davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Aeropuerto Internacional de Malta

El Aeropuerto Internacional de Malta (en maltés: Ajruport Internazzjonali ta' Malta.) (IATA: MLA, OACI: LMML) es el único aeropuerto de Malta, y se encuentra entre los municipios de Luqa y Gudja. A veces es llamado Aeropuerto de Luqa y en el ámbito internacional, también es conocido como Aeropuerto de La Valeta, ya que se encuentra a escasos 8 kilómetros de La Valeta, la capital maltesa.
Ver fuente y consulta Wikidata.
Isla de Malta

La isla de Malta es la mayor de las tres islas principales que constituyen el archipiélago de Malta, y pertenece a la República de Malta. Su área es de 246 km². Incluye el punto más alto del archipiélago, el Ta'Dmejrek a 253 m de altura y la capital del país, La Valeta. El terreno está caracterizado por bajas colinas con campos de terraza.
List of Molson Coors brands

Molson Coors was created by the merger of two of North America's largest breweries: Molson of Canada, and Coors of the United States, on February 9, 2005. Molson Coors acquired full ownership of the Miller brand portfolio from SABMiller in 2016. Through this acquisition and others, Molson Coors owns a number of notable beverage brands including Blue Moon, Carling, Coors Banquet, Coors Light, George Killian's Irish Red, Granville Island Brewing, Hamm's, Hop Valley, Leinenkugel's, Miller High Life, Miller Lite, Milwaukee's Best, Molson Canadian, Molson Export, Steel Reserve, and Terrapin.
Product availability and trademark registration vary by country. In certain countries, Molson Coors Beverage Company may distribute the products under license from a third party.
The following brands became a part of SabMiller's portfolio in 2005, upon SabMiller's acquisition of Bavaria Brewery. SabMiller began importing these brands to limited regions of the United States from Columbia and Peru in January 2007.
Detroit-based Atwater Brewery was founded in 1997. It is the largest craft brewery in Detroit and the fourth largest craft brewery in Michigan.
Tenth and Blake Beer Company, the craft brewery division of Molson Coors, acquired Atwater Brewery in 2020.
At its peak, Atwater Brewery distributed products in over twenty states. By the time of its acquisition by Molson Coors, the brewery had scaled back distribution to focus on the Midwest market. By 2021, the brand was available in Michigan, Indiana, Ohio, Wisconsin, Pennsylvania and Tennessee. That same year, it expanded into Illinois.
In August 2024, Atwater Brewery, along with Hop Valley Brewing Company, Terrapin Beer Co., and Revolver Brewing, was sold by Molson Coors to Tilray.
Malt beer

Malt beer is a sweet, low-alcohol beer (0–2.5% ABV) that is brewed like regular beer but with low or minimal fermentation. To keep the alcohol content low, one of two methods may be used: either the yeast is added at about 0 °C (resulting in an alcohol content of under 0.5% ABV) or fermentation is halted at the desired alcohol content (usually in the range of 1 to 2% ABV). It is made from barley malt syrup, sugar, yeast, hops, and water.
Malt beer is considered to be nutritious and is sometimes given to breastfeeding mothers. Among the ancient Egyptians, their form of malt beer (zythum) was considered to work as both a laxative and antidiarrheal; it was considered dangerous, however, for the sick or pregnant to drink it.
In the United Kingdom, Danish malt drinks have become popular amongst the South Asian community and have been sold in their dedicated supermarkets since the 1970s.
After soft drinks, malt beer is one of the most popular beverages sold in Iceland. The two main brands are Egils Maltextrakt (1.2% ABV) and Víking Maltöl (0.9% ABV). Additionally, a seasonal hvítöl is available in the Christmas month (2.2% ABV). The Icelandic malt beer was modelled on the Danish maltøl, which is still brewed by at least one company in Denmark.
In Southern Brazil, with its large communities of German immigrants, a brand called Brahma Malzbier (4% ABV) is very popular and it is mainly consumed during the winter months.
In Israel, brands include Nesher Malt, Malt Star and Malti.
Varieties of malt beer are also popular in some Caribbean countries.
West African brands include Guinness Malt, Amstel Malt, Maltex, and Malteni. These are sold as energy drinks.
American pale ale

American pale ale (APA) is a style of pale ale developed in the United States around 1980.
American pale ales are generally around 5% abv with significant quantities of American hops, typically Cascade. Although American brewed beers tend to use a cleaner yeast, and American two row malt, it is particularly the American hops that distinguish an APA from British or European pale ales. The style is close to the American India Pale Ale (IPA), and boundaries blur, though IPAs are stronger and more assertively hopped. The style is also close to amber ale, though ambers are darker and maltier due to use of crystal malts.
Anchor Liberty Ale, a 6% abv ale originally brewed by Anchor Brewing Company as a special in 1975 to commemorate Paul Revere's midnight ride in 1775 which marked the start of the American War of Independence, was seen by Michael Jackson as the first modern American ale. Fritz Maytag, the owner of Anchor, visited British breweries in London, Yorkshire and Burton upon Trent, picking up information about robust pale ales, which he used when he made his American version using just malt rather than the malt and sugar combination common in brewing at that time, and making prominent use of the American hop, Cascade. The beer was popular, and became a regular in 1983.
Jack McAuliffe of the New Albion Brewing Company was brewing his New Albion Ale by 1976, inspired by the ales he had tasted in Scotland. The beer was (at the time) vigorously hopped with American Cascade hops, refermented in the bottle, and not straw in color – all qualities the popular beer style of the time, i.e. pale lagers, did not possess. While the company brewed for fewer than 6 years at only 7.5 barrels (217 US gallons) per week, it inspired many more pioneers and imitators.
The first brewery to successfully commercialize the use of significant quantities of American hops in the style of APA was the Sierra Nevada Brewing Company, which brewed the first experimental batch of Sierra Nevada Pale Ale in November 1980, distributing the finished version in March 1981. Another pioneer of the hoppy American pale ale was Bert Grant of Yakima Brewing.
Bitter (beer)

