davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Sueiro (Culleredo)

Sueiro​(llamada oficialmente Santo Estevo de Sueiro)​​ es una parroquia española del municipio de Culleredo, en la provincia de La Coruña, Galicia.
Sueiro es la cuarta parroquia menos poblada del municipio de Culleredo (395 habitantes en 2021) debido fundamentalmente a su pequeño tamaño (es la segunda parroquia más pequeña de Culleredo), lo cual hace que, aun así, su densidad poblacional sea elevada. Se localiza en la fértil vega del río Valiñas, en su margen meridional, a 1 km de la carretera nacional de La Coruña a Vigo.
Entidades de población que forman parte de la parroquia:​​
La Fiesta de las Madres es una celebración comunitaria que se lleva a cabo el domingo siguiente al Día de la Madre. Es organizada por la Asociación de Vecinos y está especialmente dedicada a honrar a las madres de la comunidad. En 2017 tuvo lugar su primera edición y la idea surgió de dos vecinos de la parroquia y pertenecientes a la asociación, Daniel y David.​
El acto principal de la fiesta es una comida, a la que las madres de la asociación están invitadas y pueden asistir sin coste alguno. Este gesto busca reconocer y agradecer el papel fundamental que desempeñan las madres en el núcleo familiar y en la comunidad.
Además de la comida, la asociación organiza diversas actividades para que las madres y sus familias puedan disfrutar de un día completo de celebración. Se inicia con una misa en la Iglesia parroquial para continuar con música en vivo antes y después de la comida, lo que hace que la fiesta dure todo el día y parte de la noche.
La Fiesta de las Madres se ha convertido en una tradición esperada por toda la parroquia, ofreciendo un espacio de encuentro y celebración que fortalece los lazos vecinales. Es una muestra del esfuerzo colectivo y del compromiso de la Asociación de Vecinos por reconocer y valorar el rol de las madres, además de contribuir a fortalecer la cohesión social al reunir a los vecinos en una celebración común donde se fomenta un sentido de pertenencia y espíritu comunitario.
Enrique Mühn

Enrique José Mühn (San Jerónimo Norte, 20 de febrero de 1897 - San Salvador de Jujuy, 21 de julio de 1966) fue un sacerdote católico argentino, perteneciente a la Congregación del Verbo Divino, que fue el primer Obispo de Jujuy desde su ordenación como tal en el año 1935 hasta el año 1965, poco antes de su fallecimiento.
Hijo de inmigrantes suizos asentados en la provincia de Santa Fe, estudió en el Colegio Apostólico de Rafael Calzada, provincia de Buenos Aires, perteneciente a los Misioneros del Verbo Divino, a cuya orden se incorporó. Ordenado sacerdote en 1930, realizó también estudios superiores, alcanzando el doctorado en teología y filosofía.​
Fue elevado a la jerarquía de obispo en 1935, para cubrir el cargo en la recién creada Diócesis de San Salvador de Jujuy.​
En 1938 invitó al teólogo alemán Juan Straubinger, exiliado del régimen nazi, a radicarse en Jujuy, donde este editó una revista bíblica antes de mudarse a La Plata, donde editará su propia traducción comentada de la Biblia.​
Participó activamente en el Concilio Vaticano II, defendiendo la misa en lengua vulgar y la celebración comunitaria de los sacramentos.​ También tuvo participación en el movimiento que llevaría a la creación de la Universidad Católica Argentina.​
Falleció en Jujuy el 21 de julio de 1966.​
Palacio de Festivales de Cantabria

El Palacio de Festivales de Cantabria (PFC) es un emblemático teatro de la ciudad de Santander, en Cantabria (España). El edificio está situado frente a la bahía de Santander y sus amplias instalaciones e infraestructura técnica permiten además la celebración de congresos, juntas y convenciones de cualquier tipo. Con una vocación multidisciplinar (teatro, cine, música y danza), este centro cultural ofrece una programación artística continuada durante todo el año, atrayendo personalidades relevantes de la escena, tanto nacional como internacional.
Los materiales que predominan en el edificio son el mármol y el cobre. Su entrada principal se inspira en los teatros griegos y su interior destaca por su lograda acústica.
El Palacio de Festivales se ha convertido en símbolo arquitectónico y cultural del Santander del siglo XX. Desde 1952 se utilizó la Plaza Porticada para acoger el Festival Internacional de Santander (FIS), pero era una medida provisional. No es hasta el año 1990 cuando el Palacio de Festivales, obra del arquitecto navarro Francisco Javier Sáenz de Oiza, es concluido y desde entonces acoge cada verano el Festival Internacional, que hasta la fecha se celebraba en la plaza Porticada. Además, a lo largo del año, toda clase de espectáculos artísticos tienen cabida en el Palacio de Festivales, así como actividades docentes y pedagógicas.
El Palacio de Festivales cuenta con tres salas principales:
Desde su inauguración el edificio estuvo rodeado de polémica debido a su sobrecoste final, principalmente por la calidad del mármol;​ su monumental tamaño; la carencia de luz natural en el interior; los controvertidos accesos al patio de butacas por debajo del escenario y la falta de espacio entre filas de butacas que obligó a cambiar la distribución de estas dos semanas antes de su inauguración.​
Una de las características principales del proyecto de Sáenz de Oiza permitía, a través del enorme trapecio acristalado de la fachada principal, la visión por parte de los espectadores de la bahía de Santander desde la platea, singularidad que en escasas ocasiones se ha podido poner en práctica debido a los problemas que plantea la apertura de la fachada acristalada.​
Tagle

