davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Elling Carlsen

Elling Carlsen (født 8. september 1819 i Tromsø, død 18. april 1900 samme sted) var en norsk ishavskaptein og oppdager.
Carlsen var sønn av losen Carl Asbjørnsen og hans hustru Hanna Marie Bjørvig.
Hans første ishavstur var i 1843 som bestemann hos J.H. Ludvigsen fra Hammerfest. Carlsen tok styrmannseksamen med beste karakter i 1846, og samme året fikk han ansvaret for sin første skute, «Alexander». Senere seilte han med skonnerten «Nordpolen» mellom Tromsø og ulike havner i Sverige, England og Nord-Tyskland.
Carlsen var med ombord da øygruppa som senere fikk navnet Kong Karls Land ble oppdaget den 21. juli 1859. Med briggen «Jan Mayen» seilte han i 1863 rundt Svalbard (med unntak av Hopen og Kvitøya). Dette regnes som den første eller muligens andre omseilingen av øygruppa; det er mulig at Cornelius Gillis seilte rundt øyene allerede i 1707.
I 1868 seilte Carlsen inn i Karahavet og oppdaget øyer der.
I 1871 fant han nær Novaja Semljas nordspiss leirplassen etter Willem Barents, som oppdaget Bjørnøya og Spitsbergen i 1596. Denne vinterleiren var blitt benyttet av Barents og hans mannskap ikke lenge før Barents' død. Hytten var i god stand da Carlsen fant den, og han laget en skisse av hvordan den var blitt konstruert. Han fant to kokekar av kobber, en tønne, en verktøyskrin, en klokke, et kubein, en fløyte, en del klær, to tomme kister, et trebent kokestativ og en rekke bilder. Carlsens ekspedisjon tok med seg funnene og skjenket dem til den nederlandske regjering; gjenstandene ble bragt i forvaring i marinedepartementet i Haag.
I 1872–1874 deltok Carlsen som islos for en ekspedisjon ledet av Julius von Payer og Karl Weyprecht; den østerriksk-ungarske polarekspedisjon. Mannskapet ombord på skuta med Julius von Payers ekspedisjon oppdaget Frans Josefs land den 30. august 1873 da ekspedisjonsskipet drev med isen mot øygruppa. Skuta og mannskapet lå fast i drivisen i to år. Frem til mai 1874 utforsket de øyene ved å ta seg over isen på skøyter. Den 15. mai 1874 ble ekspedisjonsskipet Admiral Tegetthoff oppgitt. Mannskapet ville forsøke å nå åpent hav over isen. Carlsen var visekommandant på den tredje båten. Dette mannskapet bestod av Brosch, Carlsen, Cattarinich, Lettis, Sussich, Marola og Fallesich. Carlsen var den eldste ombord, og viste et lederskap som en beundrende Payer beskrev slik:
I Tromsø gikk Carlsen fra borde den 8. september 1874. Egentlig hadde han håpet å vende tilbake gjennom Beringstredet. Med seg hadde han blant annet sin hvite reinsdyrspels, sin parykk og sin hvalrosslanse.
Den østerrikske keiseren tildelte ham i 1874 Frans Josef-ordenens ridderkors. I 1879 var han i Wien på invitasjon fra den østerrikske stat, som takk for hans verdifulle bidrag til en vellykket ekspedisjon. På hjemreisen fra Wien var han æresgjest på en middag holdt av sjømannsforbundet i Christiania.
Carlsenøya, ei av Rønnbeckøyane sørøst i Hinlopenstretet, er oppkalt etter Elling Carlsen.
Vrak

Et vrak er en fysisk ødelagt ting, spesielt et fartøy. Havarerte skip, skipsvrak, er blitt så sterkt skadet at det ikke kan repareres.
I Norge er vrak som er over 100 år gamle og med ukjent eier, statens eiendom. En bil kan etter en kraftig kollisjon bli betegnes som et bilvrak. Dette begrepet kan også brukes om en bil som er utslitt. Tolletaten utbetaler vrakpant for innleverte bilvrak.
Ved innlevering av brukte motorkjøretøyer i Norge for opphugging ved godkjent avfallsplass, betaler staten vrakpant til kjøretøyets eier. Selskapet Autoretur AS er opprettet av norske bilimportører for å administrere returordningen.
Istedenfor å vrake bilene, selger enkelte bilopphuggere dem til Afrika. Vrakpantsvindel for nærmere to millioner kroner ble avdekket i 2006. vrakpanten ble midlertidig firedoblet til NOK 6 000,- i 1996 etter forslag fra NAF (ifm. utarbeidelse av statsbudsjettet høsten 1995). Dette var et tiltak for å få fjernet gamle biler fra veien samt å få ryddet vekk vrak som var henslengt andre steder enn på godkjent oppsamlingsplass. Dog ble vrakpanten satt ned igjen året etter og var da NOK 1 500,- frem til og med 2011. For statsbudsjettet 2013 ble vrakpanten satt til NOK 2 500,- og fra 1. juli 2013 var vrakpanten ifølge Toll- og avgiftsdirektoratet NOK 2 400,-
I 2017 er satsen NOK 3 000,-
Et skipsvrak er vraket etter en båt eller et skip, kan finnes på land, men som oftest finnes disse naturligvis under havets overflate.
Et av de mest kjente skipsvrakene i Norge er Akerendam, også kjent som Rundefunnet. Akerendam (VOC-ship), en nederlandsk «austindiafarer» et frakteskip som under sin jomfrutur i 1725 kom ut av kurs og forliste utenfor Runde på Sunnmøre en stormfull natt til 8. mars samme år. Dette skipsvraket ble funnet av sportsdykkere i 1972. Det at dykkerne som fant vraket, og senere også marinarkeologer, tok opp til sammen 56 400 gull- og sølvmynter, førte til at man fra Statens side ønsket å endre loven om kulturminner. Da en stor del av pengelasten fra Akerendam tilfalt finnerne (dykkerne). I dag sier kulturminnelovens §14 om Skipsfunn at båter som er mer enn 100 år, skipsskrog, last og annet som har vært om bord i slike båter er statens eiendom, og ingen har lov til å grave fram, flytte, ta opp eller på annen måte skade slike gjenstander.
MF «Skånevik»