Bitter is an English style of pale ale that varies in colour from gold to dark amber, and in strength typically from 3% to 5.5% alcohol by volume.
The term "bitter" has been used in England to describe pale ale since the early 19th century. Although brewers used the term "pale ale", before the introduction of pump clips, customers in pubs would ask for "bitter" to differentiate it from mild ale; by the end of the 19th century, brewers had begun to use the term as well.
During the 20th century, bitter became the most popular type of draught beer sold in British pubs and has been described as "the national drink of England". In Scotland, bitter is known as either "light" or "heavy" depending on the strength, colour and body.
Bitter is traditionally cask conditioned and either dispensed by gravity through a tap in the cask or by a beer engine at "cellar temperature" of 11°C-14°C (50°F-55°F). The popularity of craft brewing in North America has led to British-style bitter being brewed there since the 1980s.
Bitter belongs to the pale ale beer style and can have a great variety of strength, flavour and appearance, from dark amber to a golden summer ale. It can be under 3% abv and as high as 7% with premium or strong bitters. The colour may be controlled by the addition of caramel colouring. It is similar to the India pale ale style of beer, though bitters are less hoppy. A survey by SIBA found that in 2020 the average bitter beer strength in the UK was 4.2%.
Hoegaarden Brewery

Hoegaarden Brewery (/ˈhuːɡɑːrdən/ HOO-gar-dən, Dutch: [ˈɦuɣaːrdə(n)] ) is a brewery in Hoegaarden, Belgium, and the producer of a witbier, which is different from a wheat beer. Hoegaarden de-emphasizes hops, and is unfiltered, giving it the hazy, or milky, appearance--which makes it a wit (white) beer.
The village of Hoegaarden had been known for its witbieren (white beers) since the Middle Ages. In the nineteenth century, the village had thirteen breweries and nine distilleries; however, in 1957, the last local wheat beer brewery, Tomsin, closed its doors. Pierre Celis, a milkman who had grown up next to the brewery and sometimes helped with brewing, decided ten years later to try to revive the style. He started a new brewery, called de Kluis, in his hay loft. Celis used the traditional ingredients of water, yeast, wheat, hops, coriander, and dried Curaçao orange peel known as Laraha. In the 1980s, with demand for the product continuing to grow, Celis bought Hougardia, a former lemonade factory, to expand his brewing operations.
After a fire in 1985, several brewers offered their help. One of these was the largest brewer in the country, Interbrew. Interbrew lent money for the purchase of other buildings to rebuild the brewery. Over time, Celis felt that the company used the loan to pressure him to change the recipe to give the beer broader appeal.
Celis decided instead to sell them the brewery, and with the proceeds, he moved to the United States, where he set up the Celis Brewery in Austin, Texas, to continue making wheat beer to what he described as the original Hoegaarden recipe. It was later acquired by Miller Brewing. Celis never fully relocated to Texas, but his daughter and son-in-law, who operated the brewery, did. Miller ultimately closed the brewery and sold the equipment and brand names to Michigan Brewing Company.
The wheat beer Celis brewed in Texas, which he described as the original Hoegaarden recipe, was at the same time brewed in Belgium, first by Brouwerij De Smedt and then later by Brouwerij van Steenberge. This beer, Celis White, is still being brewed in Belgium by Brouwerij van Steenberge, and was brewed in the U.S. by Michigan Brewing Company, which went bankrupt and sold the name.
Interbrew merged with AmBev in 2004 to form a new company, InBev. In November 2005, InBev announced the closure of the brewery in Hoegaarden, among other changes in Belgium. The brewery was to close in late 2006 with production moving to InBev's larger brewery in Jupille. The beer Julius was said to have been an immediate casualty, and sparked worries that all beers that were bottle conditioned would be changed. The closure sparked protests from Hoegaarden locals, upset at the loss of the town's largest employer.
The move was never completed. The brewers in Jupille remained unsatisfied with local production of the beer, so on September 10, 2007, Inbev decided to keep the production in Hoegaarden. Inbev also decided to invest part of a 60 million Euro budget in the Hoegaarden site to upgrade the facilities.
Malt loaf

Malt loaf is a type of sweet leavened bread made with malt extract as a primary ingredient. It has a chewy texture and often contains raisins. It is usually eaten sliced and spread with butter for tea. Malt flour is sometimes used to supplement the flavour.
In 1889, John Montgomerie of Scotland filed a U.S. patent application titled "Making Malted Bread," which was granted in 1890. This patent asserted a prior patent existed in Great Britain dated 1886. Montgomerie claimed a novel saccharification process, which involved warming a portion of dough mixed with diastatic malt extract to an appropriate mash temperature and holding it for a time to allow the extract's enzymes to break down some of the starch into maltose.
"Soreen" (/ˈsɔːriːn/) is a brand of malt loaf manufactured in the United Kingdom. The name is derived from "Sorensen", the name of the family that once owned the company, and "Green", a business partner. In 2004, Warburtons sold the brand to Inter Link Foods. In 2007, Soreen became part of McCambridge Group. In 2014, UK food group Samworth Brothers bought the Soreen brand for an undisclosed sum.
"Harvo" was a brand of malt loaf which was made at the company's bakery at 257 Lawley Street, Birmingham until the company went bankrupt in 1973. In some areas, the name Harvo or Harvo Loaf is still often used to describe malt loaf, regardless of the brand. The Harvo trademark was later held by one of the Premier Foods companies, associated with its takeover of Rank Hovis McDougall, RHBB (IP) Ltd; The Harvo trademark expired in 2006.
In December and during the holiday season, a similar type of bread called vörtbröd (literally “wort bread”) is popular in Scandinavia. The dough's water is supplied by beer wort, adding sweetness and flavour to the bread. Several different spices and fruits commonly associated with Christmas are also added, e.g., cloves, cinnamon, ginger, cardamom and raisins.
Malted milk

