultkokte og ovnsbakte kaker.
Ifølge en spørreundersøkelse utført av Opplysningskontoret for brød og korn, regner mange nordmenn også med kransekaken som et av de syv slag. Kaken er på landsbasis den mest populære kaken å servere i julehøytiden.
Den gamle Mester

Den gamle Mester er et dikt av Jørgen Moe, som omhandler det store eiketreet på Krødsherad prestegård, hvor han selv bodde fra 1853 til 1863 som kapellan til Olberg kirke og de andre annekskirkene i Sigdals soknekall.
Diktet ble først trykket i samlingen, At hænge paa Juletræet. Nogle faa Digte (1855). Denne ble fire år senere gjenutgitt under tittelen En liden Julegave. Gammelt og Nyt (1860, eg. 1859), med ny, utvidet utgave i 1863. Det er eiketreet selv som veileder og viser nødvendigheten av å bygge på «den ene trofaste Grund». Moe forklarer i diktet at det er treets ordning mellom rotsystem og topp, som gjør den stand til å ride stormene av:
I dette diktet er det tydelig at Moe ikke betrakter naturen som skjønnhet alene, men fokuserer på hvor sinnrikt og gjennomtekt det hele er tilordnet fra Skaperens hånd. Naturen er et Guds under og bærer av allmenngyldig kunnskap og sannhet. Den naturlige, Gudeskapte verden kan veilede og virke forbilledlig. Guds skaperverk i naturen synes altså vel egnet til å vekke ulike former for religiøs ettertenksomhet i hverdagen.
Den norske komponisten Gunnar Gjerstrøm (1891–1951) har satt melodi til diktet.
Press (TV-serie)

Press er et norsk humorprogram med humortrioen KLM som ble sendt på NRK Fjernsynet hver tredje uke fra 15. september til 29. desember 1979.
Press fikk mye omtale i 1979–1980 på grunn av at de gjorde narr av kongefamilien og politikerne. Til slutt ble programmet debattert på Stortinget etter at episode 5 ble sendt 8. desember.
Blant ellers medvirkende i TV-serien finner vi: Marianne Mørk, Peter Lindbæk, Mari Bjørgan, Rolf Kirkvaag, Harald Heide-Steen jr. (i innslagene En skjebne verre enn døden), Sonja Mjøen, Bjarne Andersen og Ragnhild Nygaard. Regien var ved Per Christiansen.
Home for Christmas (TV series)

Home for Christmas (Norwegian: Hjem til jul) is a Norwegian television series that premiered on Netflix in December 2019. It stars Ida Elise Broch as Johanne, who scrambles to get a boyfriend to bring home for Christmas Eve.
The romantic drama comedy consists of six 30-minute episodes in each season and was Netflix's first Norwegian original series. The series received mostly positive reviews.
In 2022, the series was remade in Italy under the title I Hate Christmas. It was also remade in South Africa in 2023, under the title "Yoh! Christmas".
Johanne (Broch) is a nurse in her 30s, working at a hospital in Norway. During Advent dinner, she feels pressured by her family to be in a relationship. She lies and tells them that she has a boyfriend, and that he will accompany her to Christmas dinner.
Johanne then tries to find a boyfriend through speed dating, internet dating, and other means. She goes on dates with several men, including 18 year old Jonas (Felix Sandman), and the much older Bengt Erik (Bjørn Skagestad). She also has a brief sexual encounter with Eira, one of her female coworkers.
None of this results in Johanne finding a boyfriend. In the last episode of season one, coworker Dr. Henrik tells her that he loves her. They are interrupted by a medical emergency before she can respond. She then goes to her parents' house for Christmas dinner. During dinner, the doorbell rings. The first season ends with a shot of Johanne's face as she opens the door, possibly for one of her suitors.
The series takes place in Oslo, with winter scenes taking place in the copper mining town of Røros. Unexpected warmth resulted in snow being transported from Røros Airport to create the winter scenes. It was produced by the Oslo Company, and financed and distributed by Netflix as an original series.
The idea for the show was created by two advertisement students, Amir Shaheen and Kristian Andersen, who derived the concept from the popular Nordic TV Christmas calendars, televised advent calendars with an episode broadcast each day of December until Christmas Eve. They decided not to draw inspiration from Christmas films but rather other Norwegian series such as the teenage series Skam. They pitched the idea to the Oslo Company.
The director of the series was Per-Olav Sørensen [no]. Anna Gutto co-directed several episodes during the first season.
The series received mostly positive reviews. Verdens Gang gave it three out of six stars, likening it to a hybrid of Bridget Jones and Love Actually with a pointless narrative, but NRK called it a must-see for fans of Christmas romances and praised it for a well made atmosphere of Christmas hygge (coziness).
Leah Thomas of Cosmopolitan said "This soap opera drama series will have your jaw dropping with all the twists turns imaginable. Besides the fact that it's perfectly messy, I love this show because I have no idea who I want Johanne to end up with. Actually, I don't know if I even want her to end up with anyone, and I think that’s the entire point."
Christmas as Usual