MF «Skånevik» er en bilferge bygget i 1967 som er fredet av Riksantikvaren. I sommermånedene går «Skånevik» i turistrute i Lysefjorden, mellom Lauvvik og Lysebotn
Skånevik har to søsterskip, M/F «Sveio» og M/F «Odda», som er bygget i samme periode.
Fra leveringen i 1967 og frem til 2001 gikk fergen i rutefart for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap i Hardanger og Sunnhordland.
I tillegg til charteroppdrag har fergen gått i ordinær rutetrafikk på strekningen Klokkarvik-Lerøy-Bjelkarøy-Hjellestad og fra 2010 til 2012 i turistrute på Fjærlandsfjorden mellom Balestrand og Fjærland.
9. juli 2023 gikk fergen på en fjellvegg ved Kvernafjellet i Lysefjorden. Årsaken til sammenstøtet var at skipperen hadde sovnet på broen, for lav bemanning og manglende opplæring av mannskap.
«Skånevik» ble overtatt av Ferjelaget Skånevik i 2005 og fredet 2. august 2006. Riksantikvaren da en ønsket å bevare en bilferge av stål fra tiden etter andre verdenskrig. Fredningen omfatter hele fartøyet med fast inventar og utstyr. Førtøyet er ikke mye endret siden den ble bygget, endringene er vesentlig knyttet til navigasjon, kommunikasjon og redning.
Oversikten er ikke fullstendig
MF «Eiksund»

MF «Radøy»,MF «Eiksund», MV «Atlantic Pioneer» nå `Hæhre IV` ingår i Norsea Groups base til baseløsning og betjener ruten «Vestbase-Husøy-Kristvik».
Ankom fosen gjenvinning desember 2021 for hugging.
MF «Eiksund» ble bygd som MF «Radøy» på Hjørungavåg Mek. i 1970 og ble levert til BNR, Bergen. Den ble da satt inn på de fleste forbindelsene til BNR.
I 1986 kjøpte MRF «Radøy» og døpte den om til «Eiksund» og overlevert 16. mai 1986 i Radøy. 20. mai 1986 ble «Eiksund» innsatt på forbindelsen Eiksund-Rjånes, samme år erstattet av MF «Solnør» på ruta Eiksund-Rjånes, etter det ble den satt inn på Årvik-Koparnes-Syvdsnes.
I 1993 ble den satt inn på Eidsdal–Linge, der gikk den fram til 2008, da ble den lagt i opplag i Valldal.
I 2005 ble den overført fra MRF til Fjord1 MRF. I januar ble den satt inn på Molde-Sekken der den erstattet MF «Edøy», der gikk den fram til MF «Linge» tok over.
31. januar 2008 ble den satt i rute på Hjørundfjorden og avløste MF «Nørvøy» som gikk til Hjørungavåg for opplag.
Ombyggingen som fant sted i 2008–2010 var et pionerprosjekt av et samarbeid mellom Fjord 1, Inpower og Brunvoll tilførte MF «Eiksund» et nytt framdriftssystem for skip. Som det første fartøyet i verden fikk ferga periferidrevne azimuth-thrustere og drift via elektrisk aksling.
1.juni kl. 16.10 2011 ble MF Eiksund satt inn i sambandet Arasvika-Hennset som erstatning for ferga MF Driva. Eiksund vil beholde en kapasitet på 28 personbilenheter (PBE).
9. september 2011 grunnstøtte MF Eiksund på skjæret kalt "Storklubbå" ved Hennset fergekai. Ingen ble skadd. Det ble konstatert et mindre hull i skroget og en del bulker. Ferga ble slept til Vaagland Båtbyggeri i Skålvikfjorden for utbedring.
I januar 2013 fikk MF Eiksund problemer med en oljekjøler og kunne ikke erstattes av MF Driva som lå innefrosset på Klevset i Halsa.
September 2014. Eiksund er solgt til Atlantic Ship Management A/S. MF Eiksund ble døpt om til MS «Atlantic Pioneer»" og ingår i Norsea Group A/S sin base til base satsing.
2014–2015 MF Eiksund betjener fortsatt sambandet Arasvika - Hennset ifølge Fjord 1s rutetabell, men dette må være en feil. I 2018 Ble ferja solgt til Hæhre Entreprenør og omdøpt HÆHRE IV, og er i daglig bruk som anleggsferje i Rødøy Kommune, hvor hun frakter anleggsmaskiner til kraftverket SMISTO
MF «Melderskin» (1963)

MF «Melderskin» og senere MF «Fergekroen» var en bilferge bygget i 1963. Fergen gikk i rutefart for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD) fra 1963 til 1995. Den ble senere bygget om til restaurantskip. I oktober 2014 sank fergen mens den lå til kai utenfor Drammen.
MF «Melderskin» ble sjøsatt den 8. mai 1963 ved Ankerløkken verft i Florø. 19. juni kom bilfergen til Bergen for overlevering til rederiet.
«Melderskin» hadde plass til 22 personbiler. På overbyggingsdekket, bak broen, var det en utsiktssalong med sitteplass til 38 passasjerer, og et stort soldekk. Under bildekket var også en salong, med sitteplass til 56 passasjerer. Salongen nede hadde kjøkken og serveringskiosk med kjøle og smørbrøddisk. Alle offisers og mannskapslugarene var forut, under bildekket, totalt 7 enmannslugarer, én tomannslugar og dusj. På bildekket var det billettkontor, postkontor og tre toaletter.
Ved prøveturen hadde bilfergen en toppfart på 10,7 knop.
Melderskin har gått i mange fergesamband i HSD sitt rutedistrikt. Blant annet:
Senere i Fjelberg–Utbjoa–Leirvik, Flatåker–Huglo–Jektevik, Alvøen–Bjorøy og Jondal–Tørvikbygd.
HMS «Dolphin»