Tagle es una localidad costera del municipio español de Suances (Cantabria). Está situada en la parte oeste del municipio, sita a unos 65 metros de altitud de media, en las faldas de la Sierra del Huervo, cuenta con 540 habitantes empadronados (2022). ​
La localidad destaca por ser la otra única población costera del municipio de Suances, por ser el lugar de proveniencia de apellidos como 'Velarde' y 'Tagle', y por su conocida playa, llamada de El Sable, o simplemente Playa de Tagle.
Se trata de una cala de pequeño tamaño (unos 200 metros de largo) y de arena fina, posee un pequeño manantial de agua mineral y una piscina natural.
Cerca de la playa, en un promontorio, se encuentran las ruinas de un torreón medieval, Torre de San Telmo, de la que queda poco más que un par de paredes, y que se encuentra en la lista roja de la organización cultural sin ánimo de lucro, más importante del país, Hispania Nostra, por el fuerte estado de degradación en el que se encuentra, sufriendo 2 derrumbes en los últimos años.
La torre, y en concreto, los huecos de sus ventanas, son uno de los lugares más conocidos y fotografiados de la región.
Es confundida comúnmente con otra estructura situada en el centro de la localidad, la Torre de los Velarde o Torre de Tagle, incendiada accidentalmente en el siglo XVII.
Fue restaurada a finales del 2022, por el Gobierno de Cantabria, en virtud del riesgo de su desaparición.
La obra, fue ejercida bajo presiones de los partidos, Cantabristas, y Ciudadanos, y expertos arqueólogos independientes. Se descubrió el uso de cemento en la obra, durante una investigación a la consejería por parte de una comisión de arqueología, y tras ser finalizada, en varias declaraciones, se apuntó a un nuevo destrozo patrimonial.
La localidad, celebra las festividades de San Pedro, patrón de la iglesia (29 de junio), y de Nuestra Señora de Guadalupe (México), patrona de la ermita (8 de septiembre), fruto del regreso de los Indianos.
Como peculiaridad, no se celebra a la virgen en su día, propiamente dicho, pues al festejarse el 12 de diciembre, la localidad se encuentra durante el invierno boreal, haciendo que el clima no permita su gozosa celebración, al contrario que en América, dónde allí, se encuentran en el verano austral.
De esta manera, se decidió trasladar la fecha al festejo de la Virgen de Guadalupe (Extremadura) y no la mexicana, a ello, se le suma una segunda peculiaridad, y es que ésta otra Virgen (la extremeña), siendo su celebración el día 6 de septiembre, el 8 propiamente dicho es el que se la festeja, siendo ambos casos (el traslado del día 6 al 8, y el de invierno) únicos en su concepción.
Celebración de la Reconquista

La Celebración de la Reconquista de Vigo es una fiesta carácter histórico que se celebra en la zona vieja de la ciudad de Vigo (Galicia), entre finales de marzo y principios de abril. La fecha oficial es el 28 de marzo (festivo local en Vigo),​ pero se hace coincidir en fin de semana según el calendario anual. En la fiesta se representa la toma de la ciudad por los franceses a comienzos del siglo XIX y la reconquista por los habitantes de Vigo.​​
Además de las representaciones, hay otras actividades por las diversas calles de la zona vieja de la ciudad, música popular, puestos de comida y artesanía a modo de feria. A día de hoy es la celebración más emblemática de la ciudad, siendo declarada como fiesta de interés turístico nacional en el año 2019.​
La fiesta conmemora el alzamiento popular que ocurrió el 28 de marzo de 1809, cuando las tropas francesas del ejército de Napoleón salieron de la ciudad. La lucha de los vigueses (en el marco de la Guerra de Independencia Española), encabezada por los militares Pablo Morillo y Bernardo González “Cachamuíña” consiguió expulsar a los franceses, convirtiéndose en la primera localidad de Europa en conseguirlo.​​ Posteriormente, durante la retirada francesa cara al interior de la ría de Vigo, se entablaría combate en la Batalla de Puentesampayo, en las tierras donde coinciden los ayuntamientos de Sotomayor y Pontevedra.​
Como reconocimiento al pueblo de Vigo durante la batalla de la Reconquista, Fernando VII otorgó a la ciudad el título de ciudad fiel, leal y valerosa.​​
Toda la zona vieja de la ciudad (Puerta del Sol, Plaza de la Constitución, plaza de la Princesa, etc.) se llena de puestos de comida (empanada, churrasco, filloas), bebida (vinos y licores) y artesanía a modo de feria de la época, es destacable indicar que en las últimas ediciones de la fiesta, entre los asistentes se ha hecho muy popular el choripán.​ Los vigueses se visten de campesinos, marineros, soldados, etc. La Asociación Cultural y Vecinal de la Zona Vieja de Vigo junto con el ayuntamiento de la ciudad, se encarga de marcar las pautas de la fiesta, así como la lista de los puestos, las actividades e incluso la vestimenta oficial de la época.​ Se representan además las batallas entre gallegos y franceses en cada rincón. El momento más importante ocurre en el episodio de la calle de Gamboa, en el que se simula el derrumbamiento de la puerta de la ciudad. Además existen demostraciones de la artesanía de la época y representaciones musicales con más de treinta bandas y danzas. El pregonero que anuncia la fiesta se escoge por concurso popular.​​​
En el año 2009 se celebró el bicentenario de la reconquista de la ciudad. Además de los actos habituales se celebró el Congreso sobre la Reconquista de Vigo.
Club Deportivo Buñol

Club Deportivo Buñol, comúnmente nombrado como Buñol, es un equipo de fútbol español localizado en Buñol, Valencia. Fundado en 1921, actualmente juega en Lliga Comunitat. Disputa los partidos como local en el Campo de Fútbol Beltrán Báguena, con una capacidad de 3.000 espectadores.
En noviembre de 2020, Buñol empató en la primera ronda de la Copa del Rey contra el Elche CF, el cual marcó su primer encuentro disputado con un equipo de La Liga. El partido se jugó en la Ciudad Deportiva de Buñol y finalizó 2-1.
11 temporadas en Tercera División
Estación de Buñol

