davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
President Quirino, Sultan Kudarat

Ang Bayan ng President Quirino ay isang ika-4 na klaseng bayan sa lalawigan ng Sultan Kudarat, Pilipinas. Ayon sa senso ng 2020, ito ay may populasyon na 42,244 sa may 10,488 na kabahayan.
Ang bayan ng President Quirino ay nahahati sa 19 na mga barangay.
Ang lathalaing ito ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Francis Baraan

Si Francis "Frank" Martin Beltran Baraan (mas kilala sa social media bilang Francis Baraan IV o Frank Baraan; pinanganak noong 5 Disyembre 1982) ay isang Pilipino na tagapagtanggol ng karapatang pantao , negosyante, dyornalista (journalist), kolumnista, pulitikal na blogger, may-ari ng otel, at personalidad ng sosyal midya.
Noong 2020, nanomina siya para sa The Outstanding Young Men of the Philippines (TOYM) na parangal. Isa siya sa mga Finalists para sa kanyang aktibismo sa sosyal midya, at sa kanyang mga kolum sa The Philippine Business and News.
Adbokasiya ni Francis ang karapatang pantao, mental health, at LGBT rights. Si Francis rin ang nag-sponsor ng 'I Am Not Immoral' photo-video campaign bilang pagsuporta sa Ladlad Party List, isang LGBT rights party list. Kabilang sa mga tanyag na nag-attend ng event ay si Senadora Risa Hontiveros, John Lapus at iba pa.
Si Francis ay pinanganak sa Lungsod ng Dagupan, Pangasinan. Siya ang panganay sa apat na anak ng abogado at dating Justice Undersecretary Francisco Baraan III at negosyanteng Felicidad Villarda Beltran-Baraan.
Nagtapos ng kursong AB English si Francis sa Lyceum-Northwestern University. Dalawang taon din siyang nag-aral ng Liberal Arts sa University of Asia and the Pacific. Nag-aral din siya sa University of Western Australia (sangay ng Manila).
Kabilang si Francis sa mga public figures, gaya ng TV personality na si Bianca Gonzales at ng singer at Twitter personality na si Kakie Pangilinan, na nag-tweet ng hindi beripikadong impormasyon tungkol sa mga "persons of interest" sa pagkamatay ng kontrobersyal na PAL Flight Attendant na si Christine Dacera, at nag-issue ng public apology.
Noong Oktubre 2020, nanomina si Francis ng JCI Cainta Chapter para sa isa sa mga pinakaprestihiyosong parangal para sa mga Pilipinong Kabataan, ang The Outstanding Young Men of the Philippines (TOYM) Awards ng JCI Philippines. Nanomina siya dahil sa kanyang pulitikal na aktibismo, adbokasiya para sa kalusugang mental, pagdepensa para sa karapatang pantao, at dahil sa kanyang mga artikulo sa kanyang "Brutally Frank" kolum sa The Philippine Business and News.
Sa mahigit-kumulang na daan-daang nanomina mula sa buong Pilipinas, isa si Francis sa mga napili sa 30 na Finalists, kung saan 10 ang pinal na naparangalan ng TOYM.
Sinulatan pa mismo ng TIME Democracy Icon at Senadora Leila de Lima si Francis mula sa Camp Crame nung nanomina siya.
Talaan ng mga lungsod sa Pilipinas

Ang sumusunod ay isang talaan ng kinartang mga lungsod sa Pilipinas. Nakauri ang mga lungsod ng Pilipinas sa tatlong mga pangkat: Mataas na Urbanisadong mga Lungsod (Highly Urbanized Cities; HUC), Malayang Nakapaloob na mga Lungsod (Independent Component Cities; ICC), at Nakapaloob na mga Lungsod (Component Cities; CC).
Ang Mataas na Urbanisadong mga Lungsod ay mga yunit ng lokal na pamahalaan na hiwalay sa mga lalawigan at may populasyong hindi bababa sa 200,000 at taunang kita na hindi bababa sa ₱ 50 milyon (sa halagang umiiral noong 1991). Ang Malayang Nakapaloob na mga Lungsod ay mga lungsod sa labas ng pamamahala ng mga lalawigan (bagamat ang ilan ay pinapahintulutang lumahok sa halalan ng mga opisyal ng pamahalaan) na hindi pa natatamo ang katayuang 'mataas na urbanisado', habang ang Nakapaloob na mga Lungsod ay yaong nasa pamamahala ng mga lalwigan. Bilang karagdagan, bawat lungsod ay ibinukod sa anim na mga kaurian sa kita ayon sa kita sa loob ng apat na taong panahon. Halimbawa, ang Unang Klaseng mga lungsod ay may kitang hindi bababa sa ₱ 400 milyon, habang ang Ika-anim na Klaseng mga lungsod ay may kitang hindi hihigit sa ₱ 80 milyon sa loob ng apat na taon.
Bawat lungsod ay pinamamahala sa kapuwa Kodigo ng Lokal na Pamahalaan ng 1991 at ang sariling kartang munisipal ng lungsod, sa ilalim ng mga batas ng Republika ng Pilipinas.
Mayroong 146 na mga lungsod magmula noong 7 Setyembre 2019. Tatlumpu't-tatlo sa kanila ay mga Mataas na Urbanisado (Highly Urbanized; HUC), lima ay Malayang Nakapaloob (Independent Component; ICC), habang ang iba ay mga nakapaloob (component; CC) sa kani-kanilang mga lalawigan. Kung mayroon, maaring mabisitahan ang mga dokumento ng karta ng lungsod sa pamamagitan ng pag-klik sa kaugnay na panlabas na link (CA ay tumutukoy sa Batas Komonwelt, RA sa Batas Republika).
2019

Ang 2019 (MMXIX) ay isang karaniwang taon na nagsisimula sa Martes sa kalendaryong Gregoryano, ang ika-2019 taon sa mga pagtatalagang Karaniwang Panahon at Anno Domini (AD), ang ika-19 na taon sa ika-3 milenyo, ang ika-19 na taon ng ika-21 dantaon, at ang ika-10 at huling taon ng dekada 2010.
Itinalaga ang 2019 bilang Internasyunal na Taon ng Talaang Peryodiko ng mga Elemento ng Pangkalahatang Pagpupulong ng Mga Nagkakaisang Bansa na binigay na natuon sa ika-150 amibersaryo ng pagkakalikha nito ni Dmitri Mendeleev noong 1869.
Rafael Nantes