HMS «Dolphin» var en 24-kanoners fregatt i Storbritannias Royal Navy. Skipet ble bygget ved Woolwich Dockyard i 1751. Det var det niende skipet med navnet «Dolphin» i tjeneste i Royal Navy. HMS «Dolphin» ble sendt på to ekspedisjoner til Stillehavet og ble dermed det første skipet som gjennomførte to verdensomseilinger.
«Dolphin» tjenestegjorde i sjuårskrigen som en del av admiral John Byngs flåte i slaget ved Menorca i 1756.
I 1764 seilte «Dolphin» sammen med HMS «Tamar» i en ekspedisjonsflåte under kommando av John Byron. Skipet var hadde forhudning, det vil si at skroget var kledd med kopper som beskyttelse mot pelemark. Målet for ekspedisjonen var å etablere en base i Sør-Atlanterhavet som Storbritannia kunne benytte for å kontrollere skipsfarten til Stillehavet. På denne ferden gjorde Byron i 1765 krav på Falklandsøyene for Storbritannia.
Via Magellanstredet seilte «Dolphin» inn i Stillehavet på leting etter Salomonøyene. Ekspedisjonen var innom Juan Fernández-øyene. Den 10. juni 1765 kom skipet til atollen Takaroa i Tuamotuøyene. Kursen ble satt vestover og «Dolphin» nådde Tokelau. Byron og «Dolphin» regnes som de første europeere som besøkte atollen Atafu.
Søket etter Salomonøyene ble oppgitt og i stedet seilte «Dolphin» til Marianene. Skipet ankom Tinian 30. juli 1765. Hjemturen gikk gjennom Sørkinahavet, og så via Batavia og Kappstaden til «Dolphin» var hjemme i Storbritannia 9. mai 1766.
«Dolphin» ble etter hjemkomsten raskt utrustet for en ny ekspedisjon, noe som var mulig siden kopperplatene hadde gitt skroget god beskyttelse.
Den andre ferden til Stillehavet hadde som mål å lete etter Terra Australis Incognita, et ukjent land i sør. Antakelsen var at et slikt land lå et sted mellom Kapp Horn og New Zealand i et klima som var gunstig for produksjon av handelsvarer. Under kommando av Samuel Wallis la «Dolphin» ut 22. august 1766 sammen med HMS «Swallow» på en ferd til Stillehavet. De to skipene ble skilt etter at de kom til Stillehavet i april 1767.
«Dolphin» fortsatte gjennom Tuamotuøyene til Tahiti dit det ankom som første europeiske skip 18. juni 1767. På Tahiti kunne Wallis og hans mannskap skaffe nye forsyninger. Wallis gjorde krav på Tahiti for Storbritannia og kalte øya Kong Georgs øy.
Etter et seks ukers opphold startet «Dolphin» hjemreisen. Ferden gikk vestover fra Selskapsøyene og til Tinian. Deretter gikk ferden via Batavia og Kappstaden. «Dolphin» vendte hjem til Storbritannia 20. mai 1768.
«Dolphin»s videre tjeneste var som oppmålingsskip. Det ble tatt ut av tjeneste og hugget i 1777.
Fløyt

Fløyt (nederlandsk: fluit, fluyt) er et seilskip som ble utviklet på slutten av 1500-tallet i Nederland. Fløyten hadde tre master, hvor fokkemasta og stormasta hadde to råseil og mesanmasta hadde latinerseil. Skrogets kvadratiske tverrsnitt og den flate bunnen ga fløyten god kapasitet for bulklast. Fløyten var i tillegg en skipstype som kunne bygges hurtig og bemannes av et relativt begrenset mannskap.
Fløyten hadde en sentral betydning for Nederlands dominans i verdenshandelen på 1600-tallet.
SY «Aurora»

SY «Aurora» var en dampyacht bygget av Alexander Stephen and Sons i Dundee i Skottland i 1876. Yachten ble bygget for Dundee Seal and Whale Fishing Company. Yachten ble primært brukt til hvalfangst i Nordishavet, og hun ble bygget sterkt nok til å motstå kraftig vær og is som hun møtte der. Hun ble også brukt til utforskning av Antarktis, og i perioden 1911–1917 gjorde hun fem reiser til kontinentet, både for utforsknings- og redningsoppdrag.
Kamphandlingene 2. mai 1707

Som del av den da pågående spanske arvefølgekrig, ble det den annen mai 1707 vest for Beachy Head på sydkysten av England utkjempet et mindre sjøslag hvor franskmennene tok 21 britiske handelsskip, i tillegg til to 70-kanoners linjeskip, og førte disse til Dunkerque.
Den 1. mai satte en stor konvoi av sted mot Vestindia, vernet av tre linjeskip. De seilte ut fra området «the Downs» i Kent og var kommet omtrent 18 nautiske mil vest for Beachy Head, da de møtte den franske skvadronen fra Dunkerque, kommandert av Claude de Forbin. Skvadronen besto av syv linjeskip og seks kaperskip. Slaget begynte da tre franske skip, «Grifon», «Blackoal» og «Dauphine», forankret seg til HMS «Hampton Court», tok livet av kapteinen ombord, George Clements, og kapret skipet. Kommandør Wyld tok fem av de største handelsskipene inn i linjen sin og møtte med stort mot angrepet til de franske skipene. I to og en halv time kom det tung ild fra begge sider. «Hampton Court» kjempet desperat, men måtte overgi seg. Claude Forbin sin 60-kanoners båt «Mars», gikk så til angrep på HMS «Grafton» og fikk med seg de franske skipene «Blackoal» og «Fidèle». De kapret båten etter en halvtime med kanonild. «Royal Oak» kommandert av Wyld, fikk etterhvert 11-12 fot vann i lasterommet, men klarte å komme seg unna med store tap ved å bevisst styre skipet på grunn. Skipet ble siden slept til the Downs.
Torbjørn Heggem

Torbjørn Lysaker Heggem (født 1999) er en norsk fotballspiller som spiller for den engelske klubben West Bromwich Albion FC.
Den 26. april 2018 var han med å vinne Mesterfinalen i fotball for menn 2018. Rosenborg vant 1–0 mot Lillestrøm.
Den 6. september 2018 signerte han proffkontrakt med Rosenborg.
Den 9. januar 2020 skrev han under en ny kontrakt ut 2021.
Den 28. januar 2019 ble han lånt ut til Ranheim fra Rosenborg ut sesongen 2019.
Den 19. mai 2019 fikk han sin Eliteserie-debut for Ranheim mot Sarpsborg 08.
Den 9. januar 2020 ble han lånt ut til Ranheim fra Rosenborg ut sesongen 2020.
Den 26. januar 2021 skrev han under for Sandnes Ulf.
Den 22. desember 2022 ble en overgang til Brommapojkarna formelt bekreftet av partene, mens kontrakten ble signert 8. januar 2023. Stockholmsklubben spilte fra 2023-sesongen igjen i Sveriges øverste divisjon Allsvenskan.
I 2024 skrev han under en treårskontrakt med West Bromwich i Championship der han ble fast på laget som venstreback.
Den 1. oktober 2024 ble han tatt ut i sin første landslagstropp for Norge i kampene mot Slovenia (10. oktober 2024) og Østerrike (13. oktober).
Den 13. oktober 2024 fikk han sin første landskamp da han ble byttet inn etter 79 minutter i kampen mot Østerrike som Norge tapte 1–5. Han fikk sin første landskamp fra start som midtstopper i bortekampen mot Slovenia 14. november 2024 der Norge vant 4–1.
I Norges første kamp i kvalifiseringen til VM i 2026 kom Heggem inn som innbytter da Leo Østigård måtte forlate banen med skade halvveis ut i første omgang i borteseieren over Moldova i mars 2025. I Østigårds skadefravær spilte Heggem tre dager senere hele kampen på venstre stopperplass da Israel ble beseiret på bortebane i VM-kvalifiseringen.
Topkapıpalasset