Christmas as Usual (Norwegian: Så var det jul igjen) is a 2023 Norwegian romantic comedy film directed by Petter Holmsen starring Ida Ursin-Holm and Kanan Gill.
The film is based on the true story of Holmsen's sister, a Norwegian, and her relationship with an Indian, whom she brings home for Christmas Eve. The film was released to negative reviews.
On December 1 in Los Angeles, Jashan proposes to Thea. She accepts the proposal and invites Jashan to spend Christmas Eve with her family in Telemark. After Jashan arrives, there is a culture clash and Thea tells Jashan that she will wait for the right time to tell her mother Anne-Lise about their engagement. For Jashan, the Christmas trip is a roller coaster of emotions as he learns about Teeny Tiny Christmas (December 22), Thea's family is not used to his Indian food, disrupts Thea's niece while she sings in church, and learns about Jørgen, Thea's neighbor who had a relationship with her for five years. Jashan also feels insulted by Norway as a whole when he discovers a herb bottle of dried garlic and a spice bottle of Indian chili which have labels, “Hindu” and “Black Boy”.
The real Thea and Jashan (Mia Holmsen and Akshay Chawdhry) cameo as themselves at the end of the film.
A critic from NRK P3 wrote that "The film's uncomfortable mood also blocks the Christmas spirit for far too long, but viewers who persevere will get a version of postcard Christmas cheer and nods to "Love Actually" eventually. Even for a Christmas streaming movie lover, 'Then it was Christmas again' becomes too thin a soup spread too thick". A critic from Vink wrote that "This new Norwegian Christmas comedy follows a well-known and beloved recipe. But it is not particularly funny".
A critic from Decider wrote that "SKIP IT, if anything, just to show solidarity towards Jashan. #JusticeforJashan. You deserve better, king". A critic from Ready Steady Cut wrote that "Other than the weird plot and content, the film is nicely shot and there are some comedic moments that allow Christmas as Usual to be a nice, easy watch. However, it is not going to be a Christmas film I suggest watching every year — once will be enough".
A critic from Times Now rated the film 1 1⁄2 out of 5 stars and wrote that "The film does have a few amusing moments, but that's not enough to tide the viewer through the rest of the mess. You're better off catching an actual Bollywood romance instead". A critic from The Times of India rated the film three out of five stars and wrote that "Christmas As Usual is not a great film but it's not without its merits. Moments of genuine amusement pepper the film, making it an option for those seeking a light-hearted Christmas film this festive season".
Home for Christmas (2010 film)

Home for Christmas (Norwegian: Hjem til jul) is a 2010 Norwegian comedy-drama film directed by Bent Hamer.
“Home for Christmas” is based on a selection of short stories from the Norwegian author Levi Henriksen's collection, ”Only Soft Presents Under the Tree”. These stories, which now and then intersect with each other, all take place in Henriksen's fictitious small town of Skogli, over a couple of hours on Christmas Eve.
Following a prologue set in war-torn former Yugoslavia, the film follows several different Christmas celebrations in the small Norwegian town of Skogli. Paul is a thirty-three-year-old laborer who marches into his doctor's office demanding a prescription, then proceeds to lay bare all his woes. The doctor is beleaguered by his own marital and financial difficulties (he's left his upset wife to work emergency calls on Christmas Eve). There's also an elderly man preparing an esoteric ritual, a vagrant who runs into an old flame, a middle-aged couple in the throes of passion, a boy hopelessly in love with his Muslim neighbor, and a young émigré couple whose car breaks down as the woman goes into labor.
by John Erik Kaada
sung by Songsit Ohm Lertsethtakarn - lyrical tenor
text in thai language by Songsit Ohm Lertsethtakarn
written and sung by Maria Mena
White elephant gift exchange