Buñol es una estación de ferrocarril situada en el municipio español de Buñol, en la provincia de Valencia, Comunidad Valenciana. Las instalaciones disponían de servicios de Media Distancia hasta el 8 de enero de 2021, y forman parte de la línea C-3 de Cercanías Valencia.
Entre 2008 y 2015 se convirtió en base de 7 de los 9 trenes de Cercanías de la Serie 592 de Cercanías Valencia debido al corte de la circulación entre Vara de Quart y Valencia-Norte. Para tal efecto, en mayo de 2008 entró en funcionamiento el CTT de Buñol, un edificio situado junto a la estación que sirve a la U.N. Cercanías como taller de reparaciones de los trenes.
La estación se encuentra en el punto kilométrico 46 de la línea férrea 310 de la red ferroviaria española que une Aranjuez con Valencia,​ entre las estaciones de Chiva y Venta Mina. Este kilometraje tiene que ver con la sección Utiel-Valencia, donde Utiel se toma como punto kilométrico cero. Tomando la línea en su conjunto, el punto kilométrico correspondiente es el 310,9. El tramo es de vía única y está sin electrificar.
La estación fue abierta al tráfico el 31 de julio de 1883 con la finalización del tramo Valencia-Buñol de la línea que pretendía unir inicialmente Valencia con Cuenca,​ aunque finalmente se detuvo en Utiel.​ Las obras corrieron a cargo de la Sociedad de los Ferrocarriles de Cuenca a Valencia y Teruel, que en 1886 pasó a ser conocida como la Compañía de los Caminos de Hierro del Este de España.​ Sin grandes tráficos estables ni enlaces con ninguna línea de peso, «Este» se vio abocada a la bancarrota, siendo anexionada por la Compañía de los Caminos de Hierro del Norte de España en 1892. «Norte» mantuvo la gestión de la estación hasta la nacionalización de la red de ancho ibérico en 1941 y la creación de RENFE.
El 30 de junio de 1978, el Talgo n.º 352 Madrid-Valencia colisionó contra un camión que quedó atascado en un paso a nivel, con un saldo de un muerto y varios heridos.​
Desde 2005, tras la extinción de la antigua RENFE, Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las infraestructuras.
Se encuentra junto al Parque de Fina Luján, accediéndose a la misma por la carretera de la estación. Se trata de un edificio construido el año 1996 como medida para eliminar uno de los pasos a nivel que tenía Buñol desviando la línea unos metros y permitiendo la construcción de un puente sobre esta. El edificio sustituyó a la antigua estación de 1885 que hoy sirve como colegio de educación especial.
Este hecho permitió que, mediante las modificaciones oportunas, las tres vías antiguas (numeradas como vías 4, 6 y 8) quedaran como vías muertas y permitieran el estacionamiento de trenes, además de permitir que la vía más alejada de la antigua estación fuera contigua a la nueva y por lo tanto sirviera para los trenes que tienen destino final en Buñol. Por su parte las vías 1 y 2 son las que acceden al andén principal y al nuevo andén central. Finalmente las vías 3, 5 y 7 finalizan en el taller de reparaciones.
Forma parte de la línea C-3 de Cercanías Valencia. Es cabecera de parte de los trenes de la línea C-3 de Cercanías Valencia.
Szentes

Szentes is a town in south-eastern Hungary, Csongrád county, near the Tisza river. The town is a cultural and educational center of the region. It is the third most populous town in Csongrad county after Szeged and Hódmezővásárhely.
The area around Szentes has been inhabited since the Neolithic. The Szegvár-tűzkövesi idol, one of the Neolithic period's only depictions of a male deity, was discovered in the area. During the barbarian invasions, many ethnic groups moved through the region, and there is archeological evidence of hundreds of graves belonging to Iazyges, Sarmatians, Gepids, Huns, and Avars. According to certain accounts, the legendary camp of Atilla the Hun was found in this area, at the confluence of the Tisza and the Körös rivers. The town was first documented about the land-division in 1332 and called "Scenthus". It was said to be inhabited by descendants of the tribe of Ond, one of the seven tribes of Hungary, and it was also documented as containing a stone church dedicated to Andrew the Apostle. According to local tradition, Csongrad castle stood on the town's boundaries until the time of the first Mongol invasion.
Following the Hungary's defeat by Ottoman forces at the battle of Mohács, taxes were levied from Szentes by three different powers, meaning those who were able to leave the area, fled. The region suffered immensely under Ottoman rule, and entire towns were wiped off the map. The region further suffered during the Long Turkish War, with more towns going extinct, and many of Szentes' inhabitants seeking refuge by dwelling in the nearby wetlands. In 1647, Ferdinand III was defeated by Ottoman forces outside Szentes, but the Ottoman forces had to withdraw from the region. In 1693, Szentes and the surrounding region was scorched and pillaged by Crimean Tatars looking for food following their failed attempt to capture Gyula. In 1709, the town suffered an outbreak of the Plague, killing over 1000 of its inhabitants.
The townsfolk played an active role in the Hungarian Revolution of 1848, and it was visited by Kossuth Lajos himself to recruit troops. After the Habsburgs crushed the revolution, many young men were forcibly enlisted in the Imperial Army as punishment, and the mayor was sentenced to hard labour.
Szentes is twinned with:
Ryan Reynolds filmography

Ryan Reynolds is a Canadian actor and producer. He made his acting debut on television in the teen drama Fifteen in 1991. Two years later, he made his feature film debut by playing an orphan raised in India, who is inspired by Mahatma Gandhi to go on a hunger strike in a small town in Canada in Ordinary Magic (1993). Reynolds had a recurring role on the television show The Odyssey (1993). He followed this with minor appearances on The X-Files (1996), and the television film Sabrina the Teenage Witch (1996). His breakthrough role was as medical student Michael "Berg" Bergen in the sitcom Two Guys and a Girl.
He also played a slacker in Van Wilder (2002), and vampire hunter Hannibal King in Blade: Trinity (2004) with Wesley Snipes. Reynolds appeared in lead roles in the commercially successful romantic comedies Just Friends (2005), Definitely, Maybe (2008), and The Proposal (2009). In 2010, he played a military contractor who is captured by terrorists in the psychological thriller Buried. The following year, Reynolds starred in the title role of the superhero film Green Lantern, which received a generally negative reception from the critics and underperformed at the box office, leading to a decline in his career. In 2013, he voiced a garden snail in Turbo and a caveman in The Croods. Two years later, he appeared in the drama Mississippi Grind and played lawyer E. Randol Schoenberg in Woman in Gold.
Reynolds experienced a career turnaround when he played the titular antihero in the superhero film Deadpool (2016), which he also produced. It received generally positive reviews from critics, especially for his irreverent comedic performance, and Reynolds garnered a nomination for the Golden Globe Award for Best Actor – Motion Picture Musical or Comedy. The film was also a commercial success, grossing a worldwide total of over $782 million at the box-office. He reprised the role in its 2018 and 2024 sequels Deadpool 2 and Deadpool & Wolverine, which was also a critical and commercial success. The latter became the highest grossing R-rated film of all time, with a worldwide gross of over $1.338 billion. He voiced Pikachu in the film Detective Pikachu (2019).
CD Buñol