Si Rafael "Raffy" Puchero Nantes (4 Enero 4, 1957 – 17 Mayo, 2010) ay dating gobernador ng Lalawigan ng Quezon sa Pilipinas mula 2007 hanggang 2010. Siya ang pangkalahatang ingat-yaman ng Partido Liberal ng Pilipinas. Una siyang nanilbihan bilang kinatawan ng Unang Distrito ng Quezon mula 1998 hanggang 2007.
Ipinanganak noong ika-4 ng Enero 4, 1957 sa Polillo, Quezon kina Dr. Alban Nantes at Eufemia Puchero. Lumaki siya sa kanyang lola Eleuteria, mas kilala sa tawag na Nana Teryang, na isang mamimili ng isda. Tumulong si Raffy sa pagbebenta ng isda sa bahay-bahay.
Nang lumipat ang kanilang pamiya sa Maynila at nanirahan malapit sa Camp Aguinaldo, nagtrabaho siya bilang tagalinis ng sapatos ng mga heneral at iba pang opisyal sa kampo upang magkaroon ng pera para sa kanyang pag-aaral at pang araw-araw na panggastos ng pamilya.
Kasal siya kay Betty Buenaobra, ang Pangulo ng People's International Enterprises Company. Iisa lamang ang kanilang naging anak, si Samuel.
9 September 2000
Berthard Lending Investments and Franco Cultural Properties Explosion System.
Outstanding Lions Club Leadership Awardee
International Region, U.S.A.
Namatay si Gobernador Raffy P. Nantes, mas kilala bilang "Kuya Raffy" sa aksidenteng pagbagsak ng helicopter sa dalawang bahay sa Jael Subdivision 1, sa Barangay Iyam, Lucena City noong Lunes ika-17 ng Mayo, 2010, bandang ika 3:15 ng hapon. Katatapos lamang niyang dumalo sa palagiang seremonya ng pagtataas ng watawat sa Quezon Convention Center sa Kapitolyo, Lungsod ng Lucena, Quezon, Pilipinas.
Nicole Curato

Si Nicole Curato ay isang sosyolohistang Pilipino na pinaka-kilala para sa kanyang mga akdang akademiko tungkol sa demokrasya, at ang madalas niyang pagbigay ng komentaryo sa media ukol pulitika sa Pilipinas.
Si Curato ay nagtapos ng kursong Batsilyer sa Sining ng Sosyolohiya sa Unibersidad ng Pilipinas sa Diliman. Nakuha niya naman ang kanyang Masterado at Doktorado sa Sosyolohiya sa United Kingdom - ang una, sa Unibersidad ng Manchester, at ang huli, sa Unibersidad ng Birmingham.
Si Curato ay tumanggap ng prestihiyosong Discovery Early Career Research Award Fellowship mula sa Centre for Deliberative Democracy and Global Governance ng Unibersidad ng Canberra, isang gantimpalang pinondohan ng Australian Research Council (ARC).
Unang siyang sumali sa ARC bilang isang post-doctoral research fellow sa Australian National University noong 2011 kung saan siya ay nagtrabaho sa isang proyekto ng ARC sa Australian Citizen's Parliament Naka-arkibo 2017-04-21 sa Wayback Machine. kasama sila John Dryzek at Simon Niemeyer Naka-arkibo 2018-01-12 sa Wayback Machine.. Bago lumipat sa Australia, siya ay naging Assistant Professor ng Sosyolohiya sa Unibersidad ng Pilipinas sa Diliman.
Ang kanyang trabaho ay nai-ambag na sa ilang pang-akademikong journal, kabilang ang Qualitative Inquiry, Policy Sciences, Current Sociology, European Political Science Review, Acta Politica, at iba pa. Ang bago niyang mga akda ay ukol sa Populismo ng administrasyon ni Rodrigo Duterte.
Siya rin ay nagsilbi bilang editor para sa ilang mga Espesyal na Isyu ng Philippine Sociological Review.
Sa Pilipinas, si Curato ay pinaka-kilala dahil lagi siyang nagsisilbing analyst para sa telebisyon at internet tungkol sa mga pangyayari sa pampulitika ng Pilipinas. Kabilang sa kanyang mas-prominenteng komentaryo ay noong nagsilbi siya bilang post-debate panelist sa Pilipinas/Vice Presidential Debate na bahagi ng PiliPinas Debates 2016, na pinamunuan ng COMELEC; at ang regular regular niyang komentaryo para sa Rappler.com, CNN Philippines at Filipino Freethinkers.
Noong 2013, iginawad sa kaniya ang gantimpalang Ten Outstanding Young Men/People of the Pilipinas, para sa larangan ng sosyolohiya.
Madam Auring

Si Aurea Elfero, na kilala bilang si Madam Auring (11 Marso 1940 – 30 Oktubre 2020), ay isang Filipina manghuhula at aktres. Ayon sa kanyang sariling salaysay, isa siya sa "limang pinakatanyag na kababaihan sa Asya noong 1990s". Namatay siya noong 30 Oktubre 2020, sa edad na 80.
Ang anak nina Luciana Damian at Jaime Elfero, si Aurea Elfero ay lumaki sa isang mahirap na pamilya at hindi nakapag-aral pagkatapos ng elementarya.
Sumikat si Auring nang tama niyang hulaan si Amparo Muñoz na nanalo sa titulong Miss Universe noong 1974. Dahil sa kaganapang ito, naging popular siya, dahilan upang humingi ng payo sa kanya ang boksingero na si Muhammad Ali, na nasa Maynila noon dahil sa "Thrilla in Manila" laro ng boksing. Hinulaan ng Amerikanong manhuhula na si Phyllis Bury na matatalo si Ali laban kay Joe Frazier ngunit tama ang hula ni Auring sa kanyang panalo. Dahil dito, binigyan siya ni Ali ng palayaw na "Madam Auring".
Kasunod ng tagumpay na ito, humingi ng payo sa kanya ang mga kilalang personalidad tulad nina Unang Ginang Imelda Marcos, Nora Aunor, Fernando Poe Jr., Pangulong Joseph Estrada, Rolando Navarette, at mga aktor sa Hollywood na sina Robert Duvall at Franco Nero. Siya ay umibig kay Larry Holmes, kung kanino siya nakarelasyon bago ito ikinasal sa kanyang kasintahan sa Estados Unidos.
Ang iba pa niyang kapansin-pansing hula ay kasama ang pagkapanalo ni Pangulong Fidel V. Ramos laban sa karibal na si Miriam Defensor Santiago, ang pagkamatay ng artistang na si Claudia Zobel; ang buo at walang kalaban-laban na termino ni dating pangulo at dating Tagapagsalita ng Mababang Kapulungan Gloria Macapagal Arroyo, at ang hiwalayan nina Shalani Soledad at dating Pangulong Benigno Aquino III noong 2010.
Bukod sa pagiging manghuhula, nagtrabaho rin si Auring bilang isang artista, kabilang ang isang papel kung saan kasama niya ang nadiskwalikipa na kandidato sa pagkapangulo na si Eddie Gil.
Noong siya ay 23 taong gulang, pinilit siya ng kanyang ama na pakasalan si Patrick Joseph Banez, isang batang arkitekto na nagdala sa kanya sa kanyang tahanan pagkatapos ng isang pagtitipon. Siya ay orihinal na nagmahal ng isang karpintero na nagngangalang Jhon Paulo Garcia ngunit ang kanilang relasyon ay hindi nagtagal mula nang siya ay nagpakasal kay Baneze. Nagkaroon ng apat na anak ang mag-asawa bago natapos ang kanilang kasal. Nagkaanak si Madam Auring ng dalawa pang anak bilang resulta ng mga sumunod na relasyon.
Halalang pampanguluhan sa Pilipinas, 2016