Malted milk or malt powder or malted milk powder, is a powder made from a mixture of malted barley, wheat flour, and evaporated whole milk powder. The powder is used to add its distinctive flavor to beverages and other foods, but it is also used in baking to help dough cook properly.
London pharmacist James Horlick developed ideas for an improved, wheat- and malt-based nutritional supplement for infants. Despairing of his opportunities in the United Kingdom, Horlick joined his brother William, who had gone to Racine, Wisconsin, in the United States, to work at a relative's quarry. In 1873, the brothers formed J & W Horlicks to manufacture their brand of infant food in nearby Chicago. Ten years later, they earned a patent for a new formula enhanced with dried milk. The company originally marketed its new product as "Diastoid", but trademarked the name "malted milk" in 1887.
Despite its origins as a health food for infants and invalids, malted milk found unexpected markets. Explorers appreciated its lightweight, nonperishable, nourishing qualities, and they took malted milk on treks worldwide. William Horlick became a patron of Antarctic exploration, and Admiral Richard E. Byrd named Horlick Mountains, a mountain range in Antarctica, after him. Back in the US, people began drinking Horlick's new beverage for enjoyment. James Horlick returned to England to import his American-made product and was eventually made a baronet. Malted milk became a standard offering at soda shops, and found greater popularity when mixed with ice cream in a "malt", for which malt shops were named.
Kingfisher (beer)

Kingfisher is an Indian beer brewed by United Breweries Group, Bangalore, India. The brand was first introduced in 1857 and then relaunched in 1978 by Vijay Mallya. With a market share of over 36% in India, it is also available in 52 other countries as of 2013.
In 1978, Vijay Mallya launched Kingfisher Premium beer, inspired by the defunct brand from United Breweries Group which was introduced in 1857. As the Advertising Standards Council of India banned alcohol advertisements in India, the UB Group began to promote the brand through surrogate advertisements of Kingfisher mineral water. After the group began operating Kingfisher Airlines in 2005, advertisements made their way into airplane cabins. In the United States, the company promoted the Kingfisher beer by de-ethnicizing the brand.
Kingfisher Beer Europe Ltd. (KBE) is the European arm of United Breweries with a head office in Maidstone, Kent. In the UK, Kingfisher is brewed under licence by Heineken but to the same recipe as used in India. The company runs independently of Kingfisher World and has its own assets such as website, social media, POS suite & marketing objectives such as the tagline, 'The Real Taste of India' which highlights the brand's genuine heritage and sets it apart from other similar products in the UK & Europe.
KBE sells Premium, which is available in four formats; 330 mL (24 x 330 mL cases), 650 mL (12 x 650 mL case), pint or half pint draught and kegs (30 or 50 L).
In November 2016, KBE launched Peacock Cider: a 'quality apple cider' created to 'elegantly complement Asian flavours, providing a burst of apple refreshment to balance aromatic spices.'
In 2017, KBE added two more products to its portfolio - Bintang Beer, 'Indonesia's No.1 Beer' and Pearl River Beer, an 'Iconic Cantonese Beer'.
In 2023, Kingfisher Zero was launched as a 0% variant of Kingfisher Premium.
Kingfisher is ranked 74th among India's most trusted brands according to the Brand Trust Report 2012, a study conducted by Trust Research Advisory. In the Brand Trust Report 2013, Kingfisher was ranked 102nd among India's most trusted brands and subsequently, according to the Brand Trust Report 2014, Kingfisher was ranked 198th among India's most trusted brands.
Skopsko beer

Skopsko (Macedonian: Скопско) is the most popular beer in Macedonia. It has 64% of the market in Macedonia. It was the first commercial beer, the best-known and best-selling beer brand in the country. Once a "Best of Macedonia" has become "Our Best" and "Skopsko, and everything is possible" – are its most famous slogans.
The Skopje brewery was founded in 1922 and began operations in 1924. In 1998, it was purchased by the Greek Coca-Cola Bottling Company and Heineken.
Skopsko was introduced with the name "Light Beer" and it presented beer liner with 10% extract. Before World War II, the name of the beer was changed to "An Export Beer from Skopje" ("Скопљанско Експортно Пиво") with increased extract of 12%. By the early 1990s the name "Skopsko" was placed in the center of the label.
The basic ingredients of this beer are water, a starch source, such as malted barley, able to be saccharified (converted to sugars) then fermented (converted into alcohol and carbon dioxide). The beer has a golden yellow color and a white foam. The characteristic bitter taste comes from hops.
Singha

Singha (Thai: สิงห์; RTGS: Sing) is a pale lager beer manufactured in Thailand by the Singha Corporation Co. Ltd., a subsidiary of its parent company, Boon Rawd Brewery. Singha was first brewed in 1933, and in 1939 officially endorsed by King Rama VIII by allowing the royal Garuda symbol on the bottle. It is available in over 50 countries worldwide in both standard (5% ABV) and light (3.8%) versions. Singha is brewed with 100% barley malt, three kinds of hops from Europe, and 100% artesian water. The brew is golden yellow in color, full-bodied, and rich in taste. It is packaged in bottles (330 ml and 630 ml), cans (330 ml and 490 ml), and on tap.
Singha has sponsored Chelsea F.C. from 2010 to 2022.
In August 2015, Singha announced a three-year partnership with Leicester City F.C. as the club's official platinum partner and exclusive beer partner. The deal also includes Singha become the official sponsor of the Spion Kop Stand.
Singha became the official beer sponsor of the MotoGP World Championship in 2014.
Singha has been the sponsor of Finnish racing driver and 2007 Formula One World Champion Kimi Räikkönen since 2015. With Räikkönen's partnership, Singha has appeared on the car liveries of Scuderia Ferrari and Alfa Romeo F1 Team.
In 2024 Singha began sponsoring PigPen Productions. The sponsorship began from partnering over PigPen's Deuteronomy at the Riverside Studio’s Bitesize Festival.
Sangrita

Sangrita (meaning "little blood"), is a Mexican non-alcoholic drink often served with tequila – customarily a shot of tequila blanco. Its origin dates back to the 1920s.
A popular recipe in Guadalajara, Jalisco's largest city, it is speculated to have originated from the leftover juices (mainly orange) of an equally popular regional fruit salad covered with fine chili powder (usually piquin). As the fruit salad, known to jalisquillos (Guadalajara's natives) as pico de gallo, was consumed from a large bowl during breakfast, the remaining juice was saved and poured on a small and narrow clay cup, which itself would be the precursor of the tequila shot glass.
In almost all cases the drink took its bright red color from a mix of the fine pepper powder, spices, and pomegranate, while the base was mainly orange or sweetened lime juice. The key to a balanced sangrita recipe can be found in the fruit salad's recipes, which would have included any or all of the following: tangerine, cucumber, papaya, mango and jicama.
Traditionally, tequila and sangrita are each poured into a separate shot glass (or caballito) and the two are alternately sipped, not chased. Sangrita is used in a drink known as "The Mexican Flag", where three separate double shot glasses are filled with lime juice, tequila and sangrita. Sangrita is an ingredient in the Mexikaner mixed shot.
Authentic sangrita from the Lake Chapala region of Jalisco is made with Seville orange, lime and pomegranate juices, with chili powder or hot sauce added for heat. However, most modern sangrita recipes (particularly outside of Jalisco) have mistakenly attributed the red appearance of the drink to tomato juice instead of the chile powder. While some would argue that there is no set rule on what sangrita should contain as the main ingredient, it is commonly considered by older residents of Jalisco that tomato, and particularly branded recipes such as the "Clamato" mix, stem from uninformed efforts to recreate the drink due to its growing popularity. It can feature a blend of orange, lime, tomato and/or pomegranate juices, or pomegranate-based grenadine with the addition of something spicy (hot sauce or fresh/dried chili pepper), and sometimes white onion and salt.
Mucosa-associated lymphoid tissue