Topkapıpalasset (Topkapı Sarayı, ordrett «kanonportpalasset» på tyrkisk) er et palass i Istanbul i Tyrkia. Det ligger midt i byen på Seraljneset mellom Det gyldne horn og Marmarahavet.
Palasset var de osmanske sultanenes residens og deres rikes administrative sentrum fra 1465 til 1853. Byggingen ble innledet i 1459 på ordre fra sultan Mehmet II, og den opprinnelige delen av palasset stod klart omkring år 1465. Senere sultaner har så påbygd palasset suksessivt og ved slutten av 1500-tallet hadde det vokst til sin nåværende størrelse. Palasset er et omfattende kompleks av bygninger med flere sammenlenkede gårdsplasser. Palasset fungerte som en by i byen med opp til 4000 personer. Her var moské, bakeri, sykehus, myntverk, hager og et stort harem. Dets sammenlagte areal var rundt 700 000 m².
I år 1853 ble det oppgitt som dynastiets residens til fordel for det mer moderne Dolmabahçepalasset.
Topkapipalasset ble i 1924 omgjort til museum på ordre fra president Kemal Atatürk. Inne i relikvierommet i palasset oppbevares en rekke relikvier som sies å komme fra profeten Muhammed. Blant disse er en kappe, et sverd, deler av profetens skjegg, en tann og et avtrykk fra hans fot. Verdt å besøke er også Topkapipalassets harem.
Renzo Piano

Renzo Piano (født 14. september 1937 i Genova) er en italiensk arkitekt. Han har tegnet en rekke berømte bygninger verden over, og er antakelig mest kjent for Pompidou-senteret i Paris, som han tegnet sammen med arkitekten Richard Rogers. Bygget sto ferdig i 1977.
Piano har vunnet flere priser for arbeidet sitt, blant annet Pritzker Architecture Prize i 1998. Av nyere arbeider kan nevnes Padre Pio-kirken (Chiesa di Padre Pio) i San Giovanni Rotondo (2004), Whitney Museum of American Art (2005) og The New York Times Building (2007), begge i New York, London Bridge Tower i London (2008) og utvidelsen av Art Institute of Chicago med den tilhørende gangbroen Nichols Bridgeway fra Millennium Park i Chicago, som sto ferdig i 2009.
I Norge er Piano også kjent for å ha designet Astrup Fearnley Museets bygg på Tjuvholmen i Oslo. Museet sto ferdig i september 2012, og ble Pianos første bygg i Skandinavia.
Hassan IIs moské

Hassan IIs moské er en moské i Casablanca i Marokko, og er verdens høyeste moské. Den ble ferdigstilt i 1993, og var tegnet av den franske arkitekt Michel Pinseau.
Moskeen er navngitt etter Marokkos konge Hassan II. Den måler 200 x 100 meter, og står rett ved havet. Minareten er 210 meter høy, og dermed den høyeste er høyst i verden. Den har heis. I moskeen er det en koranskole, hammam, et omfattende bibliotek, et museum for Marokkos historie, og konferanserom. Bønnehallen rommer 25.000 mennesker, der män ber på gulvet og kvinner på de to lektere som løper langs veggene. Ytterligere 80.000 mennesker får plass på torget utenfor moskrén.
Moskeen er hovedsakelig bygd av marmor, men har også innslag av granitt og seder. Alt byggemateriale var hentet rundt om i Marokko, med unntaket av 56 lysekroner av italiensk muranoglass. Dørene er av titan for å slippe korrosjon fra havets saltvann som de eksponeres for. De største dørene veier oppimot 10 tonn og er helt elektriske. Taket veier 1.100 tonn og kan åpnes opp på noen minutter, men åpnes bare sjelden. Midten av bønnerommet består delvis av glass som både gir utsmykning og lysinnslippende til rommene der abdest gjennomføres. Disse rommene har fontener utformet som lotusblomster, der den rituelle ablusjon gjennomføres.
Cornelia Oberlander

Cornelia Hahn Oberlander (født 20. juni 1921 i Mülheim an der Ruhr i Rhinprovinsen i Fristaten Preussen i Tyskland, død 22. mai 2021 i Vancouver i British Columbia i Canada) var en tyskfødt kanadisk landskapsarkitekt.
Cornelia Hahn var en datter av Beate Jastrow og ingeniøren Franz Hahn (1891–1933), en jødisk familie. Pedagogen Kurt Hahn var en onkel, arkeologen Elisabeth Jastrow en tante. Hun flyktet i 1939 med moren og med søsteren Charlotte fra det nasjonalsosialistiske Tyskland til USA. Også bestemoren Anna Seligmann Jastrow fant en vei via Cuba til USA. Familie drev først et gartneri i New Hampshire. Hahn studerte ved Smith College, tok eksamen i 1944, og studerte så landskapsarkitektur ved Harvard Graduate School of Design med mastergradsavslutning i 1947.
Cornelia Hahn giftet seg i 1953 med Peter Oberlander (1922–2008), en emigrert byplanlegger som var født i Wien.
Hennes firma, Cornelia Hahn Oberlander Landscape Architects, ble grunnlagt i 1953, da hun flyttet til Vancouver i Canada.
I løpet av sin karriere arbeidet hun med utformingen av mange viktige bygninger i Canada og i USA, blant annet Robson Square og Law Courts-komplekset i Vancouver, National Gallery of Canada, Den kanadiske ambassade i Washington D.C., Library Square ved Vancouver Public Library, Museum of Anthropology ved University of British Columbia og Den lovgivende forsamling i Northwest Territories i Yellowknife.
Oberlander døde av covid-19 den 22. mai 2021. Hun døde en måned før sin hundreårsdag.
Zaha Hadid