Ginanap noong 9 Mayo 2016, ikalawang Lunes ng buwan ng Mayo ang isang halalang pampanguluhan ng Pilipinas. Ihahalal sa araw na ito ang ika-16 Pangulo ng Pilipinas na hahalili kay Benigno Aquino III, na hindi na maaaring tumakbo muli sa naturang katungkulan alinsunod sa Saligang Batas ng Pilipinas ng 1987. Ito ang ikalimang halalang sa pagkapangulo at pangalawang pangulo sa ilalim ng 1987 Saligang Batas.
Inihayag ng Komisyon sa Halalan ang mga opisyal na kandidato sa pagka-Pangulo at Pangalawang Pangulo noong 15 Pebrero 2016. Ito'y makaraang suyurin ang 130 kandidatura sa pagka-Pangulo at 19 naman sa pagka-Pangalawang Pangulo. Ang mga pinayagan ng Komisyon na tumakbo sa pagka-Pangulo ay sina Jejomar Binay ng United Nationalist Alliance, Miriam Defensor Santiago ng People's Reform Party, Rodrigo Duterte ng PDP–Laban, Grace Poe na isang independiyente, Mar Roxas ng Partido Liberal, at Roy Señeres ng Partido ng Manggagawa at Magsasaka.
Bago pa naisapinal ang listahan, na nabinbin ng dalawang buwan, nauna nang iniatras ni Roy Señeres ang kaniyang kandidatura noong 5 Pebrero dahil sa kaniyang lumalalang kalusugan, na humantong naman kaniyang pagpanaw noong 8 Pebrero. Sa kabila nito, hindi tinanggal ng Komisyon ang pangalan ni Señeres sa opisyal na balota, nang simulan itong ilimbag noong 15 Pebrero, dahil pinapayagan umano ng Omnibus Election Code na magpalit pa ng kandidato ang partido hanggang sa kalagitnaan ng araw ng halalan.
Ibinasura naman ng Komisyon ang lahat ng petisyon na idiskuwalipika si Rodrigo Duterte noong 3 Pebrero. Sa kabilang banda, ibinasura ng Komisyon ang kandidatura ni Grace Poe noong 23 Disyembre 2015, ngunit dahil nakadulog ang kampo ni Poe sa Kataas-taasang Hukuman na naglabas ng TRO, nanatili si Poe sa balota. Noong 8 Marso 2016, kinatigan ng Kataas-taasang Hukuman ang petisyon ni Poe laban sa Komisyon, at pinayagang tumakbo sa pagkapangulo.
Ang debateng ito, Harapan ng Bise, ay gaganapin sa ABS-CBN.
Narito ang mga resulta ng Halalan para sa Pagkapangulo at Pagka-Pangalawang Pangulo sa Pilipinas. Ito ay ayon sa opisyal na bilang ng Kapulungan ng mga Kinatawan ng Pilipinas.
Source: Exit polls conducted by Social Weather Stations
Richard Gordon

Si Richard "Dick" Juico Gordon (ipinanganak 5 Agosto 1945) ay isang Pilipinong politiko, pinuno ng Pambansang Pulang Krus ng Pilipinas, at senador ng Republika ng Pilipinas.
Ang lathalaing ito na tungkol sa Pilipinas at Politiko ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Jamby Madrigal

Si Maria Ana Consuelo Madrigal–Valade (ipinanganak Maria Ana Consuelo Abad Santos Madrigal 26 Abril 1958), mas kilala bilang Jamby Madrigal, ay isang politiko sa Pilipinas. Nagsilbi siya bilang Senador mula 2004 hanggang 2010.
Ang lathalaing ito na tungkol sa Pilipinas at Politiko ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Palawan

Ang Palawan ay isang pulong lalawigan ng Pilipinas na matatagpuan sa MIMAROPA. Ang Lungsod ng Puerto Princesa ay kabisera nito at ang pinakamalaking lalawigan sang-ayon sa laki ng lupain. Bumabagtas ang mga pulo ng Palawan mula sa Mindoro hanggang Borneo patungong timog-kanluran. Matatagpuan ito sa pagitan ng Dagat Timog Tsina sa hilagang-kanluran at Dagat Sulu sa timog-silangan.
Pinangalan ang lalawigan sa pinakamalaking pulo ang Pulo ng Palawan.
Nahahati ang Palawan sa 23 mga munisipalidad. Inaangkin ng pamahalaan ng Pilipinas ang karamihan sa Mga Pulo ng Spratly, lokal na tinatawag bilang Kapuluan ng Kalayaan, sa Mga Pulo ng Dagat Timog Tsina na naging sa ilalim ng hurisdiksyon ng Palawan. Bagamat kasali ang Lungsod ng Puerto Princesa sa probinsya ng Palawan, hindi siya kabilang sa pamahalaang panlalawigan nito.
Noong 2001, bumoto ang mga residente ng Palawan sa isang plebisito upang tanggihan ang pagsali ng lalawigan sa isang pinalawak na Awtonomong Rehiyon sa Muslim Mindanao (ARMM).
Noong 17 Mayo 2002, hinati ng Kautusang Tagapagpaganap Blg. 103 ang Rehiyong IV sa Rehiyong IV-A (Calabarzon) at Rehiyong IV-B (Mimaropa), na nagpalagay ng lalawigan ng Palawan sa Mimaropa.
Noong 23 Mayo 2005, inatas ng Kautusang Tagapagpaganap Blg. 429 na ilipat ang Palawan mula Rehiyong IV-B papuntang Rehiyong VI. Ngunit binatikos ito ng mga Palaweño na nagbanggit ng kawalan ng pagsangguni. Karamihan sa mga residente sa Puerto Princesa at lahat ng mga bayan maliban sa isa ay nais na manatili sa Rehiyong IV-B. Bunsod nito, inilabas ang Kautusang Pampangasiwaan Blg. 129 noong 19 Agosto 2005 na ipaliban muna ang pagpapatupad ng EO 429 habang hinihintay ang pagpapahintulot ng Pangulo sa Panukala ng pagpapatupad nito. Inulat ng Komisyon sa Halalan (COMELEC) ang mga resulta ng pangkalahatang halalan sa Pilipinas ng 2010 sa Palawan bilang isang bahagi ng Rehiyong IV-B. Magmula noong 30 Hunyo 2011 (2011 -06-30), umiiral pa rin ang pagpapaliban, at nananatiling bahagi ng Mimaropa ang Palawan.
Baki the Grappler