The mucosa-associated lymphoid tissue (MALT), also called mucosa-associated lymphatic tissue, is a diffuse system of small concentrations of lymphoid tissue found in various submucosal membrane sites of the body, such as the gastrointestinal tract, nasopharynx, thyroid, breast, lung, salivary glands, eye, and skin. MALT is populated by lymphocytes such as T cells and B cells, as well as plasma cells, dendritic cells and macrophages, each of which is well situated to encounter antigens passing through the mucosal epithelium. The appendix, long misunderstood as a vestigial organ, is now recognized as a key MALT structure, playing an essential role in B-lymphocyte-mediated immune responses, hosting extrathymically derived T-lymphocytes, regulating pathogens through its lymphatic vessels, and potentially producing early defenses against diseases. In the case of intestinal MALT, M cells are also present, which sample antigen from the lumen and deliver it to the lymphoid tissue. MALT constitute about 50% of the lymphoid tissue in human body. Immune responses that occur at mucous membranes are studied by mucosal immunology.
The components of MALT are sometimes subdivided into the following:
It can be also distinguished by level of organization of the tissue:
MALT plays a role in regulating mucosal immunity. It may be the site of lymphomas, usually a non-Hodgkin lymphoma. A specific entity is the marginal zone B-cell lymphoma (a subtype of which is termed MALT lymphoma). Certain subtypes of marginal zone B cell lymphomas such as those occurring in the stomach are commonly caused by Helicobacter pylori infection. Peyer's Patches, groupings of lymphoid follicles in the mucous membrane, monitor the GALT closely to regulate pathogens that traverse through the area. Due to the function of M cells in Peyer's patches, involving the adherence and transport of antigens across a single layer of epithelial cells, dysfunction in these structures could allow an entry point to pathogens.
Dyveke Sanne

Dyveke Sanne (født 1950) er en norsk kunstner. Hun er utdannet ved Statens kunstakademi, Arkitekthøyskolen i Oslo og Kunst og håndverkskolen.
Sannes kunstneriske praksis har en fokus på kunstprosjekter i offentlige rom. Hennes prosjekter og kontekst er ofte stedsspesifikk hvor lys og bevegelse er sentrale elementer.
Sanne har mottatt en rekke utmerkelser, blant annet Norsk Lyspris, for hennes kunstprosjekt "Perpetual Repercussion" på Svalbard Globale frøhvelv i 2009, og for hennes bidrag "Frangipani" i den internasjonale konkurransen til tsunamiminnestedet på Bygdøy i 2006.
Store Norske Spitsbergen Kulkompani

Store Norske Spitsbergen Kulkompani AS (vanligvis kalt Store Norske) er et konsern heleiet av den norske stat med hovedkontor i Longyearbyen, stiftet i 1916 etter oppkjøpet av det amerikanske Arctic Coal Company (ACC). Administrerende direktør er Jan Morten Ertsaas.
Konsernets hovedvirksomhet har historisk vært kullgruvedrift på Svalbard, men selskapet har også betydelig aktivitet innen eiendomsforvaltning- og utvikling i Longyearbyen og innen arktisk logistikk gjennom datterselskapet Pole Position Logistics AS. Utvinning av kull skjer i regi av datterselskapet Store Norske Spitsbergen Grubekompani AS.
Store Norske Spitsbergen Kulkompani forvalter store deler av Den Norske Stats grunneiendommer på Spitsbergen. Selskapet eier betydelig bygningsmasse i Longyearbyen, hvorav ca 1/3-del av boligene i byen.
Selskapet utvinner årlig ca 100.000 tonn kull fra Gruve 7 beliggende innerst i Adventdalen, hvorav ca 25 % benyttes til lokal energiproduksjon for Longyearbyen. Den historisk største gruven er Svea Nord, beliggende innerst i Van Mijen-fjorden om lag 45 kilometer sør for Longyearbyen. Årsproduksjonen fra Svea Nord har vært opp mot 4 millioner tonn steinkull. Produksjonen i Svea Nord ble lagt i driftshvile i 2016 for en periode på inntil 3 år.
Store Norske Spitsbergen Kulkompani arbeider nå med å gjøre bosetningen ved Svea tilgjengelig for forskere og reiselivsbedriftene i Longyearbyen. Selskapet har også åpnet gamle Gruve 3, beliggende ved flyplassen i Longyearbyen, for omvisninger av turister.
Store Norske Spitsbergen Kulkompani og datterselskaper har ca 140 ansatte, og genererer med egen og avledet virksomhet en betydelig del av årsverkene i Longyearbyen.
Svea Nord ble drevet frem til 2016. I arbeidet med å finne en ny gruve begynte Store Norske i 2005 å kartlegge kullforekomster i Lunckefjellet, som ligger 2 kilometer nord for Svea Nord. I 2008 sendte selskapet forhåndsmelding til Sysselmannen på Svalbard om at de ønsker å starte gruvedrift der, med driftsperiode anslått fra 2013 til 2018, og påfølgende naturmiljørestaurering forventet ferdig i 2019. I regjeringen var det imidlertid uenighet om fortsatt kullgruvedrift på Svalbard for forenelig med Norges klimapolitikk, og en periode hersket det usikkerhet om hvorvidt søknaden til Miljøverndepartementet ville gå gjennom. 22. desember 2011 fikk selskapet allikevel klarsignal for oppstart av den nye gruven. Gruven i Lunckefjell åpnet i 2014 etter investeringer på om lag 1 milliard norske kroner. I 2015 ble produksjonen foreløpig innstilt på grunn av krevende markedsforhold. Gruven i Lunckefjell er nå omfattet av driftshvilen for gruven i Svea Nord.
Fra 1971/72 hadde stillingen betegnelsen verksdirektør.
Universitetssykehuset Nord-Norge