Club Deportivo Buñol, commonly referred to as Buñol, is a Spanish football team based in Buñol in the autonomous Valencian Community. Founded in 1921, it plays in Lliga Comunitat – North, holding home games at Campo de Fútbol Beltrán Báguena, with a capacity of 3,000 people.
In November 2020, Buñol were drawn with Elche CF in the first round of the 2020–21 Copa del Rey, which marked their first ever official match against a La Liga club. The match was played at the Ciudad Deportiva de Buñol and ended 2–1, with the host almost pulling off the upset as they led up to the 66th minute.
In November 2023, Bunol again were drawn with a La Liga team, Real Sociedad, in the first round of the 2023–24 Copa del Rey; they lost narrowly by a 1–0 scoreline.
11 seasons in Tercera División
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
Arif (rapper)

Arif Nassor Salum (født 1986), kjent under artistnavnet Arif Murakami og tidligere Phil T. Rich, er en norsk rapper fra Bogerud og Skullerud i Oslo.
I januar 2013 vant Arif NRK Urørt-finalen under navnet Phil T. Rich. I november samme år utga Arif sitt andre album Aldri & Alltid på Warner. I april 2015 ga Arif ut sitt tredje album, HighEnd / Asfalt, som blant annet fikk terningkast fem i VG og GAFFA. Albumet lå to uker på VG-lista. For albumet vant Arif Spellemannprisen 2015 i klassen urban. Arif ble nominert til P3 Gull 2015 i klassen årets liveartist.
Arif ga ut sitt fjerde album Meg & Deg Mot Alle i november 2017. Til Spellemannprisen 2017 ble Arif nominert i tre klasser: urban for albumet, årets låt for «Alene» og årets musikkvideo for «Himmelen», regissert av Johannes Muskat Greve. Låten «Alene» ble dessuten nominert til P3 Gull 2017 i klassen årets låt. Arif ble nominert til P3 Gull 2018 i klassen årets liveartist og P3 Gull 2019 i klassen årets låt for «Hvem Er Hun». Foran Spellemannprisen 2019 ble Arif nominert i tre klasser: årets album og årets tekstforfatter for Arif i Waanderland og årets låt for «Hvem Er Hun».
I 2022 deltok Arif i Hver gang vi møtes på TV 2.
Arif vant P3-prisen i 2023, en hederspris som blir utdelt under P3 Gull. Under Spellemannprisen 2023 vant han klassen hiphop for EP-en Å drukne en fisk.
Ahmed Bouchikhi

Ahmed Bouchikhi (1943–1973) var en marokkansk statsborger, opprinnelig fra Algerie, som arbeidet som kelner på Lillehammer i Norge. Han ble drept av israelske agenter som trodde Bouchikhi var en palestinsk terrorleder.
Bouchiki ble født 13. april 1943 i Hennaya, Fransk Algerie. Han flyttet fire år gammel til Marseille i Frankrike, sammen med foreldrene. 17 år gammel deltok han i Algeries frigjøringskrig mot Frankrike. Han kom til Norge første gang i 1965 med algerisk pass. Året etter kom han til Norge med marokkansk pass og bodde deretter i landet.
Den 21. juli 1973 ble han skutt og drept av israelske etterretningsagenter fra Mossad på åpen gate på Lillehammer. Israelerne trodde han egentlig var Ali Hassan Salameh, operasjonssjef og etterretningssjef i Fatah – og som angivelig hadde en forbindelse til planleggingen av München-massakren i 1972. Drapet på Bouchikhi ble kjent som Lillehammer-saken, og seks israelere ble arrestert og fem av dem dømt for drapet. Agenten Dan Ærbel fortalte til NRK at de visste at de drepte feil mann.
Bouchikhi var gift med en norsk kvinne, og etterlot seg en sønn og en datter. Han ble gravlagt i Marokko.
22 år senere, i 1996, betalte Israel erstatning til de etterlatte, men påtok seg ikke ansvar for drapet.
Bouchikhis bror, Chico Bouchikhi er kjent som medgrunnlegger av pop-gruppen Gipsy Kings og har etter drapet på broren engasjert seg i fredsarbeid blant annet i Midtøsten og blitt utnevnt til UNESCO special envoy for peace. Ved feiringen av Oslo-avtalen spilte Chico for og hilste på Yassir Arafat og Shimon Peres. Peres, Arafat og arrangørene visste ikke at Bouchikis bror var et offer i striden mellom Israel og palestinerne. Chico har argumentert mot boikott av Israel og mener det ikke er produktivt.
Ben Webster

Benjamin Francis Webster (født 27. mars 1909 i Kansas City, død 20. september 1973 i Amsterdam) var en amerikansk jazzmusiker (saksofon) kjent som en av swingjazz-epokens ledende (sammen med blant andre Coleman Hawkins og Lester Young).
På 30-tallet spilte han tidlig i hjembyens orkestre som «The Young Family Band» med blant annet Lester Young (1930), samt «Blanche Calloway and her Joy Boys» (1931). Med Bennie Moten ble han kjent gjennom soloer på Lafayette og Moten Swing (1931–33). Derpå spilte han med Andy Kirk (1933). Etter flytting til New York City, spilte han med Cab Calloway, Fletcher Henderson (1934) og Teddy Wilson, samt ble meget kjent i Duke Ellingtons orkester (1936, 1939, 1940–43, 1948–49), spesielt for sin solo på Cotton Tail og Chelsea bridge.
Webster innledet så en lengre periode der ledet egne orkestre, medvirket på utgivelser med Jazz at the Philharmonic (1953–54), tilbrakte fem år på vestkysten, samt spilte storheter som Coleman Hawkins, Oscar Peterson og Art Tatum (1944–64).
Han ble en Skandinavia-venn og flyttet til København (1964). Hans første besøk i Norge var en ukes gjestespill ved Metropol Jazz Club i februar 1965, med Bjørn Pedersen bass, Karl Otto Hoff trommer og Tore Sandnæs ved flygelet. Webster gikk da også på ski ved Bogstad.
Med Omar Heide Midtsæter på trommer og Steinar Thue på klarinett spilte han på Jan Brodins «M/S Ragtime» i august samme året. Webster spilte ved åpningen av Down Town jazzklubb i oktober 1965. Han fisket edelkreps i Steinsfjorden (Buskerud) og spilte med Tore Sandnæs trio ved Manhattan i august 1966. Webster gjestet Moldejazz i 1967 med Kenny Drew på piano og Niels-Henning Ørsted Pedersen på bass. Han gjentok besøket (1969) med norsk besetning: Rowland Greenberg på trompet, Øistein Ringstad på piano, Bjørn Pedersen på bass og Omar Heide Midtsæter på trommer.
I mars 1970 gjorde han fem utsolgte konserter på tre dager i Trondheim, hvorfra Ove Stokstad foretok opptak fra to konserter med Webster, Tore Sandnæs piano, Kjell Johansen trommer og Bjørn Alterhaug bass. Med Trygve Windingstad trommer, Terje Venaas og Jack Hicks flygel, debuterte han ved Club 7 den 7. oktober 1971. Da Big Chief Jazzband fylte 50 år i Chateau Neuf 12. januar 1972, var han med, en forestilling som ble vist i NRK 29. januar. Han gjestet jazzklubben Loftet i Drammen i september 1972 med Svein Alfredsen piani, Halvard Kausland gitar, Bjørn Pedersen bass og Karl Amund Amundsen trommer. Han var ved Down Town jazzklubb i juni 1973 og samtidig i en kvintett med Amundsen på trommer, Pedersen på bass, Kausland på gitar og Henryk Lysiak på piano, hvorfra NRK også sendte i juli.
Han døde kort tid etter.
I Danmark finner man «Ben Webster Foundation» som støtter amerikansk-danske jazzkonstellasjoner, og deler ut den årlige Ben Webster Prize.
Lars Erik Gudim