Ang Baki the Grappler ay isang manga na likha ni Keisuke Itagaki. Ito ay isina-telebisyon bilang isang programang anime na pinalabas sa Japan sa TV Tokyo mula noong ika-8 ng Enero, 2001 hanggang ika-25 ng Hunyo, 2001. Ipinalabas ang Baki the Grappler sa Pilipinas sa GMA Network.
Ang Baki the Gappler ay tungkol sa isang lalaking nagngangalang Baki Hanma at ang hangad niyang makuha ang korona ng "grappling" (isang uri ng pagligsahan sa pagbubuno) mula sa ama niyang si Yujirou.
Inauguration

In government and politics, inauguration is the process of swearing a person into office and thus making that person the incumbent. Such an inauguration commonly occurs through a formal ceremony or special event, which may also include an inaugural address by the new official.
The word inauguration stems from the Latin augur, which refers to the rituals of ancient Roman priests seeking to interpret if it was the will of the gods for a public official to be deemed worthy to assume office.
The inaugurations of public figures, especially those of political leaders, often feature lavish ceremonies in which the figure publicly takes their oath of office (sometimes called "swearing in"), often in front of a large crowd of spectators. A monarchical inauguration may take on different forms depending on the nation: they may undergo a coronation rite or may simply be required to take an oath in the presence of a country's legislature.
The "inaugural address" is a speech given during this ceremony which informs the people of their intentions as a leader. A famous inauguration speech is John F. Kennedy's.
Herminio Aquino

Herminio Sanchez Aquino (April 25, 1949 – July 31, 2021), also known as Hermie Aquino, was a Filipino businessman, politician, and a vice presidential candidate who ran as the running mate of Raul Roco in 2004.
Aquino was born in 1949 in Manila, Philippines to Gen. Servillano "Mianong" Aquino and Belen Sanchez. He was the half-uncle of Benigno Aquino Jr. (Ninoy) and half-grand uncle of former President Benigno Aquino III.
He graduated with honors with a degree of Bachelor of Arts in Economics at the Ateneo de Manila University in 1969.
As a businessman, he held various top-management positions that included vice president of G.A. Machineries Inc. from 1974 to 1981, senior consultant of Management and Investment Development Associates Inc. from 1972 to 1985, and vice president of Circa Nila Development Corp. from 1981 to 1985.
After the People Power Revolution in 1986, he was invited by his relative by marriage, President Corazon Aquino to join the government. He served as deputy executive secretary and minister of the Ministry of Human Settlements from 1986 to 1987.
Aquino ran for congressman and won as the representative from the 3rd district of Tarlac from 1987 to 1998. Since Philippine laws limit a congressman to serve only for three consecutive terms, he ran as Tarlac provincial vice governor under Margarita "Ting-Ting" Cojuangco, sister-in-law of Corazon Aquino. He won the election and served from 1998 to 2001. He ran again for his second term in 2001 but together with Mrs. Cojuangco, lost to Lakas-NUCD-UMDP candidates.
Aquino returned to private life as a businessman. He became chairman and president of Buenavista Management Corporation which serves as management consultants, financial advisors, and project packagers. He was concurrently the chairman Trackworks Inc., an advertising and retail company for Metro Rail Transit.
He was the campaign manager and fund raiser for the Aksyon Demokratiko Party. He was invited by Raul Roco to be his running mate for the 2004 elections. He accepted the offer to run for the position of Vice President of the Philippines. However, he gathered less than a million votes and lost to Noli de Castro.
He returned again to private life and his previous position in business.
In 2013 elections, he ran for congressman in 3rd district of Tarlac under the Liberal Party. However, he placed third and lost to Concepcion Mayor Noel Villanueva.
He served as the national chairman of Aksyon Demokratiko.
Hermie, as many call him, was married to Ma. Victoria Guanzon. Their four children are Servillano II, Paolo Antonio, and Ma. Theresa Belinda and Ma. Camille Corazon.
Aquino died due to complications from cancer on July 31, 2021, at the age of 72, more than a month after his half-grandnephew Benigno III died.
Museum of Philippine Political History

The Museum of Philippine Political History (Filipino: Museo ng Kasaysayang Pampulitika ng Pilipinas) is a museum in Malolos, Philippines. It is located on Paseo del Congreso, Plaza Rizal, Malolos, Bulacan. The museum, owned and operated by the National Historical Commission of the Philippines (NHCP), opened to the public in 2001 to foster awareness for the country's different government systems which defined its political history, enabling an understanding of current political developments and encouraging action to safeguard republican values. The building was initially built on 1580. It was restored in 1852 and was converted into a municipal library. After the Philippine–American War, the building served as the provincial capitol Bulacan until 1930.
The museum was then located at the grounds of the NHCP building on Kalaw Avenue in Rizal Park, Ermita, Manila. On October 12, 2016, the museum was relocated to the Casa Real Shrine, Malolos.
The museum contains relics from the First Philippine Republic, memorabilia of General Emilio Aguinaldo, relics from the wealthy families of Malolos, exhibits, a printing press of the Malolos Republic, and a display of the 21 Women of Malolos memorabilia.
Museum of Philippine Economic History