Zaha Hadid (arabisk: زها حديد, født 31. oktober 1950 i Bagdad i Irak, død 31. mars 2016 i Miami) var en irakisk-britisk arkitekt. Hadid ble i 2004 den første kvinne som mottok Pritzker-prisen for arkitekter.
Zaha Hadid studerte arkitektur ved Architectural Association School i London under Rem Koolhaas, og arbeidet etter studiene flere år i Koolhaas' studio Office for Metropolitan Architecture (OMA). Fra 1979 drev hun sin egen arkitektpraksis i London: Zaha Hadid Architects.
I 1988 arrangerte Philip Johnson en utstilling på MoMA i New York City som het «Deconstructivist Architecture» og presenterte her Zaha Hadid, Frank Gehry, Peter Eisenman, Rem Koolhaas, Daniel Libeskind og Bernard Tschumi som fremtidens dekonstruktivister. Samtlige ble berømte arkitekter, men deres stiler skulle glidd langt fra hverandre.
Mye av Zaha Hadids arbeid har kun eksistert som skissemateriale. Hun blir likevel ansett å være en av de mest banebrytende blant samtidens arkitekter. Hennes bygninger er særskilt nyfuturistiske, karakterisert av «kraftfull, buete former til hennes langstrakte strukturer» med «tallrike perspektivpunkter og fragmentert geometri som framkaller kaoset i moderne liv.»
Det kom til å drøye ganske lenge innen Zaha Hadid fikk noen større bygning oppført, selv etter at hun var et kjent navn blant arkitekter. Gjennombruddet kom i 1993 med en brannstasjon i Weil am Rhein, som senere er blitt et møbelmuseum for det sveitsiske møbeldesignselskapet Vitra. Phaeno Science Centre i Wolfsburg i Tyskland ble påbegynt i 2000 og stod ferdig i 2005. Bygningen er et vitenskapshus med vitenskapelige eksperimenter for barn og voksne. Bygningen er opphøyd på konelignende strukturer som inneholder entréer, butikker med mere. Bygningen har ingen direkte tilknytning til sitt omliggende miljø, men skaper sitt eget landskap med sine dekonstruktivistiske former. Bygningens organiske former og funksjonalitet blir en felles tråd med bygningens innhold.
Zaha Hadid ble også professor ved Universitet for anvendt kunst i Wien (Universität für angewandte Kunst Wien).
I 2012 ble Hadid utnevnt til kommandørdame (DBE) av Den britiske imperieordenen for sin innsats for arkitekturfaget. Hun ble dermed opphøyet i ridderstanden og fikk rett til å føre tiltaleformen dame foran sitt navn.
Morton Air Services

Morton Air Services var et av de første flyselskap som ble etablert etter andre verdenskrig. Det var privat og uavhengig. Det britiske flyselskap ble dannet i 1945. Det opererte hovedsakelig regionale korte ruter innenfor De britiske øyer og mellom Storbritannia og Kontinentet. I 1953 overtok Morton det konkurrerende Olley Air Service. I 1958 ble Morton en del av Airwork-gruppen Morton beholdt sin identitet etter fusjonen Airwork - Hunting-Clan Air Transport i 1960 som førte til opprettelsen av British United Airways (BUA). Da British United Airways gjennomførte omorganiseringen av BUA-gruppen i 1967/8 , førte det til at Morton ble absorbert i British United Island Airways (BUIA) i 1968.
I 1945 grunnla den tidligere RAF-pilot, kaptein T. W. «Sammy» Morton Morton Air Serices. Før Morton startet hadde han fløyet ruter fra Londons gamle Croydon lufthavn til Paris Le Bourget med Amy Johnson på 1930-tallet
Kaptein Morton hadde en flåte med Airspeed Consul og De Havilland Dragon Rapide fly og disse ble supplert med mer moderne de Havilland Dove stempelmotor passasjerfly for å drive vanlig charter. Dette omfattet, foruten charter, ambulanse og transport til veddeløpsbaner. Dette var av et slikt omfang at det nærmest var «kvasi-ruter». Morton fikk senere trafikkrettigheter til å drive regelmessige ruter fra Croydon til Kanaløyene, Deauville, Le Touquet og Rotterdam.
I 1953 fikk Morton Air Services kontroll over sin uavhengige rival, Olley Air Service som ble helt integrert i Morton, men Olley's navn ble brukt for visse virksomheter fre til 1963.
I 1958 ble Morton solgt til Airwork som startet prosessen med å slå seg sammen med Hunting-Clan for å danne BUA.
Den 30. september 1959 fløy en Morton Air Services de Havilland Heron den siste rute fra Croydon til Rotterdam. Da det kom tilbake neste morgen var hele flyselskapet, inkludert dets hovedkvarter —blitt flyttet til Gatwick. En annen Heron, malt slik at den representerer selskapet på den tiden (2011) står dag ved inngangen til Croydon's Aerodrome Hotell.)
Selv om Morton ble integrert i BUA's regionale operasjoner etter opprettelsen av at flyselskapet i juli 1960, overlevde Morton-navnet fram til BUA-konsernets omorganisering i 1967/68. Det forsvant til slutt 1. november 1968, den dagen da Morton ble absorbert i BUA som ny regional samarbeidspartner.
Morton Air Services opererte følgende flytyper: (inklusive tidlige Olley)
I april 1958 bestod Morton Air Services av 14 fly.
Det er to registrerte dødsulykker som involvererte Morton Air Services fly.
Gokstadskipet

Gokstadskipet er et vikingskip fra slutten av 800-tallet. Det er Norges største bevarte vikingskip, og står i dag utstilt på Vikingskipshuset på Bygdøy i Oslo. Skipet ble funnet i «Kongshaugen» (Gokstadhaugen) på gården Gokstad i Sandar kommune (dagens Sandefjord kommune) i Vestfold. Haugen ble utgravd i 1880 under ledelse av antikvar Nicolay Nicolaysen.
Dendrokronologiske prøver viser at skipet ble bygget ca. 890 e.Kr., og ble lagt ned i haugen ca. 10 år etter. Skipet består hovedsakelig av eik. Det er 23,8 m langt og 5,2 m bredt med 16 årepar. Seilet kan ha vært inntil 110 m² stort, og sannsynligvis laget av vadmel. Skipets toppfart er anslått til 12 knop.
Pr 2019 er skipet i en tilstand av forfall.
«Viking» (Viking Landfinder), en nøyaktig kopi av Gokstadskipet, ble bygd i Sandefjord og seilt over Atlanteren til Verdensutstillingen i Chicago i 1893 av Magnus Andersen, redaktør for Norges handels- og sjøfartstidende, senere sjøfartsdirektør.
«Ormen Friske» var en svensk kopi av «Gokstadskipet». Det ble bygd våren 1949 ved kursstedet til Frisksportförbundet i Stensund i Södermanland, 7 mil sør for Stockholm, der skipet ble sjøsatt i juni samme år. 22. juni 1950 forliste skipet under en storm i Tyskebukta sør i Nordsjøen. De 15 mennene ombord, som alle var svenske, omkom.
«Ormen Lange», som var bygd som rekvisitt til filmen Vikingene, ble seilt fra Bergen til New York i 1958 som del av premieren til filmen. Dette skipet er bygd i furu, noe som gjorde skipet svakt. Det fikk derfor skader både under innspillingen og under den senere seilasen over Nord-Atlanteren. Seilasen er også omtalt som «Rolf Schønheyders vinlandsferd».
«Hjemkomst», bygd i Minnesota, ble i 1982 seilt fra USA til Norge.
I 1990 ble «Gaia» sjøsatt. Denne kopien er seilt over Atlanteren til USA av Ragnar Thorseth.
Fram Museum