A white elephant gift exchange, Yankee swap or Dirty Santa is a party game where amusing and impractical gifts are exchanged during Christmas festivities. The goal of a white elephant gift exchange is to entertain party-goers rather than to give or acquire a genuinely valuable or highly sought-after item. In a Yankee swap, the gifts exchanged are more likely to be practical or items that will be wanted by players. The game is played by opening gifts or "stealing" items that other participants have opened.
The term white elephant refers to an extravagant, impractical gift that cannot be easily disposed of. The phrase is said to come from a perspective about the historic practice of the King of Siam (now Thailand) giving rare albino elephants to courtiers who had displeased him, so that they might be ruined by the animals' upkeep costs. However, there is no actual record of the King gifting a white elephant specifically to burden the recipients, and white elephants are considered to be highly valuable and sacred in Thai culture, so much that any white elephant that is found must immediately be brought to the King according to his legal ownership. The first use of this term remains a matter of contention among historians.
Each participant supplies one wrapped gift, usually of similar value. The gifts are placed in a central location and the participants select a gift in a fixed order, often determined by numbers randomly drawn prior to the start of the game. The first person opens a wrapped gift and the turn ends. On subsequent turns, each person has the choice to either unwrap a new present or to steal another's. When a person's gift is stolen, that person can either choose another wrapped gift to open or can steal from another player. Each gift can only be stolen a specified number of times per game, commonly two, after that the holder of the gift keeps it. The game is over when everyone has a present. At the end – according to some variations – the first player is allowed to swap their gift by stealing someone else's gift, even a gift that is out of play.
Trafalgar Square Christmas tree

The Trafalgar Square Christmas tree is a Christmas tree given to the people of London by the city of Oslo each year since 1947.[1] The tree is prominently displayed in Trafalgar Square from the beginning of December until 6 January.
Although the tradition with an annual Trafalgar Square Christmas tree from Norway began in 1947, as a token of gratitude for British support to Norway during the Second World War, the very first Trafalgar Christmas tree from Norway appeared in 1942. A Norwegian commando, Mons Urangsvåg, had arrived in London shortly before Christmas with two spruce trees, felled during a raid on Hisøy, an island off the west coast of Norway between Bergen and Haugesund. One of the trees was intended as a gift to the Norwegian king, Haakon VII, who was in exile in Britain, but the other was erected in Trafalgar Square by a group of officers from British naval intelligence and a couple of Norwegian commandos after a dinner at the Savoy. One of the naval intelligence officers was Commander Ian Fleming and another was Lieutenant Commander Norman Denning.
The tree has provided a central focus for the Trafalgar Square traditional carol-singing programme, performed by different groups raising money for voluntary or charitable organisations.
The tree remains until just before the Twelfth Night of Christmas, when it is taken down for recycling. The tree is chipped and composted, to make mulch.
The Trafalgar Square Christmas tree is typically a 50- to 60-year-old Norway spruce, generally over 20 metres tall. The tree is cut in Norway some time in November during a ceremony attended by the British Ambassador to Norway, Mayor of Oslo, and Lord Mayor of Westminster. After the tree is cut, it is shipped to the UK by boat across the sea. At one time it was shipped to Felixstowe free of charge by a cargo ship of the Fred Olsen Line. As of at least 2007, the tree was shipped across the North Sea to Immingham by DFDS Tor Line. As of 2018, it has been the responsibility of Radius Group, to transport, guard and erect the tree in Trafalgar Square.
The Trafalgar Square tree is decorated in a traditional Norwegian style and adorned with 500 white lights. In 2008, the tree utilised low-wattage halogen bulbs which used 3.5 kW of power.
At the base of the tree stands a plaque, bearing the words:
The tree lighting ceremony in Trafalgar Square takes place on the first Thursday in December and is attended by thousands of people. The ceremony, led by the Lord Mayor of Westminster, includes a band and choir followed by the switching on of the Christmas lights.
Traditionally, the tree provides a focal point for Christmas carolling groups. For many in London, the tree and the accompanying carolling signals the countdown to Christmas.
Since 2009, the Poetry Society has commissioned new poems annually for display on banners around the base of the tree. In 2010, schoolchildren also performed one of the poems at the lighting-up ceremony.
51°30′29″N 0°07′41″W﻿ / ﻿51.508157°N 0.128114°W﻿ / 51.508157; -0.128114
One Tree Hill season 1