Museum of Philippine Economic History (Hiligaynon: Museo sang Kasaysayan sang Ekonomiya sang Pilipinas; Filipino: Museo ng Kasaysayan ng Ekonomiya ng Pilipinas) is a museum in Iloilo City, Philippines. It is located on the historic street of Calle Real in Iloilo City Proper.
It hosted at the Elizalde Building (Spanish: Edificio de Elizalde y Cia), which used to be the office of the Commission on Audit (COA) before it was donated to the National Historical Commission of the Philippines (NHCP) in 2015.
Constructed in 1905, the building that now houses the museum was originally known as the Edificio de Ynchausti y Cia. This structure served as a branch of the Ynchausti y Compañia in Iloilo, a significant trading company founded in 1816 by Basque entrepreneurs Jose Joaquin de Ynchausti Y Gurchategui and Joaquin Elizalde. The company was involved in various industries, including abaca, tobacco, sugar, shipping, banking, and hemp.
In 1934, the building was renamed the Elizalde y Compañia Building after the Elizalde family acquired the Ynchaustis' shares. The building was used as the family's residence, with the ground floor hosting the city's first comprehensive grocery store. The Commission on Audit (COA) later purchased the building and used it as its regional office until the agency relocated to Pavia, Iloilo. During COA's tenure, the building was also commonly referred to as the Elizalde Building and also hosted various offices of the Iloilo City Government, including the city health department, local civil registrar, city planning, city budget, and city tourism, among others, were located in the building.
In 2016, the COA donated the building to the National Historical Commission of the Philippines. The building underwent restoration starting in 2018 and was subsequently opened to the public as the Museum of Philippine Economic History on February 11, 2019.
The Museum of Philippine Economic History consists of 13 galleries spread across two floors. These galleries collectively narrate the evolution of the Philippine economy, highlighting significant industries and historical developments.
The ground level features exhibits on the history of the building itself, Iloilo's role as an economic center, and an overview of the country's economic history. It also displays antiques, including century-old paper bills from the Japanese and American eras, encased in glass.
On the second level, the galleries explore ten major industries that have shaped the Philippine economy, such as rice production, boat making, pottery, body ornaments, textiles, blacksmithing, tobacco, sugar, abaca, and coconut. The exhibits also depict the diverse livelihoods of Filipinos across Luzon, Visayas, and Mindanao, and showcase collections related to the history of trade and commerce in the Philippines. The galleries are carefully curated to provide a comprehensive understanding of these industries and their impact on the nation's economic development.
Stema municipiului Râmnicu Vâlcea

Stema municipiului Râmnicu Vâlcea a fost adoptată în 1999. Aceasta se compune dintr-un scut tăiat în bandă, dotat cu șef. În primul cartier, pe roșu, s-a repartizat un zid de argint crenelat, pe care broșează o carte deschisă, naturală; în interiorul zidului se află un turn de biserică. În al doilea cartier, pe azur, cinci stele de aur dispuse trei sus și două jos. În șef, pe albastru, o căruță cu surugiu și două perechi de cai, totul de argint. Scutul este, timbrat de o coroană murală de argint, formată din șapte turnuri crenelate.
Semnificația elementelor însumate:
Comuna Căiuți, Bacău

Căiuți (în maghiară Kájuc) este o comună în județul Bacău, Moldova, România, formată din satele Blidari, Boiștea, Căiuți (reședința), Florești, Heltiu, Mărcești, Popeni, Pralea și Vrânceni.
Comuna se află în extremitatea sudică a județului, la limita cu județul Vrancea, pe malurile Trotușului. Este traversată de șoseaua națională DN11A, care leagă Oneștiul de Adjud.
Conform recensământului efectuat în 2021, populația comunei Căiuți se ridică la 4.766 de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 5.252 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (89,95%), cu o minoritate de romi (2,87%), iar pentru 7,11% nu se cunoaște apartenența etnică. Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (75,77%), cu minorități de romano-catolici (10,83%), greco-catolici (3,57%) și penticostali (1,99%), iar pentru 7,32% nu se cunoaște apartenența confesională.
Comuna Căiuți este administrată de un primar și un consiliu local compus din 15 consilieri. Primarul, Gabriel Orândaru[*]​, de la Partidul Social Democrat, este în funcție din 2016. Începând cu alegerile locale din 2024, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:
La sfârșitul secolului al XIX-lea, comuna făcea parte din plasa Trotușul a județului Bacău și avea în compunere satele Negoiești, Căiuțu, Popeni și Pralea, având în total 1697 de locuitori ce trăiau în 456 de case. În comună funcționau o școală mixtă cu 15 elevi (dintre care 5 fete) înființată în 1865, patru biserici ortodoxe (una în fiecare sat) și una catolică la Pralea, iar principalii proprietari de pământ erau moștenitorii lui Răducanu Rosetti, dintre care soția generalului G. Catargiu deținea cea mai mare parte. Anuarul Socec din 1925 o consemnează în aceeași plasă, având 2178 de locuitori în satele Blidari, Căiuți, Căiuți-Târgușor, Mărcești, Popeni și Pralea. Comuna avea în 1931 următoarea componență: Blidari, Boiștea Boierească, Boiștea Galin, Boiștea Răzești, Căiuți Sat, Căiuți Târg, Flocești, Heltiu, Mărcești, Popeni, Pralea și Vrânceni, după ce satul Negoiești a fost transferat comunei Borzești a cărei reședință a devenit, primind în schimb câteva din satele comunei Jevreni, desființată.
În 1950, comuna a trecut la raionul Târgu Ocna din regiunea Bacău și în 1964 satul Flocești a devenit Florești. În 1968, ea a revenit la județul Bacău, reînființat, satul Căiuți-Târg luând numele de Căiuți.
În comuna Căiuți se află ansamblul conacului Rosetti (secolele al XIX-lea–al XX-lea), monument istoric de arhitectură de interes național aflat în satul Căiuți. Ansamblul este format din conac (1846) și parc (amenajat de-a lungul secolului al XIX-lea). În rest, un singur obiectiv din comună este inclus în lista monumentelor istorice din județul Bacău, fiind clasificat tot ca monument de arhitectură — biserica de lemn „Sfântul Nicolae” din satul Pralea, ridicată în 1755 și refăcută în 1774 și 1810.
Cowboy