Universitetssykehuset Nord-Norge HF (UNN, nordsamisk: Davvi-Norgga universitehtabuohcceviessu) er en del av Helse Nord RHF. Sykehuset har rundt 6500 medarbeidere fordelt på mange klinikker og avdelinger fra Longyearbyen i nord til Narvik i sør, 4500 av disse jobber på Tromsøya. Dette gjør helseforetaket til landsdelens største arbeidsplass. Tor Ingebrigtsen var sykehusdirektør fra 2007 til 2018. Sommeren og høsten 2018 var Marit Lind konstituert som direktør, før Anita Schumacher overtok i januar 2019.
Sykehusets historie går tilbake til grunnleggelsen av Senjen og Tromsø Sygehus ved kongelig resolusjon i 1851. Da Troms ble eget amt skiftet sykehuset navn til Tromsø Amts Sygehus i 1866. I 1922 åpnet det nye Troms og Tromsø sykehus etter en seksårig byggeperiode. Bakgrunnen for navnet var at byen Tromsø ikke ble en del av fylkeskommunen Troms før i 1964, og sykehuset var eid av Troms fylkeskommune og Tromsø kommune i fellesskap. I 1964 ble sykehuset i sin helhet overtatt av fylkeskommunen og skiftet navn til Sentralsykehuset i Tromsø. I 1975 ble navnet endret til Regionsykehuset i Tromsø (RiTø). I 1991 flyttet sykehuset inn i nye lokaler nær universitetet. Navnet ble endret til Universitetssykehuset Nord-Norge i forbindelse med sykehusreformen 2001/2002.
Pasientbehandling, opplæring, forskning og diagnostisk utredning foregår i ni klinikker med tilhørende stab og flere driftssentre. UNN har sin virksomhet spredd på ulike steder med sykehus i Tromsø, Harstad, Narvik og Longyearbyen. Foretaket har psykiatriske klinikker i Tromsø, med integrert rusbehandling og flere distriktspsykiatriske sentre i Ofoten, Sør-Troms, Midt-Troms og Tromsø.
UNN betjener den regionale akuttmedisinske kommunikasjonssentral (AMK) og drifter en rekke ambulansestasjoner i Nordland og Troms. UNN bemanner også luftambulansen med helsepersonell.
I tillegg til å være universitetssykehus for den nordnorske befolkning, har UNN noen nasjonale og regionale funksjoner.
Sykehus: Tromsø, Harstad, Narvik og Longyearbyen (Svalbard)
Distriktsmedisinske senter: Finnsnes, Nordreisa og Bardu
Distriktspsykiatriske senter: Narvik, Harstad, Sjøvegan, Silsand, Tromsø, Storsteinnes og Storslett
Olav Thon Gruppen

Olav Thon Gruppen eies av Olav Thon Stiftelsen, og er i hovedsak engasjert innen eiendoms- og hotellvirksomhet. Olav Thon Gruppen hadde i 2017 driftsinntekter på ca. 11 milliarder kroner og sysselsatte ca. 3.160 årsverk. Gruppen består av de to divisjonene Thon Eiendom og Thon Hotels. I eiendomsdivisjonen inngår det børsnoterte selskapet Olav Thon Eiendomsselskap ASA.
Olav Thon Gruppen eier og forvalter totalt 97 kjøpesentre i Norge og Sverige. Thon Property AB har i dag ansvaret for den svenske eiendomsporteføljen som består av 11 kjøpesenter.
Meteorologisk institutt

Meteorologisk institutt (forkortet MET) er et norsk statlig forvaltningsorgan underlagt Klima- og miljødepartementet med ansvar for den offentlige meteorologiske tjenesten for sivile og militære formål. Instituttet driver både værvarsling og en utstrakt forskningsvirksomhet innen meteorologi, oseanografi og klima. I internasjonale sammenhenger er instituttet ofte kjent under forkortelsene MET Norway eller MET Oslo.
Det norske meteorologiske institutt ble opprettet som et institutt ved Det Kongelige Frederiks Universitet ved stortingsbeslutning våren 1866 og kongelig resolusjon 28. juli samme år. Den første bestyreren, Henrik Mohn, var samtidig professor ved universitetet, men fikk senere tittelen direktør, etter at instituttet i 1909 ble skilt ut som en frittstående institusjon og lagt direkte under Kirke- og undervisningsdepartementet. Det formelle navnet ble endret til Meteorologisk institutt i 2002. Forkortelsen MET Oslo eller MET OSLO har vært brukt internasjonalt i lang tid; Verdens meteorologiorganisasjon anbefalte for eksempel i 1956 alle medlemsorganisasjonene å standardisere referanser til Meteorologisk institutt i Norge som «MET OSLO». I dag blir også forkortelsen MET Norway brukt på engelsk, mens MET Oslo også kan vise spesifikt til hovedkontoret.
Meteorologisk institutt har sitt hovedkontor i Oslo, med værvarslingssentraler i Bergen og Tromsø. Instituttet har ett værtjenestekontor i Longyearbyen og fire værtjenestekontor tilknyttet Forsvarets flystasjoner på Ørland, Andøya, Bodø og Bardufoss. Om lag 450 medarbeidere har sin arbeidsplass ved Meteorologisk institutt.
Meteorologisk institutt er først og fremst forbundet med værvarsling, men driver også en utstrakt forskningsvirksomhet innen meteorologi, oseanografi og klima. Instituttets offisielle datagrunnlag og produkter er fritt tilgjengelig for publikum for bruk, spredning og videre bearbeiding. Instituttet deltar aktivt i det internasjonale samarbeidet, og de åpne standardene kan fungere som pådriver internasjonalt for at prisene på meteorologiske data blir redusert.
Sitat fra instituttets vedtekter:
Instituttet skal arbeide for at myndigheter, næringslivet, institusjoner og allmennheten best mulig kan vareta sine interesser for sikring av liv og verdier, for planlegging og for vern av miljøet. Instituttet skal blant annet:
Instituttet samler inn, behandler og leverer værdata til både offentlige og private aktører i Norge. Fra 2006 er Forskningsdivisjonen ved Meteorologisk institutt en del av Oslo Centre for Interdisiplinary Environmental and Social Research.
I september 2007 lanserte Meteorologisk institutt værtjenesten yr.no i samarbeid med NRK.
I Norge er Meteorologisk institutt også den militære værtjenesten. De utarbeider noen spesialvarsler til Forsvaret, slik at de kan planlegge sine aktiviteter.
Morten Lindberg