The first season of One Tree Hill, an American teen drama television series created by Mark Schwahn, began airing on September 23, 2003 on The WB television network. The season concluded on May 11, 2004, after 22 episodes.
The series premiere was watched by 2.5 million viewers and achieved a 1.9 Adults 18–49 rating on September 23, 2003. However, the following week it rose to 3.3 million viewers and a 2.4 demo, becoming only one of three shows to rise in its second episode in the 2003–2004 TV season. The overall first season averaged 3.84 million viewers, ranking #136 with 1.5 rating.
Warner Home Video released the complete first season, under the title of One Tree Hill: The Complete First Season, on January 25, 2005, as a six-disc boxed set.
The DVD release of season one was released after the season has completed broadcast on television. It has been released in Regions 1, 2 and 4. As well as every episode from the season, the DVD release features bonus material such as audio commentaries on some episodes from the creator and cast, deleted scenes, gag reels and behind-the-scenes featurettes. The words "The WB Presents" were printed on the packaging before the "One Tree Hill" title, although they were not included on international releases as The WB was not the broadcaster.
Christmas Eve in Miller's Point

Christmas Eve in Miller's Point is a 2024 American Christmas comedy drama film directed and produced by Tyler Thomas Taormina, who co-wrote the screenplay with Eric Berger. It stars Matilda Fleming, Maria Dizzia, Ben Shenkman, Francesca Scorsese, Elsie Fisher, Lev Cameron, Sawyer Spielberg, Gregg Turkington, and Michael Cera, who is also a producer on the film.
The film premiered at the 2024 Cannes Film Festival on May 17, 2024. It was released on November 8, 2024, by IFC Films.
The Balsano family are together for their final family Christmas at their ancestral home. However, two of the younger members of the family escape for teenage rebellion.
The film is directed by Tyler Thomas Taormina. It is written by Taormina and Eric Berger. The film is produced by Omnes Films and was produced in association with Crypto Castle Productions and Puente Films. Producers include Michael Cera, Krista Minto, Taormina, David Croley Broyles and Duncan Sullivan.
The ensemble cast includes Michael Cera, Maria Dizzia, Francesca Scorsese, Elsie Fisher, Ben Shenkman, Sawyer Spielberg, Gregg Turkington, Laura Robards, Delancey Shapiro and Matilda Fleming.
Principal photography took place in February and March 2023 with locations including Smithtown, New York, and was completed on Long Island by 19 June 2023.
The film premiered at the 2024 Cannes Film Festival as part of the Director's Fortnight section. In the run-up to its world premiere, Magnify, the rebranded international sales arm of Magnolia Pictures secured both global and U.S. sales rights for the film. The film also made it to the official selection of the 69th Valladolid International Film Festival, and the MAMI Mumbai Film Festival 2024.
On the review aggregator website Rotten Tomatoes, 78% of 74 critics' reviews are positive, with an average rating of 6.6/10. The website's consensus reads: "Capturing both the cheer and frustration that accompany holiday gatherings, Christmas Eve in Miller's Point is a yuletide chronicle that rings true." Metacritic, which uses a weighted average, assigned the film a score of 72 out of 100, based on 20 critics, indicating "generally favorable" reviews.
Ejecución por arma de fuego

La ejecución por arma de fuego es un método de ejecución a menor escala que el fusilamiento, que consiste en ejecutar a un condenado por disparos a manos de gente civil; esta variante no es tan estricta, ya que difiere del fusilamiento en que, en este último, los militares tienen el deber de seguir disparando al condenado por un tiempo más prolongado.
Tradicionalmente, el método de ejecución en China era un disparo en la nuca con pistola. Dicho método ha cambiado por un disparo en la parte posterior del cuello con un fusil de asalto cargado con una bala de punta hueca, lo cual suele producir la destrucción de la parte superior del cráneo del condenado.
Se emplea un método similar al de China, pero el fusil se apunta hacia el pecho del condenado.
Con anterioridad a la adopción de la inyección letal, el condenado era inmovilizado con correas sujetado a un poste. Un solo verdugo disparaba una ráfaga corta (tres balas) con un subfusil HK MP5 apuntando al corazón del reo por medio de una estructura, de modo que el verdugo tan sólo tenía que apretar el gatillo.