Lars Erik Gudim (født 25. desember 1965 i Sarpsborg) er en norsk trombonist, komponist, arrangør og band-leder. Han har studert ved Norges musikkhøgskole, først trombone og fra 1989 komposisjon med eksamen i 1991.
I tillegg til å arbeide som musiker og dirigent har Gudim også skrevet arrangementer/bestillingsverk for bl.a. Kringkastingsorkestret, NRK, Festspillene i Nord-Norge, Forsvarets musikk, Oslo Filharmoniske Orkester, Brass-seksjonene i Gøteborgs Symfoniker og Bergen Filharmoniske Orkester, NASOLs sommerkurs, Operaen i Kristiansund, Østfold Brass, Sverre Olsrud, Roger Fjeldet, Geir Holm samt flere av Oslo-områdets teater-/revy-scener og en mengde korps og storband.
Gudim har siden 2006 vært tilknyttet Norsk Militær Tattoo som dirigent, arrangør og Musikalsk leder.
Av solister Gudim har samarbeidet med kan nevnes Dee Dee Bridgewater, Bart van Lier, Eddie Daniels, Bob Mintzer, Django Bates, Nils Petter Molvær, Nils Landgren, The Real Group, Jukka Linkola, Bugge Wesseltoft, Staffan William-Olsson og Bill Champlin
Her kun et utvalg av orkestere og band som har vært ledet av Gudim.
Sigvald Tveit

Sigvald Tveit (1945–2019) var en norsk komponist, forsker og musikkformidler.
Han var ansatt ved Universitetet i Oslo fra 1973. Hans utdanning var hovedfag i musikkvitenskap med hovedfagsoppgave om Johann Sebastian Bach, fra Grove School of Music i USA 1978-1979, samt cand.mus. i komposisjon (1993) fra Norges musikkhøgskole. Han var førsteamanuensis ved institutt for musikkvitenskap, med vesentlig fokus på satslære, hymnologi og filmmusikk. Tveit er kjent for sin salme- og koralforskning, samt bidrag til barnemusikken i norsk fjernsyn, deriblant Portveien 2 og Sesam Stasjon. Han samarbeidet med blant andre Eyvind Skeie, Edvard Hoem, Tor Edvin Dahl, Tor Åge Bringsværd, Erik Hillestad og Kjell Åsen.
Han hadde norgesrekord med over 2200 registrerte verker hos TONO (2008). Tveit fikk Kardemommestipendiet i 1988, som var første gang det ble delt ut. Mange av Sigvald Tveits melodier er godt kjent, ikke minst sanger som «Ta en potet», «Morgendagens søsken» og adventssangen «Tenn lys».
Mot slutten livet ble Tveit rammet av Alzheimer. Han var en av tre portretterte i dokumentarfilmen Vær her, som hadde premiere i 2021.
Bjørn Bogetvedt

Bjørn Bogetvedt (født 8. september 1960 i Odda) er en norsk musiker, dirigent, trombonist og eufoniumist.
Han er mest kjent som eufoniumist i Kongelige Norske Marines Musikkorps (KNMM) der han har tjenestegjort fra 1984 til han fratrådte som major i 2022. I 1980 var Bogetvedt den første som studerte ved Norges musikkhøgskole med eufonium som hovedinstrument. Fra 1979 til nyåret 1981 var han korist i mannskoret Vrakpant i Vazelina Bilopphøggers.
Bjørn Bogetvedt har gjennom karrieren dirigert en mengde korps og orkester, både amatører og profesjonelle. I 2000-2002 hadde han permisjon fra sitt virke i Marinemusikken for å være rektor ved Kongsberg kulturskole der han i flere år også har vært ansatt som messingpedagog. Høsten 2017 overtok han etter Eldar Nilsen som dirigent for musikktroppen i Hans Majestet Kongens Garde, hvor Sverre Stakston Olsrud overtok etter Bogetvedt i 2022.
(ufullført)
A-has diskografi

a-ha er en norsk pop-gruppe som ble dannet i 1982 med medlemmene Magne Furuholmen (keyboard, gitar, vokal), Paul Waaktaar-Savoy (gitar, vokal) og Morten Harket (vokal). De har mottatt Spellemannprisen hele syv ganger, og blant annet blitt kåret til Årets spellemann i 1985 og fått juryens hederspris to ganger. a-ha har solgt et sted mellom 35 og 70 millioner eksemplarer verden over. Dette inkluderer ni album og samtlige singler.
Mew (band)