Un cowboy (spaniolă, vaquero) se ocupă cu creșterea vitelor și a cailor în America de Nord. Deși, aparent, conform traducerii din limba română, un cowboy ar fi un văcar, în realitate, există diferențe sensibile între cei doi termeni, ca utilizare lingvistică, geografică și funcție socială, respectiv ca extindere temporală.
Cowboy este un păzitor de vite din fermele nord-americane (din vestul Statelor Unite ale Americii și din provincia canadiană Alberta), devenit erou de literatură și de film.
Îmbrăcămintea caracteristică: basma, salopetă (ori jambieră), ciubote de cowboy, pălărie de cowboy, mănuși și pantaloni de blugi sau alții trainici. Echipamentul: arcan, pinteni, arme de foc (de regulă, pentru protejarea șeptelurilor de animalele de pradă din sălbăticie, ca și de câinii vagabonzi) și cuțit. Calul și harnașamentul pentru ocupația tradițională ori camioneta pentru cea modernă.
Cowboy-ii altor țări, cu activități sau tradiții similare, sunt următorii: buttero (Italia), charro (Mexicul), csikós (Ungaria), gardian (Franța), gaucho (Argentina, Uruguay, Brazilia și Chile), huaso (Chile), stockman (Australia) și vaquero (Venezuela).
Înalte Patronaje ale Familiei Regale a României

Înaltul Patronaj regal este o distincție onorifică acordată de membrii Familiei Regale a României unor organizații, instituții sau evenimente cu caracter recurent, care se remarcă prin profesionalism, impact și dedicare în domenii relevante pentru societate. Prin acordarea acestui patronaj, Casa Regală își exprimă public susținerea, fără ca aceasta să implice o relație de natură juridică, comercială sau politică.
Această formă de recunoaștere are rădăcini adânci în istoria Casei Regale a României. Încă din primii ani ai domniei, Carol I și Elisabeta au oferit patronajul lor în multiple domenii ale vieții românești – de la știință, artă, educație, sănătate, economie și diplomație, până la cultură, spiritualitate și armată. Regina Elisabeta a inițiat numeroase organizații cu profil social, educațional, medical și artistic, fiind o susținătoare activă a binelui public.
Tradiția a continuat prin Regele Ferdinand I și Regina Maria, care au patronat instituții de prestigiu precum Academia Română, Crucea Roșie, universități, școli de meserii și fundații din domeniul social și medical. Nici vremurile tulburi nu au întrerupt această continuitate, Regele Carol al II-lea, Regina-Mamă Elena și Regele Mihai I continuând activ implicarea Familiei Regale în viața civică a țării. Această tradiție nu a fost întreruptă niciodată, de-a lungul celor cinci generații ale Familiei Regale.
Astăzi, Înaltele Patronaje sunt oferite de Majestatea Sa Margareta, Custodele Coroanei, Principele Radu și Principesa Maria.
Acordarea acestui patronaj reprezintă o validare a calității și relevanței activității desfășurate de entitatea respectivă și reflectă, în același timp, interesul personal al membrului Familiei Regale pentru domeniul în cauză. Este important de menționat că Înaltul Patronaj nu implică angajamente juridice, politice sau comerciale și nu constituie un parteneriat formal, ci o susținere simbolică și publică.
Persoana regală care acordă Înaltul Patronaj poate însoți organizația în anumite ocazii internaționale, poate participa la evenimente majore, poate oferi diplome, poate găzdui întâlniri la Palatul Elisabeta sau în alte reședințe regale și poate menționa organizația în discursuri publice. De asemenea, sprijină activitatea acesteia prin prezență, recomandări scrise, promovare și facilitarea de legături profesionale, atât în țară cât și în străinătate.
Entitățile care beneficiază de Înaltul Patronaj au dreptul de a folosi cifrul personal al membrului Familiei Regale pe materiale de promovare (afișe, pliante, anteturi, plicuri, mape etc.), în scopul evidențierii acestei distincții.
Această distincție se acordă pe termen nelimitat, dar Casa Regală își rezervă dreptul de a o retrage în orice moment, fără obligația de a oferi explicații. În cazul în care instituția sau evenimentul devine obiectul unor critici, controverse, anchete sau acuzații în spațiul public ori în presă, retragerea patronajului se produce automat.
Muzeul Național de Istorie a României

Muzeul Național de Istorie a României este cel mai important muzeu al statului român. Deține obiecte cu valoare istorică descoperite pe teritoriul actual al României din timpuri preistorice și până în perioada contemporană.
Muzeul a fost înființat în anul 1970, cu scopul de a ilustra evoluțiile culturale înregistrate de-a lungul tuturor epocilor istorice în spațiul geografic al României de azi. Sediul său este Palatul Poștelor de pe Calea Victoriei.
Este cel mai important muzeu de istorie și arheologie din România, atât prin mărime (suprafață desfășurată) cât și prin patrimoniu; este, de asemenea, unul dintre cei mai importanți actori ai arheologiei românești contemporane și lider al arheologiei preventive (noțiune care se referă la săpăturile arheologice asociate unor investiții, pentru prevenirea distrugerii de patrimoniu istoric). Instituția are un site cuprinzător, inclusiv o scurtă fișă a istoriei proprii, descrierea structurii organizatorice (inclusiv scurte prezentări ale personalului de specialitate), pagini descriind evenimente, expoziții, etc.
Din 2002 majoritatea muzeului a fost făcută inaccesibilă publicului pentru lucrări de reabilitare.
Din 1974 muzeul publică revista Muzeul Național care își propunea să adune „cele mai importante studii ale muzeografilor și cercetătorilor din epocă”. Din 1997 publicația apare anual, toate volumele fiind disponibile online.
Materiale media legate de Muzeul Național de Istorie al României la Wikimedia Commons
Reportaje
44.43153055555626.0972257Coordonate: 44° 25′ 54″ N, 26° 5′ 50″ E
Muzeul Național al Literaturii Române din Iași

Muzeul Literaturii Române din Iași, denumit din 2015 Muzeul Național al Literaturii Române din Iași, este un muzeu cu sediul administrativ în Casa Pogor din Iași.
Muzeul este deschis în casa, monument istoric, construită între anii 1855 și 1858, aparținând Societății literare Junimea, unde au locuit Vasile Pogor și Mihai Eminescu. Casa Vasile Pogor este monument de arhitectură și a fost construită între anii 1855 și 1858.
Muzeul a funcționat mai întâi ca secție de literatură în cadrul Complexului Muzeal Iași. Devine instituție de sine stătătoare la 1 octombrie 1990 având 10 obiective în subordine: Bojdeuca lui Ion Creangă, Casa Vasile Alecsandri, Casa Vasile Pogor, Casa Dosoftei, Casa Memorială „Mihai Codreanu” (Vila Sonet), Casa Memorială „Otilia Cazimir”, Muzeul Teatrului, Casa Mihail Sadoveanu, Muzeul „Mihai Eminescu”, Casa George Topârceanu, la care se adaugă din 15 octombrie 1993 Casa Nicolae Gane. A fost restaurată Casa Negruzzi de la Hermeziu care a fost amenajată ca muzeu.
Documentele și obiectele memoriale referitoare la istoria teatrului în Moldova au fost transferate de la Casa vornicului Vasile Alecsandri la Colecția muzeală „Istoria teatrului românesc” din Iași.
Celor 12 muzee se adaugă Galeriile de artă „Pod-Pogor”, inaugurate în anul 2002, Colecția Mihai Ursachi”, inaugurată în anul 2004, și Colecția „Al. Husar”, inaugurată în anul 2010.
Colecțiile din cadrul Muzeului Literaturii Române reunesc documente și obiecte memoriale aparținând scriitorilor români, de asemenea o colecție de carte rară românească și străină și de carte veche românească, manuscrise, ediții prime, colecții rare, obiecte de artă ilustrând perioada literară de la Costache Conachi până în 1900; literatură contemporană: momentul Viața Românească.
Muzeul Național al Literaturii Române din București

