Jul i Skomakergata

Jul i Skomakergata er en norsk TV-serie for barn i 24 deler, en såkalt julekalender, produsert av NRK. Den ble sendt første gang i 1979, deretter i 1981, 1984, 1988, 1993, 1998 og i 2003. Manuset og musikken er ved Bjørn Rønningen. Regien er ved Grete Høien.
Tradisjonen med julekalendere for barn på TV er sterk i NRK, og Jul i Skomakergata har vært blant de mest populære noensinne. I årenes løp fikk produksjonen en sterk konkurrent i NRK-serien Jul i Blåfjell.
Jul i Skomakergata ble spilt inn i et studio på NRK Marienlyst.
Henki Kolstad har hovedrollen som «Jens Petrus Andersen», en skomaker som har det travelt før jul, men som likevel tar seg tid til de mange som kommer innom verkstedet på besøk. Hver dag prøver han å få levert et par barnesko han ikke kan huske hvor kommer fra, men de blir i butikken helt til julaften, da han endelig gir dem over til et nyfødt barn (Jørgens bror) han mener trenger dem.
En av seriens mest populære bifigurer var den snakkende dukken «Tøfflus», en levende tøffel som bor i skomaker Andersens disk og er stemmegitt av Åsmund Huser, også kjent som «Bjarne Betjent» fra Sesam Stasjon. Dukken var laget av Mona Wiig, som er en nestor i det norske figurteaterfaget.
Hver av de 24 episodene har et dukkefilminnslag med «Jon Blund» og «dagens rettighet». Disse innslagene hadde en egen vignettsang som ble svært populær. Rettigheten som ble lest opp var et sitat fra FNs internasjonale barnerettighets-charter. Dette innslaget kom omtrent midt i hver episode, og bakgrunnen for dette er at 1979 var FNs internasjonale barneår. Tanken om en barnerettighet kom visstnok som innspill fra staben i NRK. Det var Tøfflus som viste, eller snurret, disse filmene. Ofte måtte Jens Petrus forklare hva rettigheten betydde for Tøfflus.
Settingen for Skomakergata er en fiktiv norsk småby. Bare Skomakergata er scene for handlingen i serien, men det avsløres at byen har havn, jernbanestasjon og en skog. På klesdrakter og stil kan man regne seg til at den ytre handlingen er lagt til 1950-årene eller før. Unntaket er noen samtidsreferanser i form av replikker. Tydeligst ser en dette på Kolstads tall-roting («syvogførr, nei førtisju heter det nå…»), en referanse til den nye tellemåten fra 1951. Byen har egen borgermester, men kun én bakermester og én skomaker. Innbyggertallet svarer til antall smultringer: 4 367. Etter Snipps utsagn er det likevel både gamlehjem, skole og barnehage der (trolig en av hver). Vi hører også om flere gater i byen, for eksempel bor Jørgen ikke i Skomakergata, men i en annen gate. Blomsterpottene Rosengren leverer julegleder i er av plast – noe som ikke forekom før på 1970-tallet.
Seriens skapere har tydelig tenkt seg en tematisk balanse mellom overdrevent kommersiell jul (representert ved selgeren Ø. Kvist) på den ene siden og en kontant avvisning av å begynne jula for tidlig (representert ved frøken Anti Hjul), som okker seg over «alt-for-tidlig-julen». Andersen tar imot dem begge, hiver ut den ene og «smelter» den andre. Det overdrevne kjøpehysteriet er en tydelig samtidsreferanse og -kritikk, ettersom en knapt hadde sett kjøpepress i seriens tidsmessige miljø (1950-tallet).
I episode 3 kommer postmannen inn fra kulden for å få en kopp kaffe. Det viser seg at Wengård har på seg lave innesko hele seansen. I den samme episoden kan man tydelig se ei gardintrapp på utsida av skomakerdøra når postmannen er på vei ut. Seinere i serien er denne fjernet, og man ser julegatepynten.
I episode 13, når skomakeren skal henge opp ei julestjerne i vinduet sitt, kan man tydelig se en lystekniker lengst til venstre i vindusruta når han kommer ut på gata for å se hvordan stjerna henger.
Alle skuespillerne er utstyrt med små «mygg»-mikrofoner, som er plassert foran på kostymene deres. I mange av scenene, særlig utescenene, er det lett å se mikrofonene. Det hender også at man kan høre mikrofonen gnisse.
Det er mangel på synkronisering mellom instrumenter og lyd andre gang «blæsekvartetten» opptrer. Dette ble det vitset med da Skomakergata ble parodiert av KLM noen år seinere.
Tre blundere skjer under juleforestillingen 22. desember: Etter at Stine har danset ballett, kan en se et kamera bak postmannen til venstre i bildet. Et klipp av Postmannen (når han roper «nisse») brukes to ganger. Etter at en ser Snipp i bakgrunnen komme med vognen med 4367 smultringer, kommer han like etterpå igjen med denne vognen.
Bakermester Snipp omtaler seg selv som «Smitt» når han synger i Musikantvisa.
Når «Blæsekvartetten» øver hos blomsterhandler Rosengren i episode 7, beveger kameraet seg sakte opp gata mot Skomakerstuen. Man kan da tydelig se inn i blomsterhandlerens butikk. Der ser man ikke «Blæsekvartetten», men en tekniker som går frem mot døren, men som så raskt huker seg ned.
Serien kom ut som bok på Grøndahl i 1980, og sangene ble utgitt på LP-platen Jul i Skomakergata (CBS) samme år.
I 2003 kom Skomakergata som videospill.
I 1999 ble det bygget en fullskala-versjon av Skomakergata i Kristiansand Dyrepark. Den ble stående til 2014 da gata måtte vike for en Afrika-inspirert landsby.
Teater Winge laget på begynnelsen av 2000-tallet en teaterforestiling som også bar tittelen «Jul i Skomakergata», og som i flere år ble spilt på kulturhus i forestillingen over hele Norge fra november og frem til jul. Henki Kolstads barnebarn Marius Kleppe Kolstad spilte Jens Petrus Andersen jr. i disse oppsetningene. Teaterforestillingen var bygget over samme lest som fjernsynsversjonen, men sceneversjonen skulle ifølge hovedrolleinnehaveren ha et mer moderne preg.
Den første julen i Skomakergata fra 2023.