Mew er et dansk indieband som består av Jonas Bjerre, Bo Madsen og Silas Utke Graae Jørgensen. Bassisten, Johan Wohlert, sluttet i Mew sommeren 2006. Bandet oppsto i Hellrup like i utkanten av København. Blant de største hitene er «Am I Wry? No», «Comforting Sounds», «Special» og «The Zookeeper's Boy». Mews siste CD ble sluppet i Skandinavia 17. august 2009, og bærer den episke tittelen: No More Stories / Are Told Today / I'm Sorry / They Washed Away // No More Stories / The World Is Grey / I'm Tired / Let's Wash Away.
The Cumshots

The Cumshots var et norsk death 'n' roll-band, startet i 1999 av Kristopher Schau og Ole Petter Andreassen. Bandet har gitt ut tre album, og er kjent for sine voldsomme konsertopptredener.
Et tilbakevendende problem for bandet har vært at oppmerksomheten ofte kommer som følge av andre ting enn musikken, blant annet på grunn av vokalisten Schaus stadig kontroversielle opptredener i mediene. Bandet fikk stor oppmerksomhet i norske og utenlandske medier da de under en konsert på Quartfestivalen i 2004 lot et par ha sex på scenen som en del av showet. Dette endte med rettssak og bøter for alle bandmedlemmene.
Bandet har likevel høstet bedre og bedre anmeldelser for konserter og utgivelser. Lydbildet var på de to første albumene tungt og hardt, mens det på Just Quit Trying, blant annet som følge av at Fredrik Gretland var blitt medlem av bandet, er levnet større rom for melodier og sogar en sekvens med piano på et av sporene.
Bandet har flere ganger gjennomført såkalte byturnéer, der de spiller på forskjellige utesteder i én og samme by med opptil åtte konserter i løpet av syv dager.
I 2002 vant bandet et uoffisielt verdensmesterskap i rock for band som kun hadde utgitt ett album i Bilbao i Spania. Bandet vant Spellemannprisen 2009 i klassen metal for albumet A Life Less Necessary. De ble nominert til Alarmprisen 2004 i klassen årets metalalbum for Norwegian Jesus.
Rett før fotball-EM i 2000 ga medlemmene i The Cumshots ut fotballsangen «Nå skal de faen meg få» som singel under navnet Caliban Allstars.
I 2011 var det planlagt å legge ut et femte album med tittelen For Bitter or For Worse. Den nederlandske artisten Anouk brukte tittelen på sin plate før The Cumshots fikk tid til å bli ferdig med albumet.
Tommy Hjelm alias «Tom Schlong» var tidligere medlem av bandet, men sluttet i 2003 og ble erstattet av Fredrik Gretland alias «Freddie Tennessee» året etter.
Denne singelen er også med på Det beste til meg og mine venner, hyldestalbumet til Joachim Nilsen fra 2005.
Kadetten

Kadetten Music Festival, ofte forkortet til Kadetten, er en årlig to-dagers strandfestival med fokus på urban, pop og elektronisk musikk. Festivalen har sitt navn etter stedet det blir arrangert, Kadettangen i Sandvika. Den ble for første gang avholdt i 2018 med rundt 11 000 publikummere. Av fasiliteter på festivalen i 2019 fant man blant annet en egen festivalcamp, og et festivalområde som bestod av to scener. Hovedscenen har kapasitet til rundt 10 000 mennesker, og scene 2 har kapasitet til rundt 6 000 mennesker. Festivalen er tillatt for alle aldersgrupper.
Jenny Lind

Jenny Lind, egentlig Johanna Maria Lind, (født 6. oktober 1820 i Stockholm, død 2. november 1887 i Worcestershire) var en svensk operasanger kjent som «den svenske nattergal».
Allerede som 10-åring begynte hun å synge vaudeville, og 18 år gammel fikk hun sin operadebut. På grunn av overbelastning ble hun sendt til Paris, der hun studerte en periode. Hun hadde engasjement både der og i Tyskland.
Under et opphold i London sloss teatrene om å få henne på programmet. I 1850 la hun ut på en årelang turné til USA. Etter at hun trakk seg tilbake fra scenen, var hun tilknyttet Royal College of Music i London. Fra 1843 var hun venninne med H.C. Andersen, som besøkte henne i 1845 i Berlin.
Stemmen, som hadde et omfang fra lille h til trestrøken g, behersket hun med full virtuositet.
Bob Dylans diskografi

Bob Dylans diskografi er en diskografi for den amerikanske sangeren og låtskriveren Bob Dylan. Den besto i mars 2020 av 38 studioalbum, 92 singler, 13 konsertalbum, 15 album i The Bootleg Series og 19 samlealbum. Listen inneholder også tre videoer, en bibliografi, og en filmografi.
Dylan har mottatt mange priser for sin låtskriving og opptredener. Se Liste over Bob Dylans priser.
Bob Dylan dukker opp i mange andre kommersielle videoutgivelser; bare de som sentrerer han er med på listen.
Mette Henriette

Mette Henriette Martedatter Rølvåg, med artistnavnet Mette Henriette, (født i 1990) er en norsk-samisk saksofonist, komponist og kunstner fra Trondheim.
Mette Henriette fikk undervisning i improvisasjonsmusikk fra en alder av 12 år og ble tidlig involvert i den lokale jazz- og kulturscenen. hvor hun spilte i ulike ensembler inkludert korps, storband og rockeband. I tenårene turnerte hun med studenter fra Jazzlinja i Trondheim, før hun som 18-åring flyttet fra sin hjemby for å studere i Oslo og New York. Hun hadde også kortere studieopphold i Vest-Afrika og Sentral-Asia. Siden den gang har Mette Henriette arbeidet og bodd i New York, London, Paris, Svalbard og Oslo.
I 2015 debutere Mette Henriette med dobbeltalbumet Mette Henriette på plateselskapet ECM. Albumet bestod av 90 minutter med musikk som hun hadde komponert for sin trio og store ensemble satt sammen av musikere fra jazz, kammermusikk og tango. Utgivelsen var produsert i samarbeid med Manfred Eicher og innspilt i Rainbow Studio med lydtekniker Jan Erik Kongshaug. Albumcoveret og pressebildene ble fotografert av Anton Corbijn.
Hun har spilt ved norske festivaler og konsertscener som Moldejazz, Oslo Jazzfestival, Ultima, Trondheim Jazzfestival, CODA, Olavshallen. Internasjonalt har hun opptrådt ved blant annet documenta14, Atlanta Jazz Festival, Festival d'Ille de France, Athen Konserthus og Jazzfest Berlin. I tillegg til virksomheten som utøver og komponist, utvikler Mette Henriette scenografi, lysdesign og koreografiske konsepter for egne forestillinger. Hun har samarbeidet med et bredt spekter av kunstnere som Marina Abramovic, Robert Wilson, Hege Haagenrud, Nicolas Jaar, Radik Tyulyush, CocoRosie, Valgeir Sigurdsson, Cikada m.fl.
Siw Graabræk Nielsen