Morten Lindberg (født 15. august 1970 i Skien) er en norsk lydtekniker og musikkprodusent. Han startet Lindberg Lyd i 1992 og grunnla musikkmerket 2L sammen med Wolfgang Plagge og Jørn Simenstad i 2001.
Han jobber vanligvis med norske og andre skandinaviske ensembler og solister, som Trondheimssolistene, Ensemble 96, Uranienborg Vokalensemble, og Vladimir Ashkenazy.
Morten Lindberg er så langt nominert til amerikanske Grammy 30 ganger i forskjellige kategorier. Han har vunnet en gang, i 2020, med Lux.
2018 - FONOs Bjellesauprisen
Eocen

Eocen (56-33,9 millioner år siden) følger paleocen (65-56 millioner år siden) og er den nest eldste epoken i tertiærperioden. Sammen med paleocen og oligocen (33,9-23 millioner år siden) utgjør eocen paleogen (65-23 millioner år siden), en periode som sammen med det påfølgende neogen utgjør jordens nytid.
Klima i eocen var uvanlig varmt. Perioden ble innledet med en av de raskeste og voldsomste oppvarmingsperiodene i Jordas historie, og en ganske brå avkjøling ved periodens slutt. Denne brå avkjølingen forårsaket en mindre masseutryddelse. På sitt varmeste var det tropisk og subtropisk klima så langt nord som til Grønland og Svalbard. Etter eocen har Jorda aldri igjen vært så varm.
Dyrelivet i Europa fra denne perioden er relativt godt kjent, takket være funnene fra Messelgruven i Tyskland, der den primitive primaten «Ida» (Darwinius massilae) er et kjent eksempel. En liten, knapt meter høy forløper til dagens hest – Eohippus – utviklet seg i denne perioden. Et annet kjent sett med fossiler fra denne perioden kommer fra baltisk rav, som finnes rundt Østersjøen. Dette har gitt en svært artsrik fauna av insekter og andre leddyr som vitner om et varmt klima på denne tiden. I motsetning til de samtidige pattedyrene er disse insektene ofte svært like moderne former.
I eocen var det vulkansk virksomhet på Vøring- og Møreplatåene i Norskehavet. En gruppe norske forskere hevdet i 2004 at den brå temperaturstigningen for omtrent 55 millioner år siden skyldtes utslipp av metan i forbindelse med disse vulkanene.
Eocen deles opp i fire geologiske aldrer:
Longyear Energiverk

Longyear Energiverk var Norges eneste kullkraftverk i drift, et såkalt kraftvarmeverk, og ligger i Longyearbyen på Svalbard. Kraftverket ligger i den gamle bydelen «Sjøområdet» like nedenfor kontoret til Sysselmesteren på Skjæringa. Anlegget fikk kull fra Gruve 7, øst for tettstedet, og brukte om lag en tredjedel av de 80 000 tonn med kull som årlig brytes i gruva. Forbruk i snitt pr. år var 25 000 til 28 000 tonn kull. Resten eksporteres hovedsakelig til metallurgisk industri i Tyskland. Kraftverket forsyner hele Longyearbyen med elektrisk kraft, inklusive Gruve 7, sykehuset, SvalSat og fasilitetene på Hotellneset.
Total effekt er maksimalt 28 MW, hvorav 12 MW til elektrisk kraftproduksjon og 16 MW til fjernvarme. Årsproduksjonen er 108 GWh (0,108 TWh), fordelt på 55 GWh kraft og 53 GWh fjernvarme. Som nødkraft finnes det 5 400 kW (6 000 kVA) i "Svenskehuset" ved UNIS-krysset, rett ved siden av Fyrhus 2 (FH2). "Svenskehuset" består av 3x Caterpillar på ca. 1 800 kW (2 000 kVA) hver.
Før hadde Energiverket ett reservekraftanlegg med fire Bergen Diesel dieselaggregater som ytte inntil 4,35 MW. Sommeren 2018 ble den siste operative dieselgeneratoren i reservekraftanlegget tatt ut av drift. Et nytt reserveanlegg sto klart i november 2020. Det nye anlegget består av tre dieselgeneratorer på totalt 6 MW og bruker omtrentlig 1 500 liter med diesel i timen for å drifte Longyearbyen og lokale bedrifter med strøm og fjernvarme.
Energiforsyningen i Longyearbyen ble stabil da den første kulldrevne kraftstasjonen ble etablert i 1920. Denne ble i 1982 erstattet av det mer moderne kullkraftverket Longyear Energiverk, sammen med et fjernvarmenett på 3,4 km som forsynte hele tettstedet med fjernvarme. Det gamle og det nye anlegget ligger vegg-i-vegg under Skjæringa. Anlegget hadde 1 600 kunder, og fikk heldigitalisert drift i 2003. Longyear Energiverk hadde 16 ansatte så lenge kullkraftverket var operativt, derav 12 i døgnkontinuerlig drift. Etter omleggingen til diesel ble antall ansatte cirka halvert.
Operatør var selskapet Bydrift Longyearbyen AS, som eies av Longyearbyen lokalstyre.
Driften av kullkraftverket ble avsluttet 19. oktober 2023. Diesel overtar energiforsyningen inntil det blir bygd ut fornybare energikilder.
Sammen med kraftverket i Barentsburg slapp øyas to kullkraftverk frem til 2023 ut 200 000 tonn CO2 årlig. Det var om lag halvparten av de om lag 450 000 tonn CO2 som slippes ut årlig på og rundt øygruppen. På hele øygruppen slippes det dessuten ut 1 250 tonn SO2 årlig, hvor kraftverkene står for drøye 90 prosent, og begge typer utslipp er økende.
Kraftverket i Barentsburg bruker 30-45 000 tonn årlig eller nesten alt det lokalt produserte kullet, som utgjør mindre enn 50-100 000 tonn årlig.. Kraftverket i Longyearbyen bruker de resterende 25-28 000 tonn til kraftproduksjon. Kraftverkene i Ny-Ålesund og Svea er fyrt med diesel.
Dommedagsklokka