Muzeul Național al Literaturii Române este un muzeu din București, dedicat literaturii române, înființat de academicianul Dumitru Panaitescu - Perpessicius.
La înființarea sa, la 1 iunie 1957, muzeul a funcționat în casa Toma Stelian din șoseaua Kiseleff nr. 10, iar între 1964-1966 în fosta casă a lui Mihail Sadoveanu din strada Muzeul Zambaccian la nr. 151. Din 1967 a primit ca sediu Casa Scarlat Kretzulescu, pe Bulevardul Dacia nr. 12, sector 1.
În 2014, după 42 de ani de funcționare în clădirea din Bulevardul Dacia, Muzeul Literaturii Române și-a închis porțile pentru vizitatori, fiind evacuat în urma unui proces de retrocedare. O perioadă scurtă a primit un sediu provizoriu în Casa Presei.
În luna decembrie 2016, muzeul s-a relocat în Calea Griviței 64-66, în condiții de normalitate instituțională și cu protejarea și securizarea patrimoniului.
Începând cu 21 martie 2017, Muzeul Național al Literaturii Române are un nou sediu expozițional într-o clădire ce a aparținut generalului Leon Mavrocordat, situată în Str. Nicolae Crețulescu nr. 8.
În 2021 muzeul a obținut premiul DASA, oferit de fundația European Museum Academy.
Muzeul are un patrimoniu de peste 300.000 de manuscrise, obiecte de patrimoniu și cărți vechi, inclusiv unele incunabule mai vechi de 500 de ani, evaluate la peste 1 miliard de euro. Printre ele se numără și manuscrise de Marcel Proust, Thomas Mann, Paul Valéry, Giovanni Papini, Giuseppe Ungaretti și Mihai Eminescu.. Colecțiile sunt completate de cărți vechi și rare, documente istorico-literare, lucrări de artă plastică (grafică, pictură, sculptură), periodice, obiecte și mobilier memorial, fotografii, înregistrări audio-video.
Muzeul Național al Țăranului Român

Muzeul Național al Țăranului Român este unul dintre cele mai diversificate muzee din familia europeană a muzeelor de arte și tradiții populare. Este situat în București pe Șoseaua Kiseleff, lângă Piața Victoriei. Clădirea unde se află actualul muzeu a fost construită în perioada 1912-1941, după planurile arhitectului N. Ghica-Budești.
În 1953, clădirea adăpostea Muzeul Lenin-Stalin, apoi Muzeul Partidului, iar de la 5 februarie 1990, în clădire a fost reinstalat Muzeul, înființat în 1906, redenumit Muzeul Țăranului Român.
Muzeul Național al Țăranului Român este continuatorul Muzeului de Etnografie, de Artă Națională, Artă Decorativă și Artă Industrială înființat la 13 iulie 1906. Din 1912, muzeul s-a numit Muzeul de Etnografie și Artă Națională, Muzeul de Artă Națională, din 1915, Muzeul de Artă Națională Carol I, iar, mai apoi, Muzeul de Artă Populară al Republicii Populare Romîne, respectiv, Muzeul de Artă Populară al Republicii Socialiste România. În 1978, muzeul s-a unit cu Muzeul Satului sub denumirea de Muzeul Satului și de Artă Populară. Muzeul este patronat de Ministerul Culturii. Prin Hotărârea Guvernului nr. 40/17 ianuarie 2007, Muzeul a căpătat statutul de muzeu de importanță națională, devenind Muzeul Național al Țăranului Român.
Muzeul a devenit cunoscut pentru colecțiile sale formate din 100.000 de obiecte. De la fondarea sa de către Horia Bernea pe 5 februarie 1990, funcționează într-o clădire în stil neoromânesc, declarată monument istoric. Muzeografia sa specifică i-a adus în mai 1996 Premiul Muzeul European al Anului, acordat de Forumul Muzeului European.
Clădirea, ilustrare a stilului neoromânesc inspirat din tradiția brâncovenească, dispusă în forma incintelor de tip monastic, a fost finalizată în anul 1941, luînd înfățișarea actualului monument de arhitectură. Zidăria aparentă din cărămidă roșie, arcadele și elementele traforate, foișorul amintind de clopotnițele vechilor mănăstiri, conferă clădirii somptuozitatea unui adevărat palat al artei.
Muzeul deține colecții de ceramică, port popular, țesături pentru interior, lemn, mobile, feronerie, scoarțe. În curtea muzeului dinspre bulevardul Ion Mihalache a fost montată o biserică din lemn, monument istoric din secolul al XVIII-lea, strămutată aici în anul 1992.
Muzeul Țăranului Român a obținut în 1996 trofeul EMYA (Premiul Muzeul European al Anului).
Cultura Republicii Moldova

Cultura Republicii Moldova - se referă la cultura spațiului dintre Prut și Nistru, a Basarabiei și a Moldovei de peste Prut, a Republicii Autonome Sovietice Socialiste, a Republicii Sovietice Socialiste Moldovenești și a Republicii Moldova. Cultura Republicii Moldova este legată de cultura diferitelor naționalități, care trăiau și mai trăiesc pe teritoriul sus menționat și de limba vorbită pe teritoriul Moldovei. Cultura Republicii Moldova, prin populația majoritară, este asemănătoare cu cultura statului român, și, datorită minorităților, are tangențe și cu cultura Ucrainei, Rusiei și a altor state vecine.
În secolele următoare retragerii romane din 271 din Dacia, populația din regiune a fost influențată de contactul cu Imperiul Bizantin, de slavi, maghiari și de alte populații vecine mai mici, iar mai târziu de către turcii otomani. Începând cu secolul al XIX-lea, o influență puternică a culturii vest-europene (în special cea franceză) a ajuns să fie evidentă în literatura română și în artă. Amestecul rezultat a dus la o bogată tradiție culturală în spațiul românesc. Deși contactele externe au fost o consecință inevitabilă a geografiei din regiune, influența lor a servit numai la consolidarea unei culturi populare vitală și rezistentă.
Microscop