The Fram Museum (Norwegian: Frammuseet) is a museum telling the story of Norwegian polar exploration. It is located on the peninsula of Bygdøy in Oslo, Norway.
Fram Museum is in an area with several other museums including the Kon-Tiki Museum, the Norwegian Museum of Cultural History, the Viking Ship Museum and the Norwegian Maritime Museum. Bygdøy Royal Estate, the official summer residence of the King of Norway, and historic Oscarshall are also located nearby.
The Fram Museum was inaugurated on 20 May 1936. It honours Norwegian polar exploration in general and three great Norwegian polar explorers in particular – Fridtjof Nansen, Otto Sverdrup and Roald Amundsen. The museum also exhibits images of the fauna of the polar regions, such as polar bears and penguins.
The Fram Museum is centred principally on the original exploration vessel Fram. The original interior of Fram is intact and visitors can go inside the ship to view it. Fram was commissioned, designed, and built by Scots-Norwegian shipbuilder Colin Archer to specifications provided by Norwegian Arctic explorer Fridtjof Nansen, who financed the building of the ship with a combination of grant monies provided by the Norwegian government and private funding in 1891.
In May 2009 the Norwegian Maritime Museum and the Fram Museum signed an agreement for the Fram Museum to take over the exhibition of the Gjøa, the first vessel to transit the Northwest Passage. Roald Amundsen and a crew of six accomplished that feat in a three-year journey which was finished in 1906. Gjøa is situated inside her own dedicated building at the museum. In 2017 the ship was made fully accessible to visitors.
59°54′12″N 10°41′58″E﻿ / ﻿59.90333°N 10.69944°E﻿ / 59.90333; 10.69944
Norwegian Maritime Museum

The Norwegian Maritime Museum (Norwegian: Norsk Maritimt Museum) is located at Bygdøynesveien on the Bygdøy peninsula, on the western side of Oslo, Norway. The Norwegian Maritime Museum is situated near several other museums, including the Fram Museum; the Kon-Tiki Museum; the Norwegian Museum of Cultural History; and the Viking Ship Museum. The Norwegian Maritime Museum is operated in conjunction with Norwegian Folk Museum.
The museum was founded in 1914 and previously known as the Norsk Sjøfartsmuseum. The exhibits on coast culture and maritime history cover a number of subjects including ship building, boat models, fishing, marine archeology, and shipping. The video "Maritime Norway" by Ivo Caprino and a library are also a part of the museum experience. Additionally the museum has a marine archaeological department. The museum also displays a collection of more than 40 maritime paintings by notable artists.
The Stavanger and the Svanen are on display. The Stavanger was designed by Colin Archer for the Norwegian Society for Sea Rescue. The three-masted schooner Svanen was built during the winter of 1915–1916 and saw service with the Norwegian merchant fleet.
From 1972, the Gjøa was displayed in the Norwegian Maritime Museum. The ship was the first vessel to transit the Northwest Passage in the 1903–06 Arctic expedition of Roald Amundsen. In 2009, the Norwegian Maritime Museum and the Fram Museum signed an agreement for the Fram Museum to take over the exhibition of the Gjøa. It is currently displayed in a separate building at Fram Museum.
59°54′09″N 10°41′55″E﻿ / ﻿59.9025°N 10.6985°E﻿ / 59.9025; 10.6985
Fridtjof Nansen Land

Fridtjof Nansen Land (Norwegian: Fridtjof Nansens Land) was a suggested but not officially adopted Norwegian name of a territory on the southern East Coast of Greenland, that was proclaimed by Norway on July 12, 1932, and occupied until April 5, 1933. It was named after Norwegian polar explorer Fridtjof Nansen. The short-lived territory occupied much of King Frederick VI Coast, which had been claimed a century before by the Danish crown.
The main settlements of the territory were Finnsbu in the north, with Trollbotn and Vogtsbu nearby, and Torgilsbu in the south.
Fridtjof Nansen Land was also a proposed name of the archipelago Franz Josef Land, a territory to which Norway had claims.
MS Fram

MS Fram is a passenger vessel operated by the Norway-based Hurtigruten Group. The ship is named after the original Fram, the ship used by explorers Fridtjof Nansen and Roald Amundsen. The ship operates in the Arctic Ocean and around Greenland in the summer, and cruises around Antarctica at other times of the year. In December 2007, the ship lost power and struck a glacier in Antarctica, sustaining damage to the starboard side; the collision did not affect the ship's seaworthiness.
Norwegian Museum of Cultural History

Norsk Folkemuseum (Norwegian Museum of Cultural History), at Bygdøy, Oslo, Norway, is a museum of cultural history with extensive collections of artifacts from all social groups and all regions of the country. It also incorporates a large open-air museum with more than 150 buildings, relocated from towns and rural districts.
The Norwegian Museum of Cultural History is situated on the Bygdøy peninsula near several other museums, including the Viking Ship Museum; the Fram Museum; the Kon-Tiki Museum; and the Norwegian Maritime Museum.
Norsk Folkemuseum was established in 1894 by librarian and historian Hans Aall (1869–1946). It acquired the core area of its present property in 1898. After having built temporary exhibition buildings and re-erected a number of rural buildings, the museum could open its gates to the public in 1901. In 1907, the collections of King Oscar II, on the neighbouring site, was incorporated into the museum. Its five relocated buildings, with the Gol Stave Church in the centre, is recognized as the world's first open-air museum, founded in 1881.
Hans Aall was the director until his death in 1946. Under his leadership the museum experienced a substantial growth of its area, staff, collections, buildings and number of visitors. Reidar Kjellberg (1904–1978) became Director of the museum in 1947 and remained museum director until he retired, in 1974. From 1990 until 2000, Erik Rudeng was the director. The director since 2020 has been Nina Refseth.
Among the museum's more significant buildings are the 13th-century Gol Stave Church, which was incorporated into the Norsk Folkemuseum in 1907. The Gol Stave Church is one of five medieval buildings at the museum, which also includes the 14th-century Rauland farmhouse (Raulandstua) and the 1865 tenement building relocated from 15 Wessels gate in Oslo. Seven of the nine flats show typical interiors from various periods of the 19th and 20th centuries, including a flat inhabited by an immigrant family from Pakistan as it was furnished in 2002. In 1951, the Sami collections in the Ethnographic Museum of the University of Oslo were transferred to the Norsk Folkemuseum.
The museum also possesses a large photographic archive, including a significant portion of the works of noted photographer Anders Beer Wilse (1865–1949). In 2004, the administration of the adjacent Bygdøy Royal Estate was transferred to the museum. Throughout its existence, research has focused on building and furniture, clothing and textiles, technical and social culture, agriculture, working memory and Sami culture.
59°54′24.88″N 10°41′9.45″E﻿ / ﻿59.9069111°N 10.6859583°E﻿ / 59.9069111; 10.6859583
Polar exploration