Dommedagsklokka er en symbolsk urskive som viser en analogi på at menneskerasen lever i en tid som er «minutter på midnatt», hvor midnatt representerer «katastrofal ødeleggelse».
Klokka er fra 1947, da den ble stilt på syv minutter på midnatt, og har siden da blitt opprettholdt av lederne av Bulletin of the Atomic Scientists ved University of Chicago. Opprinnelig representerte analogien trusselen om global kjernefysisk krig (atomkrig), men senere har også teknologi som har innvirkning på klimaet (klimaendringene) og «ny utvikling innen biovitenskap og nanoteknologi som kan føre til ugjenkallelige skader» blitt regnet med. Jo nærmere viserne kommer midnatt, jo større estimerer man risikoen for utvikling av en verdensomfattende katastrofe.
Antall minutter før midnatt, som baseres på målinger av grad av trusselen for atomkrig, miljø og teknologiske trusler mot menneskeheten, blir jevnlig oppdatert. Per 24. januar 2023 sto Dommedagsklokka på 90 sekunder på midnatt.
Dommedagsklokka er blitt nevnt eller vist til i en rekke bøker, filmer, tv-serier samt i forskjellige musikkutgivelser.
I 1947, under den kalde krigen, ble klokka stilt for første gang og viste syv minutter på midnatt. Senere har den blitt stilt 22 ganger, ut fra utviklingen i den globale sikkerhetssituasjonen. Den 26. januar 2017 ble klokken stilt til to minutter og 30 sekunder på midnatt. Den 24. januar 2023 ble klokka stilt på nytt, til ti sekunder nærmere midnatt.
Klokka har ikke alltid blitt stilt like raskt som hendelser forekommer. Under historiens største atomkrigtrussel, Cubakrisen i 1962, nådde for eksempel konflikten sitt klimaks og ble løst før forskerne rakk å stille klokka for å reflektere den mulige «dommedagen».
I januar 2025 ble klokken satt til 89 sekunder før midnatt, det nærmeste noensinne.
2024

2024 (MMXXIV) i den gregorianske kalenderen var et skuddår som begynte på en mandag.
De forente nasjoner har definert 2024 som det internasjonale året for kameler, fordi kameler, lamaer, alpakkaer, vikunjaer og guanakoer er en viktig del av livet til millioner av mennesker rundt i verden.
Noen av de største sportsbegivenhetene i 2024 er Sommer-OL 2024 og Paralympiske sommerleker 2024 i Paris, og VM i ishockey for menn og kvinner, VM i svømmesport 2024, VM i skiskyting 2024, VM i sjakk 2024 og Formel 1-sesongen 2024.
Aili Keskitalo

Aili Keskitalo (nordsamisk: Biehttar Heaikka Elle Máreha Áili; født 29. oktober 1968 i Hammerfest) er en norsk samisk politiker fra Kautokeino. Hun representerer Norske Samers Riksforbund.
Hun var sametingspresident i det norske Sametinget i tre perioder, fra 2005 til 2007, fra 2013 til 2016 og fra 2017 til hun i 2021 overlot presidentvervet til partifellen Silje Karine Muotka.
Keskitalo ble partileder for Norske Samers Riksforbund første gang i 2003, og har vært innvalgt representant på Sametinget fra 2005 til 2021. Hun er gift og har tre barn.
Hun har Master of Public Administration fra Copenhagen Business School, med avhandlingen Høyere utdanningsinstitusjoner for urfolk -i en moderniseringstid : en komparativ analyse av endringer i rammebetingelser for Sámi allaskuvla/Samisk høgskole og Ilisimatusarfik ved årtusenskiftet.
Keskitalo var medlem av Mannsutvalget, som ble oppnevnt 26. august 2022 for å «utrede likestillingsutfordringer menn møter og som bidrar til utenforskap og er til hinder for et likestilt samfunn.» Utvalgets rapport ble overlevert 24. april 2024.
Novaja Sibir

Novaja Sibir, eller Ny-Sibir (russisk: Новая Сибирь), er ei av Nysibirøyene mellom Laptevhavet og Østsibirhavet i Russland. Med et areal på 6200 km² er den akkurat ikke med på listen over de 100 største øyene i verden. Novaja Sibir er en lav øy og det høyeste punktet er bare 76 meter over havet. Den er dekket av tundravegetasjon og hører administrativt til republikken Sakha.
Novaja Sibir består av klastiske sedimenter fra sen krittid til kvartærtiden. Sedimentene fra sen krittid er omfattende foldede lag av grå eller grågrønn tuffaktig sand, tuffaktig silt, småstein og lag av brunkull. Sand og silt inneholder ofte vulkansk glass, fossile planter, rhyolittisk småstein eller en kombinasjon av alle. Sand, silt, leire og brunkull fra eosen ligger over en erosjonsdiskordans i sedimentene fra sen krittid. Nordvest på Novaja Sibir går disse sedimentene gradvis over i leire som inneholder fossiler av skalldyr. Oppå sedimentene fra eosen og andre erosjonsdiskordanser ligger sand fra oligocen og tidlig miocen. De inneholder tynne lag av silt, gjørme, leire og småstein. Sanden inneholder òg fossile planter og kiselalger fra laguner, sumper og innsjøer. Over dette sandlaget ligger sedimenter fra pliocen med lag av sand, silt, gjørme, torv og småstein.
Bortsett fra Derevjannyjeåsene, dekker sedimenter fra kvartærtiden nesten hele overflaten av Novaja Sibir. Disse avleiringene består av lag av marine sedimenter oppå jordsedimenter. De lavere marine sedimentene består av tre lag oppå hverandre av marin til beisk leire med fossiler av bløtdyr med torv på toppen av dette igjen. Jordsedimentene som ligger over dette igjen består av isrik silt der mange iskiler har dannet seg. Denne isen har opparbeidet seg gjennom titusenvis av år gjennom sen kvartærtid og det siste glasiale maksimum og fram til om lag 10 000 år siden. I løpet av denne perioden gravla isen og bevarte mange støttenner og bein fra mammuter og andre dyr fra megafaunaen.
På Novaja Sibir finnes det mye oppreiste trestammer, greiner, løvavtrykk og andre planterester i sedimentene som ligger blottet ved havklippene og i Derevjannjeåsene langs sørkysten. På grunn av de mange trerestene kalte de første oppdagerne og paleobotanistene Derevjannjeåsene for enten «Skogfjellene» eller «Trefjellene». En mente at lagene av sand, silt, gjørme og leire som inneholder disse fossile trestammene oppstod i enten miocen eller eosenepoken., men i dag vet en at de kommer fra sen krittid.
Tundraen dekker hele Novaja Sibir og består stort sett av svært lavtvoksende gress, siv, moser, lav og levermoser. Jordsmonnet er typisk fuktig, finkornet og ofte bakket.
Jakov Sannikov oppdaget Novaja Sibir i 1806 under en jaktekspedisjon finansiert av kjøpmennene Semen og Lev Sirovatskij.
Even Ormestad