Siw Graabræk Nielsen (født 1964) er en norsk musikkforsker og professor i musikkpedagogikk.
Nielsen er utdannet kantor og kordirigent, og har i tillegg arbeidet som musikklærer i grunnskolen. Hun tok hovedfag i musikkpedagogikk ved Norges musikkhøgskole (NMH) i 1991. I 1998 fullførte hun sin dr. polit.- grad ved Universitetet i Oslo med avhandlingen «Selvregulering av læringsstrategier under øving», som hun mottok Hans Majestet Kongens gullmedalje for. Hun har siden da vært ansatt ved Norges musikkhøgskole, fagseksjon for musikkpedagogikk og musikkterapi. I 2004 ble hun som første kvinne i Norge, utnevnt til professor i musikkpedagogikk.
Nielsen er en anerkjent forsker i musikkpedagogikk. For tiden deltar hun som én av seniorforskerne i prosjektet Musical gentrification and socio-cultural diversities – støttet over Norges forskningsråds FRIPRO-program 2013–2017. Siden 2014 har hun jobbet i ledelsen for Centre of Excellence in Music Performance Education (CEMPE), et av NOKUTs sentre for fremragende utdanning. Hun er også leder for Centre of Educational Research in Music (CERM) ved Norges musikkhøgskole. I 2001–2005 var Nielsen leder for PhD-programmene ved NMH og i 2005–2013 viserektor for forskning- og utviklingsarbeid ved samme institusjon. Nielsen var leder for Nordisk nettverk for musikkpedagogisk forskning fra 2001–2007. Hun var også en av hovedredaktørene for Nordic Research in Music Education Yearbook i årene 2002–2014.
Hun har dirigert forskjellige amatørkor i over 30 år, og synger selv i Hamar domkor.
Edvard-prisen

Edvard-prisen, også skrevet Edvardprisen og EDVARD-prisen, er en norsk musikkpris. Prisen deles ut av TONO, opphavsrettsorganisasjon for norske musikere og komponister, og deles ut til komponister og tekstforfattere som er medlemmer av organisasjonen. Første utdelingen var i 1998 for verker fra musikkåret 1997.
Prisen er oppkalt etter komponisten Edvard Grieg. Den er en videreføring av NOPAs Årets verk og Norsk Komponistforenings Årets verk, begge utdelt i samarbeid med TONO fra 1965 og 1996. Edvard-prisen skal tildeles «opphavere som har skapt musikkverk og tekster til musikk av høy kunstnerisk kvalitet», og deles ut for å «øke oppmerksomheten om norske komponister og tekstforfattere, og å øke nordmenns forståelse for, og kjennskap til, nyskrevet norsk musikk». Prisen deles ut til musikk eller tekster som er utfremført eller utgitt for første gang foregående år.
Det deles ut Edvard-pris innen flere prisklasser. Siden 2014 har det blitt delt ut priser i klassene populærmusikk, samtidsmusikk, tekst til musikk, åpen klasse og utfordrer. Klassene for populærmusikk, samtidsmusikk og tekst til musikk har vært en del av prisen siden den første utdelingen, med enkelte unntak for tekst-klassen. Åpen klasse ble første gang delt ut i 2004, mens utfordrer-klassen ble innført i 2014 etter å tidligere ha vært en del av TONO-prisen. De første årene ble det også delt ut priser i klassene musikk til annen kunstart og juryens ærespris. I tillegg ble det i perioden 2002 til 2005 delt ut priser i åtte ulike prisklasser som kun ble delt ut en gang hver.
Vinneren i hver klasse mottar et trofé og et diplom, begge designet av Magne Furuholmen, og et prisbeløp på 70 000 kroner. Det opprinnelige trofeet var designet av Bruno Oldani, men ble i forbindelse med Edvard-prisens 20-årsjubileum i 2018 erstattet med Furuholmens trofé og diplom. Prisbeløpet var opprinnlelig på 25 000 kroner, og ble senere øket til 40 000 kroner og 50 000 kroner, før det ble satt til 70 000 kroner i 2024.
Vinnerne i de ulike klasse kåres av Edvard-juryen som består av medlemmer fra musikkorganisasjonene NOPA, Norsk Komponistforening, Musikkforleggerne, samt uavhengige medlemmer. Den samme juryen kårer også vinneren av TONOs formidlerpris, og har siden 2024 også kåret mottakeren av Anne Grete Preus-prisen.
De tre første årene ble utdelingen gjennomført som en felles årlig prisutdeling som ble vist på NRK. Fra 2001 ble utdelingen delt opp, og utdelingen i de enkelte klassene ble gjort til ulike tidspunkt på musikkfestivaler, konsertsteder eller andre steder tilpasset mottakeren. Denne oppdelingen av utdelingen er siden beholdt med enkelte unntak. Under TONOs jubileumskonsert 27. november 2008, ble prisene for både 2007 og 2008 ble delt ut under samme seremoni. Det ble også gjennomført en felles prisutdeling i 2018 og 2024. Det ble ikke delt ut noen pris i 2009.
Nøkkel (musikk)

En nøkkel er innen musikk et symbol på et notesystem som indikerer hvilke tonehøyder (frekvenser) de ulike linjene representerer. Den blir plassert på starten av hver notelinje og bestemmer hva noten som ligger på samme linje, skal hete. Andre noters navn bestemmes ut fra hvor langt de er fra nøkkellinjen.
Det finnes mange forskjellige nøkler, men de tre som oftest brukes i dag er:
Sperduti nel buio

Sperduti nel buio er en italiensk stumfilm fra 1914, regissert av Nino Martoglio.
Paolina er det uekte baret til hertugen av Vallenza, og lever som tigger.
Hun møter Nunzio, en blind mann som spiller fiolin, men blir utnyttet av stefaren sin. De to blir snart forelsket. Men den gamle hertugen, som angrer på valgene sine, forsøker å finne igjen datteren sin.
Norwegian Musicians' Union

The Norwegian Musicians' Union (Norwegian: Norsk Musikerforbund, NM) was a trade union representing musicians in Norway.
The union was founded in 1911 as the Norwegian Musicians' National Union, and adopted its final name in 1916. In 1919, it affiliated to the Norwegian Confederation of Trade Unions, and although it left in 1922, it rejoined in 1937. By 1963, the union had 1,271 members, and by 1991, this had grown to 2,248.
In 2001, the union merged with the Norwegian Union of Cantors and Organists and the Norwegian Musicians' and Music Teachers' Union, to form Creo.
The Shirtless Violinist

Matthew Olshefski (a.k.a. Shirtless Violinist and Matthew Olson) is a YouTuber from the Seattle area commonly known as "The Shirtless Violinist".
Olshefski (pronounced Ol-shef-ski) began playing the violin at age 3 and has since become a professional musician and teacher. Olshefski began performing shirtless while on a vacation trip down the Pacific Coast, when Olshefski's boyfriend used an iPhone to video Matthew playing the violin outdoors overlooking the Ocean. Olshefski is openly gay and his music often incorporates LGBTQ elements.
Olshefski started playing the violin at 3 years old. Along with his younger brother and sister, Olshefski formed a trio called "Two Hits and Miss". They played nationwide, with the support of their parents and music teachers.
When Olshefski was 10 years old, his parents joined the Institute in Basic Life Principles, run by the controversial Bill Gothard. The organization controlled many aspects of Olshefski's life but encouraged continued violin playing. He was offered a scholarship to the Juilliard School at 14 but his parents refused to let their son attend, as they were wary of outside influences deemed untrustworthy by Gothard. Later, Olshefski ran away from home by escaping through his bedroom window and began living on his own.
Olshefski has accompanied Josh Groban and Andrea Bocelli during Seattle performances. In addition to being a solo performer, Olshefski has also been a Concert Master.
Since 2016 Olshefski has produced music videos, covering music such as "Over the Rainbow" the theme from Stranger Things, the theme from Game of Thrones and "Never Enough" from The Greatest Showman.
In September 2016, Olshefski organized a charity challenge. At the end of a video he encouraged viewers to post a picture of themselves giving to a local charity on social media for a chance to be featured in an upcoming music video.
Olshefski's music sometimes includes gay themes, such as his music video based on the Disney movie The Little Mermaid. Other examples include music from Star Wars, Cinderella and Moana. In 2018, Olshefski performed a duet with gay singer/songwriter Tom Goss of Ed Sheeran's song "Perfect".
Charles Yang (violinist)

Charles Yang (born 1988) is an American violinist, composer and singer, who currently performs with the classically trained string trio Time for Three.
Born in Austin, Yang began his violin studies with his mother at the age of three and later went on to study with Kurt Sassmannshaus, Paul Kantor, and Brian Lewis. He received his bachelor of music and master of music degrees at The Juilliard School under Glenn Dicterow. Yang's improvisational crossover abilities as a violinist, electric violinist, and vocalist have led to performances across the United States, Europe, and Asia. He has performed at Carnegie Hall and the Forbidden City in Beijing and has collaborated with artists including Peter Dugan, CDZA, Marcelo Gomes, Jake Shimabukuro, and Jesse Colin Young. In 2013, Twyla Tharp selected Yang to be the violin soloist for the revival of her work "Bach Partita" with the American Ballet Theatre. In 2016, Yang joined Time for Three, where he combines classical violin, improvisation, and vocals.
Mia Asano

Mia Asano (born November 12, 1999) is an American violinist and electric violinist from Denver, Colorado. Her classically trained performance career as a violinist and electric violinist has led her to record and tour with ensembles specializing in contemporary classical music and hybrid orchestral works.
Asano began playing violin at age five, in a musical family, by studying the Suzuki method. She is an alumnus of the Denver School of the Arts orchestra program and of the Berklee School of Music with a dual major in Performance and Professional Music, graduating in 2022.
First widespread recognition as a professional violinist came from a viral video in 2021 by Asano, from a cover of “Roses” by SAINt JHN (2018), performed on electric violin.
Asano has collaborated with Tina Guo, Kiki Wong, and Grace Kelly in performances as the RAMENSTEIN quartet. Asano toured with Ally the Piper as the duo Mia x Ally, a touring group which performs hybrid orchestral arrangements using electric violin and electric bagpipe. These collaborations are distinctive for their use of the aggressive tonality, performance, and fashion choices which follow the heavy metal music aesthetic.
Mia Asano participated as a solo violinist on the 2023 Two Steps From Hell tour.
Asano plays the electric seven-string fretted Viper violin manufactured by Wood Violins.
Concerts Norway

Concerts Norway (Norwegian: Rikskonsertene) was established in 1967 on the initiative of the Arts Council Norway (Norwegian: Norsk kulturråd), with its main purpose described as follows: "Concerts Norway is to make living music of high artistic quality accessible to all people in the country." The organization had its opening concert in Hammerfest school on 4 January 1968, with artists Liv Glaser, Eva Knardahl, Kjell Bækkelund, Robert Levin, Arve Tellefsen and Aase Nordmo Løvberg.
Concerts Norway is currently under the Norwegian Ministry of Culture and Church Affairs, and continues to have as its primary responsibility making a variety of music and culture available to the entire country, but in a greater variety of forms than originally. As of 2005 it annually engages more than 800 artists for more than 9000 concerts in all the country's 433 municipalities, which take place in schools, kindergartens, and work places. In recent years it has worked to promote new, young musicians in jazz, folk, and classical styles.
In May 2012, Concerts Norway's division of public concerts was dissolved, following a 2011 decision by the Ministry of Culture. The Oslo World Music Festival, which Concerts Norway founded in 1994, became a separate foundation at the same time.
The Director of Concerts Norway serves a six-year term; Einar Solbu served two terms as director, succeeded in 2006 by Åse Kleveland. On 16 April 2012, Turid Birkeland, like Kleveland a former Minister of Culture, became the latest Director. There are approximately 60 employees. Leif Holst Jensen is chairman of the board.