Polar exploration is the process of exploration of the polar regions of Earth – the Arctic region and Antarctica – particularly with the goal of reaching the North Pole and South Pole, respectively. Historically, this was accomplished by explorers making often arduous travels on foot or by sled in these regions, known as a polar expedition. More recently, exploration has been accomplished with technology, particularly with satellite imagery.
From 600 BC to 300 BC, Greek philosophers theorized that the planet was a Spherical Earth with North and South polar regions. By 150 AD, Ptolemy published Geographia, which notes a hypothetical Terra Australis Incognita. However, due to harsh weather conditions, the poles themselves would not be reached for centuries after that. When they finally were reached, the achievement was realized only a few years apart.
There are two claims, both disputed, about who was the first persons to reach the geographic North Pole. Frederick Cook, accompanied by two Inuit men, Ahwelah and Etukishook, claimed to have reached the Pole on April 21, 1908, although this claim is generally doubted. On April 6, 1909, Robert Peary claimed to be the first person in recorded history to reach the North Pole, accompanied by his employee Matthew Henson and four Inuit men Ootah, Seegloo, Egingway, and Ooqueah.
Norwegian explorer Roald Amundsen had planned to reach the North Pole by means of an extended drift in an icebound ship. He obtained the use of Fridtjof Nansen's polar exploration ship Fram, and undertook extensive fundraising. Preparations for this expedition were disrupted when Cook and Peary each claimed to have reached the North Pole. Amundsen then changed his plan and began to prepare for a conquest of the geographic South Pole; uncertain of the extent to which the public and his backers would support him, he kept this revised objective secret. When he set out in June 1910, he led even his crew to believe they were embarking on an Arctic drift, and revealed their true Antarctic destination only when Fram was leaving their last port of call, Madeira.
Amundsen's South Pole expedition, with Amundsen and four others, arrived at the pole on 14 December 1911, five weeks ahead of a British party led by Robert Falcon Scott as part of the Terra Nova expedition. Amundsen and his team returned safely to their base, and later learned that Scott and his four companions had died on their return journey.
Quark Expeditions

Quark Expeditions is a travel company that offers polar region expeditions aboard expedition ships and icebreakers. The itinerary changes between polar regions with the seasons.
Quark Expeditions was founded in 1985 by Mike McDowell, initially specializing in small-ship dive expeditions. It then transitioned to polar expeditions, where McDowell had prior experience as the expedition leader of the MV Explorer.
In 1990–1991, McDowell chartered the MV Frontier Spirit during its inaugural season of operations for several voyages to Antarctica from Hobart, Australia and Bluff, New Zealand. After these voyages, Mike McDowell partnered with Lars Wikander.
In 1998, McDowell sold his interests to Lars Wikander, who then became the company's majority owner. Three years later, Wikander became chairman of the board when Patrick Shaw joined the company as president and CEO.
In May 2007, the company became part of the UK-based TUI Travel group of companies; subsequently, in 2016, it became part of Travelopia, a division comprising some brands from the former TUI Specialist Group.
In 2012, the company advertised that it was offering the first "carbon-neutral" polar expeditions with the Ocean Diamond. The former ro-ro ship uses Bunker C heavy-duty oil, and one voyage produces an estimated 5,682 tons of CO2. The tour operator signed a contract with the certifier The CarbonNeutral Company.
In 2016, the company mounted an Arctic expedition involving internet personalities and YouTube creators including Ben Brown, Tim Kellner and Tom Scott led by retired Canadian astronaut Chris Hadfield.
The company's summer 2019 program in the Arctic included sailings to Greenland, Canada's High Arctic, the Northwest Passage and the North Pole.
In April 2021, Quark took delivery of its first solely owned ship Ultramarine from Brodosplit shipyard in Croatia.
In 1991, Quark Expeditions was the first consumer-led expedition to the North Pole. The company has the largest and most diverse fleet of passenger vessels in the Antarctic. Quark offers both cruises and land-based expeditions. Expeditions are held on the following ships:
Quark Expeditions is a long-time, active member of the International Association of Antarctica Tour Operators and Association of Arctic Expedition Cruise Operators, and promotes various sustainability initiatives. In 2012, the Ocean Diamond made a carbon-neutral voyage to Antarctica.
Quark has received several industry awards, including from Travel Weekly and National Geographic.
Paveletskaya (Zamoskvoretskaya line)

Paveletskaya (Russian: Павелецкая) is a Moscow Metro station on the Zamoskvoretskaya line, located in the Zamoskvorechye District, Central Administrative Okrug. The station has entrances to the Paveletsky rail terminal and the Garden ring. It was opened in 1943 and was designed by S.V. Lyashchenko and E.S. Demchenko. Paveletskaya features tall white marble pillars decorated with the hammer and sickle and a high, arched ceiling. The walls are faced with white marble.
The long run between Teatralnaya (then Ploshchad Sverdlova, opened in 1938) and Avtozavodskaya was opened January 1, 1943. Work on Novokuznetskaya and Paveletskaya continued throughout 1943, and these two stations were opened 20 November 1943. Novokuznetskaya was commissioned as a completed station (most of its 1943 interiors surviving to date); Paveletskaya was built to a design by Alexey Dushkin as a temporary deep (33.5 meters underground) pylon station of London type - with two side platforms, but without a central hall.
Work on converting Paveletskaya to a fully functional station commenced in 1950; the station was reopened February 21, 1953. Fragments of original pylons were retained in the southern end of the station; the rest was expanded to a spacious column type hall of the same structure as Mayakovskaya. Bronze-coloured inserts with hammer and sickle motive, the sole example of figurative art in this station, were actually painted ceramic castings.
Baku Museum of Modern Art