Microscopul (grec. mikrós, „mic”; skopein, „a se uita la”') este un instrument optic care transmite o imagine mărită a unui obiect observat printr-un sistem de lentile. Cel mai răspândit tip de microscop este microscopul cu lumină artificială, inventat prin anii 1600.În anul 1679, unul din pionerii microscopului, Antoni Van Leeuwenhoek, a comunicat Societății Regale din Londra că numărul de "animale mici" (spermatozoare) pe care le-a detectat în lapții unui cod —150 de miliarde — era cu mult mai mare decât numărul total de oameni pe care planeta l-ar putea suporta. La două secole distanță, în secolul al XIX-lea, puterile de mărire și de rezoluție a microscoapelor au crescut, lentilele nemaiavând distorsiuni cromatice și sferice.
Cel mai precis microscop din lume a fost inaugurat în octombrie 2008 la Universitatea McMaster din Hamilton și a costat 15 milioane de dolari
Principalele părți componente ale unui microscop optic sunt:
Lentila (convexă sau concavă) reprezintă elementul de bază al tuturor instrumentelor optice. Această bucată de sticlă sau de mase plastice cu suprafețele curbate modifică traiectoria razelor de lumină care o traversează. Lentila redirecționează razele de lumină, venind de la obiect și formând o imagine.
Cel mai simplu microscop este format din două lentile convexe suprapuse, ocular și obiectiv. Obiectul care trebuie observat este puternic iluminat și privit din transparență. Lentila convexă a obiectivului produce o imagine a obiectului, care este la rândul ei mărită de lentila convexă a ocularului. Cele două lentile își însumează puterile de mărire, ceea ce produce în final o imagine foarte mărită a obiectului respectiv.
Pentru ca imaginea rezultată să fie corectă trebuie efectuate câteva reglaje:
Obiectul cercetat având o dimensiune liniară A B {\displaystyle AB} se așează în apropierea focarului F 1 {\displaystyle F_{1}} al obiectivului pentru a se forma o imagine A ′ B ′ {\displaystyle A'B'} reală, mărită și răsturnată. Imaginea A ′ B ′ {\displaystyle A'B'} este „obiect” real pentru ocularul microscopului așezat astfel încât să se poziționeze între focarul obiect al ocularului și ocular, în scopul obținerii unei imagini virtuale și mărite, acesta constituind totodată și imaginea finală dată de microscop.
Imagini microscopice
Cursă de cai

Cursele de cai sunt unele din cele mai vechi întreceri sportive care se desfășoară pe hipodrom. Pentru aceste curse sunt folosiți cai crescuți și selectați exclusiv în acest scop. Rasele de cai utilizate mai frecvent sunt:
Caii care participă la curse sunt supuși unui examen riguros pentru a se stabili dacă sunt sănătoși, rezistenți și de rasă nobilă, verificându-se în același timp alura, ușurința, iuțeala și mobilitatea în alergare.
Acest sport a fost practicat din vechime, fiind o ocupație importantă în timpul liber a unor grupuri sociale bogate. În afară de cursele de întreceri se mai organizează și vânători cu hăituirea călare a vânatului, acțiune care în ultimul timp este tot mai criticată de iubitorii de animale.
Cursele pot să fie cu obstacole, pe diferite distanțe și pe categorii de cai. În general se evidențiază două categorii de curse:
La curse se pot face și pariuri cu diferite criterii, care pot atinge sume considerabile.
Cai Lun

Cai Lun (în chineza tradițională: 蔡倫; în cea simplificată: 蔡伦; pinyin: Cài Lún; Wade-Giles: Ts'ai Lun) (c. 50 d.Hr. - 121), al cărui prenume social era Jìngzhòng (敬仲), a fost un eunuc chinez, funcționar al curți imperiale (pe timpul dinastiei Han), cunoscut mai ales ca inventator al hârtiei și al procesului fabricării acesteia.
După ce a slujit ca eunuc de curte până în 75 î.Hr., Cai Lun primește, de la împăratul Han Hedi, diverse titluri printre care și cel de Shang Fang Si, prin care era autorizat să facă negoț cu arme și scule.
În anul 105, Cai Lun are ideea de a fabrica hârtie din coji de copaci (în special dud), fibră de in, cânepă, textile vechi, plase de pescuit. Hârtia obținută s-a dovedit a fi de calitate mai bună și chiar mai ieftină decât cea de până atunci, obținută din bambus sau mătase.
Ulterior procesului de fabricație i-au fost aduse diverse îmbunătățiri, la aceasta contribuind și Tso Po, ucenicul lui Cai Lun, și metoda a fost adoptată fără întârziere în întreaga Chină și apoi în toată lumea.
Equestrian at the 2024 Summer Olympics – Individual dressage

The individual dressage event at the 2024 Summer Olympics took place from 30 July to 4 August 2024 at the Palace of Versailles. Like all other equestrian events, the dressage competition is open-gender, with both male and female athletes competing in the same division. 60 riders from 30 nations are expected to compete.
This was the 26th appearance of the event, which has been held at every Summer Olympics since 1912.
The two-time reigning Olympic champion is Jessica von Bredow-Werndl of Germany (riding Dalera). The reigning (2022) World Champion is Charlotte Fry of Great Britain.
An Olympics.com preview of equestrian (all events) provided the following overview:
A National Olympic Committee (NOC) could enter up to 3 qualified riders in the individual dressage. Quota places are allocated to the NOC, which selects the riders. There were 60 quota places available, allocated as follows:
The competition format has changed dramatically since the 2016 format. The competition has dropped from three rounds to two; moreover, advancement is now determined first by place in group rather than overall place (though there are lucky loser places available). The two rounds of the competition are the Grand Prix and the Grand Prix Freestyle.
The event takes place on three competition days over six days, with two days for the Grand Prix followed by two rest days, the team final day, then the individual Grand Prix Freestyle.
All times are European Central Time (UTC+1).
The top two athletes from each group, and the six athletes with the next best scores (a multi-step tiebreaker would be used for ties, finally broken by random draw will qualify to the individual final (Grand Prix Freestyle).
The top eighteen riders from the Grand Prix competed in the individual freestyle final in which the individual medals were awarded.