Even Enersen Ormestad (født 1978) er en norsk bassist og produsent. Han er utdannet i jazzspill og musikkproduksjon fra Norges musikkhøgskole og driver studioet Albatross Recorders sammen med Hasse Rosbach og Martin Sjølie.
Han er sammen med blant annet Martin Horntveth og Lars Horntveth en del av originalbesetningen i Jaga Jazzist og har som musiker bidratt på plateutgivelser eller turneer med blant annet Marit Larsen, Thom Hell, a-ha, Bertine Zetlitz og Hanne Hukkelberg. I tillegg har han virket som produsent eller musiker, ofte i samarbeid med Audun Borrmann eller Thomas Helland, for artister som Thom Hell, Hilde Marie Kjersem, Rockettothesky, Christer Knutsen, Bellman, Jonas Alaska, Marion Ravn, Matilda Gressberg, Staut, Sassybeat, Pow Pow, Darling West, Daniel Kvammen og en rekke andre. Even Ormestad bidrar også som bassist og multiinstrumentalist på mange av disse utgivelsene og har vunnet flere Spellemannpriser.
Ormestad har også vært sesongmedlem av black metal-bandet Malignant Eternal der han blant annet var med på studioalbumet Alarm i 1999.
Jan Magne Førde

Jan Magne Førde (født 1962) er en norsk trompetist og komponist. Han er kjent fra The Brazz Brothers, hvor han spiller trompet og flygelhorn. Han har også spilt i Søyr, Orleysa og Bodega Band.
Førde er utdannet ved Musikkonservatoriet i Trondheim (nå Institutt for musikk ved NTNU) og i København. Han er professor i musikk ved Nord universitet.
Førde er regnet som en av de fremste jazztrompetistene i Skandinavia. Førde har skrevet en rekke kjente komposisjoner som blir fremført av musikk og vokalensembler både i Norge og internasjonalt. Han arbeider mye med folkemusikk i moderne stil.
I 1996 kom hans solodebut, Enough of That Jazz, og i 1998 hans andre album, Domen. Han ble nominert til Spellemannprisen 1998 i åpen klasse for Domen, og Edvard-prisen 1999 i klassen populærmusikk - mindre verk for låten «Domen» fra albumet.
Førde er fra Langevåg på Sula. Han er bror til Jarle og Helge Førde og var gift med professor Grete Wennes (1970–2017).
Buktafestivalen

Buktafestivalen (Bukta Tromsø Open Air Festival) er en musikkfestival som arrangeres i juli hvert år i Telegrafbukta i Tromsø. Festivalen ble arrangert første gang i juli 2004.
Festivalen er basert på den tidligere festivalen "North of Nowhere" som ble arrangert to ganger ved Åsgård på Tromsøya og i 2003 ble kåret til årets rockfestival av Norske Rockfestivaler (bestående av medlemsfestivalene til Norsk Rockforbund) ved festivalfagrådet i Fredrikstad.
Dette ble starten på "Bukta" og i 2005 ble Buktafestivalen kåret til årets beste rockfestival av Norsk Rockforbund. I 2008 utvidet Buktafestivalen til to scener og i 2011 ble en tredje scene tatt i bruk.
I 2013 feiret Buktafestivalen 10 år og feiret dette med en fjerde scene som lå på vannet i Paradisbukta.
Buktafestivalen ble innstilt i 2020 på grunn av koronapandemien. I 2021 ble det arrangert en alternativ Bukta Plan-B for 200 gjester per dag.
Tony Mills

Tony Mills (født 7. juli 1962 i Solihull, England, død 18. september 2019) var en britisk musiker og tidligere vokalist i TNT.
Da han var 14 år gammel sang han i sitt første band, punkebandet The Rip Offs. Senere sang han for band som Overdrive, Orion og Enigma, og i 1983 ble han med i gruppa Shy. Han ga ut fire musikkalbum med Shy før han forlot dem i 1991 og ble senere med i Siam for to album. I 2000 ble han gjenforent med Shy for to nye album.
I 2006 ble han med i TNT for å erstatte vokalisten Tony Harnell, som forlot bandet av både personlige og profesjonelle grunner. Året etter medvirket Mills på sitt første album med bandet, The New Territory. Han forlot TNT i august 2013. Han ble erstattet av Harnell som forlot TNT igjen i 2015. Mills og resten av TNT ble innlemmet i Rockheim Hall of Fame 16. september 2019, men han var for syk til å delta i arrangementet.
I august 2010 fikk Mills hjerteinfarkt på Gardermoen flyplass. I april 2019 skrev Mills på Facebook-siden sin at han hadde fått kreft og siden svulsten hadde fått vokse i et år uten å ha blitt oppdaget var den blitt for stor til å kunne fjernes. Han fikk diagnosen etter å ha slitt med uforklarlige smerter etter en bilulykke i slutten av 2018. Han hadde planer om å utgi albumet Beyond the Law i juni, men sa da «Det vil åpenbart bli mitt siste skrevne arbeid som artist.» Han døde 18. september 2019, 57 år gammel.