Baku Museum of Modern Art (Azerbaijani: Bakı müasir incəsənət muzeyi) is a museum of modern art located in Baku, Azerbaijan.
The museum was built at the initiative of the First Lady of Azerbaijan, Mehriban Aliyeva and opened on 20 March 2009. It was funded by the Heydar Aliyev Foundation, of which the First Lady is head. The foundation has also created projects with the Louvre Museum and the Palace of Versailles. The museum is intended as a focus for an "eco-cultural zone" conceived of by Thomas Krens, former director of the Guggenheim Foundation, that will also include a white-sand beach, a Frank Gehry skyscraper, and a walkway that projects out over the Caspian Sea.
The museum does not have fixed subject areas. The architectural concept of the museum avoids halls with corners and has open passages and walls that meet at different angles, creating a multidimensional perspective of exhibits. Conspicuous metallic structures and the use of the color white unite all parts into a single "moving abstract structure." The chief designer and architect of the museum (2008), collection and exposition (2008-2025) by the artist Altay Sadigzade;
The museum focuses on the second half of the twentieth century and contains over 800 works by notable Azerbaijani painters and sculptors, particularly avant garde art of the 1960s and 1970s, including Rasim Babayev, Ashraf Murad, Gennady Brejatjuk, Fazil Najafov, Mamed Mustafaev, Aga Houssejnov, Ali Ibadullaev, Mir-Nadir Zeynalov, Fuad Salayev, Farhad Halilov, Darvin Velibekov, Eldar Mammadov, Mikail Abdurahmanov, Museib Amirov, Mahmud Rustamov, Huseyn Hagverdiyev, Eliyar Alimirzayev, Nazim Rahmanov, Rashad Babayev and Altay Sadikh-zadeh. There are also non-Azerbaijani modern masterworks by Salvador Dalí, Pablo Picasso, and Marc Chagall from private collectors.
Exhibitions of Azerbaijani photographers such as Elnur Babayev, Fakhriya Mammadova, Ilkin Huseynov, Rena Efendi, Sergei Khrustalev, Sitara Ibrahimova, Tahmina Mammadova are often held in the museum.
The museum includes a children's fine arts department, a video hall, a café, a restaurant, a separate hall for private exhibitions, a library, and a bookstore with materials pertaining to world art, architecture and sculpture.
40°22′41″N 49°51′53″E﻿ / ﻿40.37806°N 49.86472°E﻿ / 40.37806; 49.86472
Display device

A display device is an output device for presentation of information in visual or tactile form (the latter used for example in tactile electronic displays for blind people). When the input information that is supplied has an electrical signal the display is called an electronic display.
Common applications for electronic visual displays are television sets or computer monitors.
These are the technologies used to create the various displays in use today.
Some displays can show only digits or alphanumeric characters. They are called segment displays, because they are composed of several segments that switch on and off to give appearance of desired glyph. The segments are usually single LEDs or liquid crystals. They are mostly used in digital watches and pocket calculators. Common types are seven-segment displays which are used for numerals only, and alphanumeric fourteen-segment displays and sixteen-segment displays which can display numerals and Roman alphabet letters.
Cathode-ray tubes were also formerly widely used.
2-dimensional displays that cover a full area (usually a rectangle) are also called video displays, since it is the main modality of presenting video.
Full-area 2-dimensional displays are used in, for example:
Underlying technologies for full-area 2-dimensional displays include:
The multiplexed display technique is used to drive most display devices.
Flight information display system

A flight information display system (FIDS) is a computer system used in airports to display flight information to passengers, in which a computer system controls mechanical or electronic display boards or monitors in order to display arriving and departing flight information in real-time. The displays are located inside or around an airport terminal. A virtual version of a FIDS can also be found on most airport websites and teletext systems. In large airports, there are different sets of FIDS for each terminal or even each major airline. FIDS are used to inform passengers of boarding gates, departure/arrival times, destinations, notifications of flight delays/flight cancellations, and partner airlines, et al.
Each line on an FIDS indicates a different flight number accompanied by:
And in the case of departing flights:
Due to code sharing, a flight may be represented by a series of different flight numbers. For example, LH 474 and AC 9099, both partners of Star Alliance, codeshare on a route using a single aircraft, either Lufthansa or Air Canada, to operate that route at that given time. Lines may be sorted by time, airline name, or city.
Most FIDS are now displayed on LCD or LED screen, although some airports still use split-flap displays.
Agung Podomoro Land

PT Agung Podomoro Land Tbk adalah sebuah perusahaan pengembang properti Indonesia. Perusahaan ini berkantor pusat di Jakarta.
Perusahaan ini memulai sejarahnya pada tahun 1969 saat PT Indofica Housing yang didirikan oleh Anton Haliman, memulai proyek properti pertamanya, yakni sebuah kompleks perumahan di Simprug, Jakarta Selatan yang akhirnya selesai dibangun pada tahun 1973. Pada tahun yang sama, Indofica menjadi pelopor konsep lahan yasan, dengan memulai proyek properti di lahan seluas 500 hektar di Sunter, Jakarta Utara, yakni selain membangun kompleks perumahan, juga membangun sekolah, pusat rekreasi, tempat ibadah, rumah sakit, dan pasar. Pada tahun 1986, Anton Haliman menyerahkan kepemimpinan Indofica ke Trihatma Kusuma Haliman. Indofica kemudian memperluas lahannya di Sunter menjadi 517 hektar.
Pada tahun 1995, Indofica mulai mengembangkan hunian vertikal, salah satunya Apartemen Eksekutif Menteng. Pada tahun 2000, Indofica mulai fokus membangun apartemen. Pada tanggal 30 Juli 2004, Indofica mendirikan perusahaan ini dengan nama PT Tiara Metropolitan Jaya. Indofica kemudian menyerahkan mayoritas saham PT Arah Sejahtera Abadi, PT Briliant Sakti Persada, PT Intersatria Budi Karya Pratama, PT Kencana Unggul Sukses, PT Manggala Gelora Perkasa, dan PT Citra Gemilang Nusantara ke perusahaan ini. Pada tahun 2010, nama perusahaan ini diubah menjadi seperti sekarang. Pada bulan November 2010, perusahaan ini resmi melantai di Bursa Efek Indonesia.
Hingga akhir tahun 2020, perusahaan ini memiliki sejumlah anak usaha, yakni: