davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Privately owned public space

Privately owned public space (POPS), or alternatively, privately owned public open spaces (POPOS), are terms used to describe a type of public space that, although privately owned, is legally required to be open to the public under a city's zoning ordinance or other land-use law. The acronym POPOS is preferentially used over POPS on the west coast of the US. Both terms can be used to represent either a singular or plural space or spaces. These spaces are usually the product of a deal between cities and private real estate developers in which cities grant valuable zoning concessions and developers provide in return privately owned public spaces in or near their buildings. Privately owned public spaces may include walkways, plazas, arcades, small parks, and atriums, and are largely determined by where the property lot-line was initially drawn. Depending on the law, they may be marked with public dedication plaques. Many cities worldwide, including Auckland, New York City, San Francisco, Dublin, Seattle, Seoul, and Toronto, have privately owned public spaces.
The term privately owned public space was popularized by Harvard professor Jerold S. Kayden through his 2000 book Privately Owned Public Space: The New York City Experience, written in collaboration with the New York City Department of City Planning and the Municipal Art Society of New York. It attributed this type of public space to a "legal innovation" introduced in 1961 in New York City, an "incentive zoning" mechanism offering developers the right to build 10 square feet of bonus rentable or sellable floor area in return for one square foot of plaza, and three square feet of bonus floor area in return for one square foot of arcade. Between 1961 and 2000, 503 privately owned public spaces, scattered almost entirely in downtown, midtown, and upper east and west sides of New York City's borough of Manhattan, were constructed at 320 buildings. The book cited the quantitative success of the program's public space production but reported that 41 percent of these spaces were of "marginal" quality and roughly 50 percent of buildings had one or more spaces apparently out of compliance with applicable legal requirements resulting in privatization.
While privately owned public space as a term of art refers specifically to private property required to be usable by the public under zoning or similar regulatory arrangements, the phrase in its broadest sense can refer to places, like shopping malls and hotel lobbies, that are privately owned and open to the public, even if they are not legally required to be open to the public.
In 2017, The Guardian published a study of the phenomenon in London, facing a lack of response from both landowners and local authorities they questioned on the subject. In reaction to the report, the Mayor of London, Sadiq Khan promised to publish new guidelines on how these spaces are governed.
2024 Nobel Peace Prize

The 2024 Nobel Peace Prize, an international peace prize established according to Alfred Nobel's will, was awarded to Nihon Hidankyo (the Japan Confederation of A- and H-Bomb Sufferers Organizations), for their activism against nuclear weapons, assisted by victim/survivors (known as Hibakusha) of the atomic bombings of Hiroshima and Nagasaki in 1945. They received the prize at a ceremony on 10 December 2024 in Oslo, Norway.
The 2024 Nobel Peace Prize was awarded to Nihon Hidankyō "for its efforts to achieve a world free of nuclear weapons and for demonstrating through witness testimony that nuclear weapons must never be used again".
Co-chair of the Nihon Hidankyo, Toshiyuki Mimaki, expressed surprise of the award, telling reporters the thought "those fighting hard for peace in Gaza would deserve it." He then warned of the danger of nuclear weapons being used for terrorism, warning that if "Russia uses them against Ukraine, Israel against Gaza, it won't end there." He compared the situation of Gaza to "Japan 80 years ago."
Though nominations are strictly kept a secret, several Norwegian parliamentarians and other academics are privileged to publicly announce their preferred candidates simply to raise publicity both for the nominee and the nominator.
According to the statutes of the Nobel Foundation, a nomination is considered valid if it is submitted by a person or a group of people within these categories:
Gamle Oslo

Gamle Oslo is a borough of the city of Oslo, Norway. The name means "Old Oslo", and the district contains Old Town.
The borough has several landmarks and large parks, including the Edvard Munch Museum, the Botanical Gardens and a medieval park.
During the time that present Oslo was named Christiania, this area was called Oslo. H. P. Lovecraft alludes to the fact in his story The Call of Cthulhu:
Neighborhoods of Oslo belonging to this borough are:
The borough also includes islands and islets in the Oslofjord: Kavringen, Nakholmen, Lindøya, Hovedøya, Bleikøya, Gressholmen, Rambergøya, Langøyene and Heggholmen. In the Oslo borough reform in 2004, the borough Helsfyr-Sinsen was removed, and the neighborhoods Ensjø, Etterstad Valle-Hovin and Helsfyr were included in Gamle Oslo.
In the municipal election of 2007 all borough councils became elective, until then most had been appointed by the city council. Labour became the largest party with five representatives, the Socialist Left have three, the Conservatives, Liberals and the Red Electoral Alliance two each, and the Progress party one.
As a borough of Oslo, Gamle Oslo is governed by the city council of Oslo as well as its own borough council. The council leader is Emil Snorre Alnæs from the Green Party and the deputy leader is Agnes Viljugrein, of the Labour Party. The Green Party has the most seats. The 15 seats are distributed among the following political parties for the 2019–2023 term:
Places formerly known for squatting, includes Brakkebygrenda (a.k.a. Brækkers).
59°54′46″N 10°46′55″E﻿ / ﻿59.9129°N 10.7819°E﻿ / 59.9129; 10.7819
Cultural significance of tornadoes

Tornado damage to human-made structures is a result of the high wind velocity and windblown debris. Tornadic winds have been measured in excess of 300 mph (480 km/h). Tornadoes are a serious hazard to life and limb. As such, people in tornado-prone areas often adopt plans of action in case a tornado approaches.
Storm cellars are often used as a means of shelter in case of tornadoes or tropical cyclones. Common in tornado-prone areas, they have been around for more than 100 years—even referenced in the famous 1939 film The Wizard of Oz. Consisting either of a simple underground room, or an elaborate above-ground bunker, they are usually small rooms, designed to keep debris from entering and causing injury. When properly constructed, they can survive an EF5 tornado. While it is unknown how many lives have been saved by storm cellars, the number is undoubtedly high.
Some individuals and hobbyists, known as storm chasers, enjoy pursuing thunderstorms and tornadoes to explore their many visual and scientific aspects. Attempts have been made by some storm chasers from educational and scientific institutions to drop probes in the path of oncoming tornadoes in an effort to analyze the interior of the storms, but only about five drops have been successful since around 1990.
Due to the relative rarity and large scale of destructive power that tornadoes possess, their occurrence or the possibility that they may occur can often create what could be considered sensationalism in their reporting. This results in so-called weather wars, in which competing local media outlets, particularly TV news stations, engage in continually escalating technological one-upsmanship and drama in order to increase their market share. This is especially evident in tornado-prone markets, such as those in the Great Plains.
According to Environment Canada, the chances of being killed by a tornado are 12 million to 1 (12,000,000:1). One may revise this yearly and/or regionally, but the probability may be factually stated to be low. Regardless, tornadoes cause millions of dollars in damage, both economic and physical, many deaths, and hundreds of injuries every year. The tornado has been used by cartoonists for over 100 years as a metaphor for political upheaval. The storm cellar has also been used as a metaphor for seeking safety, as shown in the cartoon from 1894 at right.
According to political interpretations of The Wonderful Wizard of Oz, the tornado takes Dorothy to a utopia, the Land of Oz, and kills the Wicked Witch of the East, who had oppressed "the little people", the Munchkins.
A 1960s advertising campaign for the household cleaner Ajax claimed the product "Cleans like a white tornado".
Numerous athletic teams across the United States employ a tornado for their mascot. There are 124 high schools, colleges, and professional sports teams that use "Tornadoes," or a variant, as their team nicknames. Another 68 teams use "Cyclones" (a common colloquialism for "tornado" in parts of the U.S.) or a form thereof.
Immovable Cultural Monuments of National Significance

The Immovable Cultural Monuments of National Significance (Georgian: ეროვნული მნიშვნელობის კატეგორიის კულტურის უძრავი ძეგლები) are buildings, structures, sites, or places in Georgia that have been determined to have nationwide cultural significance by meeting special criteria developed by the Ministry of Culture and are subject to preservation by the state.
The monument must have an outstanding artistic or aesthetic value, be associated with a particularly important historical event, person, or overall national values.
The original list of the Immovable Monuments of Cultural Heritage was approved in the Presidential decree No. 665 of 7 November 2006. Since then, it has been updated several times. After the amendments of 2013, the monument can be defined as having national significance by the resolution of the Government of Georgia based on the submission of the Ministry of Culture.
Университет „София“

„София“ (на японски: 上智大学 – Университет на висшата мъдрост) е университет в Токио, Япония.
Той е измежду най-престижните частни университети в страната. Основан е католическия Йезуитски орден през 1913 година. В него се обучават около 13 000 студенти от приблизитено 1300 преподаватели.
Днес „София“ е сред водещите частни университети в района на Токио, наред с Университета „Васеда“ и Университета „Кейо“.
Член е на Асоциацията на християнските университети и колежи в Азия (Association of Christian Universities and Colleges in Asia, ACUCA).
Медицински факултет (Медицински университет – София)

Медицинският факултет е първият и най-големият факултет на Медицинския университет в София.
Основан е като факултет на Софийския университет през 1917 г. Негов пръв декан е проф. Стефан Петков.
Законът за създаване на Медицинския факултет на Софийския университет е приет от XVII народно събрание на 10 ноември 1917 г. Публикуван е с постановление № 21 на цар Фердинанд, записано в правителствената Бяла книга на 22 ноември 1917 г.
Декани на факултета стават ректори на Софийския университет, последният от които е прочутият хирург и основател на Втора хирургия проф. Александър Станишев (1939). По негова идея университетът приема името на свети Климент Охридски.
През 1950 г. с Указ № 246 на Президиума на Народното събрание Медицинският факултет е отделен от Софийския университет и става основата на самостоятелно висше училище под името Медицинска академия. За неин ръководител е назначен проф. Марко Марков.
Създава се Институтът за усъвършенстване и специализация на лекарите (ИСУЛ) през 1950 г. Медицинската академия се преобразува във Висш медицински институт през 1954 г.
С решение на XXXVII народно събрание от 21 май 1995 г. и новия Закон за висшето образование от декември 1995 г. Висшият медицински институт в София се преименува в Медицински университет, чийто водещ факултет е Медицинският.
Създава се заедно с първия в България медицински факултет. Неин основател и първи ръководител е проф. Методий Попов, който по-късно е избиран и за декан на Медицинския факултет.
Днес Катедрата обучава студенти по медицина, стоматология и фармация, а дисциплината медицинска биология е призната за самостоятелна специалност в системата на здравеопазването. Преподават се 3 еволюционно и логично свързани раздела: „Обща биология и имунология", „Сравнителна анатомия на гръбначните“, „Паразитология“.
Сред основните направления в катедрата е биологията на развитието и репродуктивна медицина. През 1987 г. е създадено първото в България „бебе в епруветка“, благодарение на което днес in vitro оплождането е рутинна техника в България. Процедурата е извършена от проф. д-р Илия Ватев – дългогодишен ръководител на катедрата. През 1997 г. е създадено и първото в страната ИКСИ – бебе. Междувременно са внедрени редица клетъчно- и молекулно-биологични методи. Екипът на проф. д-р Илия Ватев полага основите по прилагането на най-модерните технологии за лечение на безплодието в България не само с въвеждането на съвременни подходи и методи, но и с обучението на много лекари и биолози за прилагане на асистирани репродуктивни техники (АРТ) за лечение на безплодието.
В сътрудничество с катедра „Медицинска генетика“ експериментално е въведена предимплантационната диагностика. Студентите на МУС единствени в Европа имат възможност да наблюдават на живо оплождане in vitro при мишка.
Факултет по химия и фармация (Софийски университет)

Факултетът по химия и фармация е факултет в Софийския университет.
Обучението по химия в Софийския университет започва през 1889 г. – 1 година след създаването на висшето училище, в рамките на Физикоматематическия отдел на университета. През 1894 г., с приемането на Закона за висшето училище, е обособен Физико-математически факултет на Софийския университет. Статута си на независимо академично звено в Софийския университет Химическият факултет получава през 1962 г.
Основател на факултета е проф. Пенчо Райков. Сред най-известните преподаватели са Ростислав Каишев, Асен Златаров, Димитър Иванов, Алексей Шелудко и др. От 16 февруари 2012 година факултетът е преименуван на Факултет по химия и фармация.
Исторически факултет (Софийски университет)

Историческият факултет е един от 16-те факултета на Софийския университет.
Четенията по история в Софийския университет започват още със създаването му през 1888 г. като висш педагогически курс към Първа мъжка софийска гимназия. От 1904 г., когато Висшето училище в София се преименува в Университет, специалността История се изучава в Историко-филологическия факултет. През 1951 г. с преструктуриране на университета е обособен Философско-исторически факултет с три основни катедри – История, Философия и Педагогика. През 1972 г. Историческият факултет се отделя като самостоятелно звено.
Софийският университет е главното и почти единствено средище за изучаване, преподаване и разпространение на исторически знания в страната до средата на ХХ век. Преподаватели в него са били изтъкнати представители на няколко поколения български историци.
Основната задача на Историческия факултет в рамките на университетската общност е подготовката на специалисти по история: учители и научни работници, преподаватели в хуманитарни висши училища или специалисти в разностранните области на националната култура. Научните традиции на факултета са свързани преди всичко с детайлното проучване на българската национална история във всичките ѝ периоди и аспекти. Поради характера на учебния процес във факултета се изучава и изследва и най-важното от балканската и световната история и специалните исторически дисциплини. Специалистите по тези проблеми са обособени в отделни катедри. Известни световни учени и центрове по история сътрудничат за протичането на научноизследователската дейност във факултета.
С откриването на новите специалности Археология и Етнология факултетът си постави за цел и подготовката на специализирани кадри в съответните научни направления. Поради относително ограничения си научно-преподавателски потенциал двете специализирани катедри по археология и етнология в рамките на Историческия факултет провеждат учебната си и научноизследователска дейност в тясно сътрудничество със съответните научни институти на БАН.
С преструктурирането на Софийския университет през 1951 г. три от хуманитарните специалности – история, философия и педагогика, се обединяват във Философско-исторически факултет.
През 1972 г. специалността История се обособява в самостоятелен Исторически факултет, който съществува и до днес.
През 1992 г. към факултета е открита специалност Археология.
През 1995 г. се открива специалност Етнология.
През 1999 г. съвместно с Геолого-географски факултет – специалност История и география.
През 2003 г. – специалност Архивистика и документалистика.
През 2006 г. – Минало и съвремие на Югоизточна Европа.
През 2015 г. е открита най-новата специалност – Хебраистика.
През 2018 г. – специалността Минало и съвремие на Югоизточна Европа е преименувана на История и геополитика на Балканите.
Физически факултет (Софийски университет)

Физическият факултет на Софийския университет е основан през 1963 г. след разделянето на две на Физико-математическия факултет.
През 1889 г. към Висшето училище (от 1904 г. Софийски университет) се открива Физико-математическо отделение с 3 катедри: по експериментална физика, по химия и по висш анализ. От 1890 до 1907 г. ръководител на катедрата по експериментална физика е Порфирий Бахметиев. Курсът на обучение по физика и математика през учебната 1899/1900 г. покрива четиригодишно обучение по математика, експериментална и теоретична физика. Броят на дисциплините е 7, а на студентите – 72. С това се поставя началото на академичното обучение по природни и математически науки в България. Факултетът по физика и математика е основан през 1904 г. след приемането на Закона за висшето образование. Включва два главни профила – приложен и педагогически.
Физико-математическият факултет към Софийския университет е основан през 1904 г. и просъществува до 1963 година, когато Математическият и Физическият факултети се оформят като самостоятелни единици.
Специалности от степен бакалавър:
Специалности от степен магистър:
Университет на Баня Лука

Университетът в Баня Лука (на сръбски: Универзитет у Бањој Луци) е най-голямото висше училище в Република Сръбска и 2-рият по престиж университет в Босна и Херцеговина.
Университетът е основан през 1975 г. Ректор е професор Станко Станич.
Първоначално се състои от 5 факултета, а понастоящем включва 15 факултета и Академия на изкуствата. ВУЗът разполага с 2 кампуса в близост до река Върбас в центъра на града. В университета учат около 18 000 студенти, работят 1000 преподаватели и 450 административни сътрудници.
В сграда на университета се намира Народната и университетска библиотека на Република Сръбска – най-старата и най-голяма библиотека в страната. От 2012 г. библиотеката си партнира със Сръбската национална библиотека, като се провеждат общи дейности, свързани със запазването на сръбското културно и духовно наследство, както и съвместни проекти с национално и междунардно значение.
От 2006 г. участва в Болонския процес за сближаване и хармонизация на европейското образование. От 2011 г. Университетът в Баня Лука е пълноправен член на Асоциацията на европейските университети. Висшето училище участва в няколко европейски програми като TEMPUS, CEEPUS, програма за развитието на научни изследвания и технологии.
Университетът в Баня Лука си партнира с висши училища от цял свят като Мейджи Университет (Япония), Болонски университет, Киевски политехнически институт, Московски университет по медицина и стоматология, Фрайбургски университет и др. Университетът сътрудничи с няколко български ВУЗ-а, като Великотърновски университет (между 1995 и 2006 г. и от 2008 г.), Технически университет - Габрово, Национална спортна академия, Софийски университет, Пловдивски университет.
Университетът на Баня Лука има партньорства и с други учебни заведения в Република Сръбска като Източносараевски университет, Баня Лука Колеж, Университет по бизнес инженерство и мениджмънт.
Сред завършилите университета са известни политици като босненският държавен глава Младен Иванич, бившите президенти на Република Сръбска Милан Йелич, Драган Чавич и Никола Поплашен, бившият министър-председател на страната Александър Джомбич, Джурджа Адлешич от Либерелната партия на Хърватия.
Централни софийски гробища

Централните софийски гробища са най-голямото гробище в София, столицата на България. Намира се в квартал Орландовци, в северната част на града. Комплексът се поддържа от Общинско предприятие „Гробищни паркове“.
На различни религиозни общности, както и на различни етнически групи, са предоставени парцели. Има няколко различни храма – православната църква „Успение Богородично“, католическия параклис „Свети Франциск“, арменска църква, еврейска синагога и други.
На територията на гробищния парк има няколко военни гробища (немско, английско, френско и италианско), както и парцели, в които са погребани опълченци и авиатори. Парцелите, в които са погребани лица с военни чинове на други държави, се управляват от съответните дипломатични представителства. Паркът граничи с мемориал – костница на военните гробища, стопанисван от Министерство на отбраната.
В специален парцел – „Алея на творците“, са погребани някои дейци на културата и изкуството.
За обекти на недвижимото културно наследство са обявени 65 художествени надгробия на територията на Централните софийски гробища.
Костадин Грозев

Костадин Иванов Грозев е български историк американист и университетски преподавател, професор в Софийския университет „Св. Климент Охридски“.
Роден е на 24 април 1961 г. в Пловдив. През 1985 г. завършва специалност „История“ и втора специалност „Английска филология“ в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. От 1989 до 1990 е инспектор в Деканата на Историческия факултет на Софийския университет. През 1990 г. защитава докторска дисертация на тема „Демократическата партия и движението за реформи в политическата система на САЩ (1969 – 1972)“. От 1990 г. е старши асистент в Катедрата по нова и съвременна история в Историческия факултет, а от 1993 г. – главен асистент. През 2007 се хабилитира за доцент с изследването „Белият дом и Студената война. Избори и дипломация 1948 – 1964 г.“. От 2017 г. е професор.
Починал на 3 ноември 2017 г. в София.
От 2010 г. проф. Грозев е научен директор на Университетския комплекс по хуманитаристика „Алма матер“ към Софийския университет. В своята дейност като научен директор създава партньорства с български и международни институции. С това допринася за развитието на научната програма на Комплекса по хуманитаристика и за обогатяването на изследователския профил на Софийския университет. Подпомага създаването и развитието на дълготрайни партньорства с Комисията по досиетата, Държавна агенция „Архиви“, Университета в Баку, Асоциацията по американистика, Комисията за образователен обмен „Фулбрайт“ и много други инициативи. Едно от последните му начинания е създаването на Софийски форум за научна дипломация в партньорство със Столична община и други организации.
Костадин Грозев е автор на множество научни трудове, по-известните от тях са:
Димитър Гаджанов

Димитър Г. Гаджанов е български учен, османист и турколог, преподавател по турски език.
Димитър Гаджанов е роден през 1874 година в Гюмюрджина, тогава в Османската империя. Първоначално и прогимназиално образование получава в гръцко училище в родния си град. През 1892 година завършва в турска гимназия в Одрин. В 1895 година завършва земеделие в турско висше училище в Цариград, а през 1900 година – славянска филология във Висшето училище в София.
Преподава турски език в Историко-филологическия факултет на Софийския университет, където от 1909 година е хоноруван лектор, а от 1910 година – редовен лектор. Тази длъжност заема без прекъсване до 1935 година.
През 1916 година участва в Научната експедиция в Македония и Поморавието, изследвайки мюсюлманското население в Македония.
Университетска болница „Александровска“

42.685292, 23.308097
Университетска многопрофилна болница за активно лечение „Александровска“ ЕАД, известна и като УМБАЛ „Александровска“, Александровска болница, е държавна болница в София, най-старата и една от най-големите в страната.
Като университетска болница, тя играе важна роля за практическото обучение на студенти от Медицинския университет.
Основана е през 1879 г. под името Софийска първоразрядна болница и в началото заема две сгради на мястото на бъдещия мавзолей на княз Александър І. Пръв управител е д-р Сава Мирков.
През 1880 г. Софийската община отпуска терен от 360 000 кв. м. между Перловската река и сегашните улици „Акад. Иван Гешов“, „Св. Георги Софийски“ и „Пенчо Славейков“, върху който започва строителство на първите пет сгради на болницата. Пет години по-късно, през 1884 г., болницата е пренесена в тях, открита и именувана на княза.
На 10 януари 1944 г. по време на англо-американските бомбардировки на България са атакувани болничните крила на най-голямата тогава болница в България. С пряко бомбено попадение напълно е разрушено северното крило с тежки поражения в останалата част.
В двора на болницата през 2007 г. е изграден храм „Св. Георги Софийски Най-нови”, разположен в близост до мястото, където е убит светеца през 1534 г. Той е построен изцяло с доброволен труд и дарени средства.
Университетски театър на НБУ

Университетски театър на Нов български университет е установеният през 2010 г. в собствена сграда гастролиращ „Театър на голия охлюв“.
Университетският театър на НБУ е плод на дългогодишната театрална практика на Нов български университет (разпознавана като „Театър на голия охлюв“ до 2010 г.) да се гостува на сцени на различни столични театри, поради липсата на лична театрална база.
„Театър на голия охлюв“ е университетският учебен театър на НБУ, създаден през 2000 година като самостоятелна структурна единица в рамките на университета. Основател и ръководител на театъра е театралната режисьорка Възкресия Вихърова.
Театърът има за цел да представя разработки на преподаватели и студенти от НБУ, както и да създава творчески партньорства в национален и международен контекст.
Сред продукциите на „Театър на голия охлюв“ са:
Носител на национални и международни награди за професионално и студентско творчество, като наградата на международното жури от XII Международен фестивал на висшите театрални училища в Бърно..
Залата е многофункционална, с възможности за представяне на театрални спектакли, кинопрожекции, концерти, лекции, дебати и др. Капацитетът ѝ е 120 места, разположени амфитеатрално. Осветителната, аудио и мултимедийната система имат възможност да се преконфигурират – в зависимост от разположението на публика и от игралното пространство. Аудиосистемата е снабдена с Dolby surround, което позволява прожектирането на филми с качествен звук. В залата е изградена високотехнологична климатична инсталация, прокаран е жичен и безжичен интернет.
Първа сграда на Ректората на Софийския университет

Първата сграда на Ректората на Софийския университет е построена за Първа мъжка класическа гимназия. В периода 1888 – 1934 години тук е Ректората на Софийския университет.
Със създаването на Висше училище (1888) и Университет (1904), в сградата се помещава Ректората. От създаването на Физико-математическото отделение (1889), преобразувано във факултет (1894), в сградата се помещава и Деканат и се провежда обучение по точни науки.
Сградата освен Ректората и администрацията на Висшето училище и Университет е служела за Деканат и обучение на студентите от Физико-математическия факултет, заедно с другата на същата улица „Московска“ № 13. Другите два факултета на Университета са се помещавали съответно в сградите на Историко-филологическия факултет на ул. „Московска“ № 11 и Юридическия факултет на ул. „Будапеща“ № 1 (бивша ул. „Тетевенска“ № 1).
От 1912 г. сградата служи само за Ректорат на Университета. През 1931 г. във връзка с изграждането на специална сграда на Ректората на Софийския университет /тържествено осветена на 16 декември 1934 г./, обучението по специалността „математика“ се провежда в сградата, след което при преструктуриранията на Софийския университет в годините 1940 – 1952 сградата приютявала обучението по разни университетски специалности, включително по „перспективните“ по онова време финансови и административни науки в Държавностопанския отдел на Юридически факултет (днес Стопански факултет и отделения УНСС).
От 1952 г. със създаването на специалност „журналистика“ сградата я помещава и е Деканат на Факултета по журналистика и масова комуникация.
През 2019 г. във връзка с наближаващия юбилей на 50-годишнината на факултета започва реализацията на проекта за доизграждане на западното крило на сградата на Факултета по журналистика и масова комуникация със специализирана зала за електронно аудио-визуално обучение със 140 места.
Национална опера и балет

42.697778, 23.330556
Националната опера и балет е културна институция в София за оперни и балетни постановки.
Българското оперно дружество е основано през 1908 г., когато започва да представя първите си продукции. На 18 октомври 1908 „Българската оперна дружба“ изнася първото си пробно представление – откъси от „Фауст“ на Гуно и „Трубадур“ от Верди. Фирмата „Оперна дружба“ е регистрирана официално на имената на Драгомир Казаков, Константин Михайлов-Стоян, Иван Вульпе, Димитър Попиванов и Стоян Николов. Освен тях в трупата участват и Златка Куртева, Богдана Гюзелева-Вульпе, Мара Василева, Олга Орлова, Дойчинка Коларова, Желю Минчев, Панайот Димитров, диригентите Хенрих Визнер, Алоис Мацак, Тодор Хаджиев, хормайсторите Добри Христов и Константин Рамаданов. От края на 1908 започва формирането на щатен хор. Първата цяла опера е изпълнена на следващата година (5 юни 1909) – „Палячи“ от Леонкавало. Започват и представления на първите опери от български композитори – „Сиромахкиня“ от Емануил Манолов, „Камен и Цена“ от Иван Иванов, „Борислав“ от Маестро Георги Атанасов, „Тахир Беговица“ от Димитър Хаджигеоргиев и др.
През 1922 г. театърът е преименуван на Национална опера, а от 1928 г., когато се сформира и балетната група, носи настоящото си име Национална опера и балет.
След бомбардировките през 1944 операта прекратява дейността си за кратко време.
През 1945 директор става големият български композитор Любомир Пипков. От 1946 главен диригент е Асен Найденов, артистичен секретар – композиторът Георги Димитров. Диригенти са Асен Димитров, Атанас Маргаритов, Михаил Лефтеров, режисьори Боян Дановски и Илия Иванов, главен балетмайстор Анастас Петров.
През годините на прехода оперният театър е загубил статута си на национален културен институт и въпреки възраженията на тогавашното ръководство, името му остава непроменено и до днес – Софийска опера и балет.
От декември 2007 ръководството на операта се поема от проф. Пламен Карталов.
Сградата, в която се помещава днес дружеството, е проектирана през 1921 г. от арх. Лазар Парашкеванов, но строежът ѝ започва едва през 1947 г. Завършена е през 1953 г.
През лятото на 2007 г. са отпуснати средства за обновяване на сградния фонд и през март 2008 г., въпреки неприключилия ремонт, Софийска опера и балет отваря врати за почитателите на този вид изкуство.
Залата е с капацитет 948 места, а малката сцена – 120 места.
Детската образователна програма „Отиваме на опера“ стартира през февруари 2008. Спектаклите са за млади зрители от 3 до 14 години.
Диньо Канев

Диньо Канев е български геоморфолог, картограф и университетски преподавател, професор в Софийския университет.
Роден е на 5 август 1922 г. в Българене, област Стара Загора. В периода 1936 – 1941 г. учи шивашки занаят в Раднево, Стара Загора и София. Участва във Втората световна война в Първа българска армия, достигайки до Виена. От 1945 до 1947 г. е шивашки работник и завършва гимназия като частен ученик. През 1952 г. завършва Софийския университет, като веднага след това е назначен за асистент по геоморфология в катедра „Обща физическа география“ на Биолого-геолого-географски факултет на Софийския университет, а през 1955 г. става старши асистент. През 1959 г. защитава докторска дисертация на тема „Морфология на Медноридското Черноморско крайбрежие“. От 1964 г. е доцент, а от 1971 г. – професор по геоморфология и картография. Умира на 12 октомври 1997 г. в София.
Чете лекции в Софийския университет по Математическа география и картография, Кватернерна геоморфология, Обща геоморфология, Геоморфология на България, Методи на геоморфоложкото картиране и Приложна геоморфология. В периода 1968 – 1971 г. − по Обща геоморфология във Висшия институт по архитектура и строителство, а през 1972 г. – по Геоморфология на България и Балканските страни в Белградския университет.
През 1972 г., по негова инициатива, е създадена катедра по „Геоморфология и картография“ в Геолого-географския факултет на Софийския университет. До 1990 г. е неин ръководител.
Заема длъжностите декан на Факултета за чуждестранни студенти (1971), заместник-ректор (1971 – 1973) и декан на Геолого-географския факултет на Софийския университет (1978 – 1980).
Член е на Българското географско дружество (от 1952 г.) и на Американското географско дружество. Той е член-кореспондент на Международния географски съюз (секция „Морфотектоника“) и член-кореспондент на Шведската академия на науките.
Редактор е на редица сборници и списания – „Годишник на Софийския университет“, книга „География“, „Известия на Българското географско дружество“, „Проблеми на географията“, „География“ и др.
През 1973 г. е удостоен с орден „Кирил и Методий“ III степен, през 1978 г. – орден „Кирил и Методий“ I степен и през 1983 г. – орден „Червено знаме на труда“.
Автор е на множество научни трудове, по-значимите от тях са:
Университетска ботаническа градина (Варна)

Университетската ботаническа градина във Варна е звено на Софийския университет „Климент Охридски“. Обявена е за защитена природна територия от 2004 г.
Има обща площ 360 дка. Разположена е северно от парка на курорта „Константин и Елена“.
Градината е създадена през 1977 г. От 11 май 2002 г. е отворена за посещение и е обявена официално за първия в страната и на Балканите екопарк с обща площ 36 хектара.
Развита е като дендрариум с умело хармонизиране на естествени и изкуствени екосистеми. Колекцията от дървесни и храстови видове наброява около 300 вида, тревисти растения от около 350 вида, от които особен интерес представлява колекцията от ириси от 260 вида.
Към обекта има биологична станция и леглова база със 120 легла. Всяко лято ботаническата градина домакинства на ежегодните републикански първенства по конен спорт за купата на СУ, както и на градинските тържества и кушии по повод Тодоровден.
Според еколози ботаническата градина на Варна е застрашена от изчезване.
Ботаническа градина (Балчик)

Университетска ботаническа градина в Балчик е звено на Софийския университет „Св. Климент Охридски“.
Създадена е през 1955 г. Днес се простира на площ от 194 дка, като голяма част от територията ѝ е със статут на защитена местност по Закона на защитените територии. В границите на защитената местност специалисти и любители могат да наблюдават естествените екосистеми и да оценят богатото биоразнообразие на региона. Ботаническата градина е включена в 100-те национални туристически обекта.
Ботаническата градина е част от парка на Арихитектурно-парков комплекс „Двореца“ – групов паметник на културата от национално значение, който е бивша лятна резиденция на румънската кралица Мария в началото на 20 век. По протежението на морския бряг, на терен с голяма денивелация са обособени тераси – градини, свързани помежду си със стръмни стълби, зелени тунели и арки.
През 1955 г. на Софийския университет е предоставена възможността за създаване на Ботаническа градина, в която да се обучават студенти под ръководството на акад. проф. Даки Йорданов.
От 2005 г. Университетска ботаническа градина отваря своята адаптирана градина, предназначена за посещение от хора с увреждания. Тя е официално открита по повод нейния 50-годишен юбилей.
Ботаническата градина е специализирана в развитието на колекции от тропични и субтропични екзоти, както и други уникални растения. Известна е с колекцията си от едрозамерни кактуси и сукуленти, експонирани на открито през топлите месеци на площ от около 1 дка. През 2012 г. отвори врати Постоянна експозиция кактуси и сукуленти, и така любителите на тези бодливи екзоти могат да се насладят на цветовете и красотата им целогодишно. Атракция е и градината със студоустойчиви кактуси.
Интерес за специалисти и туристи представляват и екзотичните видове като каучуково, бонбонено, книжно дърво, древно гинко, метасеквоя, едроцветна магнолия, лирово дърво и др. В парниците на градината зреят лимони с големина на хандбална топка, както и много други екзотични плодове като банани, папая и др. Емблематично е килимното зацветяване в Божествената градина и красиво оформените партери и кътове на градината, в които са представени едногодишни пролетни и летни цветя, алпийска и водна растителност, папрати, защитени и редки видове, лиани, цъфтящи и вечнозелени храсти. В тази неповторима градина се отглеждат над 4600 растителни вида.
Освен красив кът на България Университетската ботаническа градина в Балчик е място за изследователска и научна дейност, студентски практики, инициативи, свързани с екологичното образование и изкуството.
Градината е спасителен център на редки и застрашени видове по Вашингтонската конвенция. Тя е член на Световния съвет на ботаническите граднии BGCI, Европейския консорциум на ботаническите градини, Образователната мрежа за екологично образование в ботаническите градини (EBGEN). Участва със своите колекции в обмена на семена Index Seminum с ботанически градини от цял свят.
Борисова градина

Борисовата градина е най-големият парк в София. Площта му е 3,02 кв. км.
При нейното създаване градината е разположена в покрайнини на столицата, които с разрастването на града влизат в неговия разширен център, а самата градина е разширена до Ловния парк. Благоустроена е предимно частта край центъра на столицата, а след бул. „Яворов“ става лесопарк.
Най-напред паркът е наречен Разсадник, впоследствие е наричан Пипиниер. До 1885 г. паркът е популярен и като Цариградска градина. След раждането на престолонаследника Борис Търновски е преименувана на Княз-Борисова градина.
По времето на тоталитарния режим (1944 – 1989 г.) името е сменено на Парк на свободата. В началото на 1992 г. паркът отново е наименуван на Борис III.
До Освобождението на терена е разположен турски военен полигон. През 1879 г. с общинско разпореждане значителна част от него е отредена за турско гробище. На 22 март 1882 с единодушно решение на Общинския съвет по предложение на кмета е предвидено създаването на парка. То среща критика с оглед окаяното състояние на столицата – кални улици и газени фенери.
През 1882 г. кметът на София Иван Хаджиенов възлага създаването на градината на швейцареца Даниел Неф. През 1883 – 1884 г. той изготвя проектите и засажда първите цветя и дървета. В края на века разсадникът носи и приходи за общината. Езерото на мястото на бившето мочурище е наречено Рибно (а по-късно: Езеро с лилиите). Работата на Даниел Неф се поема от Карл Неф и Емил Аман.
През 1903 г. в престрелка между слатинските шопи и полицията и военните загиват двама и са ранени десетки души. Причината била нежеланието на местните пасищата им да бъдат преустроени в парк.
По идея на Йозеф Фрай са направени фонтанът и балюстрадите на Рибното езеро. В началото на XX век е създадено езерото „Ариана“. За първи път в София плават лодки. Край него и в едноименната бирария се събира градският елит, свири и военна музика. През зимата се ползва за каране на кънки.
При тоталитарния режим в Борисовата градина са изградени детски кътове с играчки, летни естради и театър, читалня, тенискортове, паметници, конна база.
Сред най-видните управители са: Даниел Неф (1882 – 1900), Йозеф Фрай (1906 – 1934), Георги Духтев (1934 – 1944).
Днес в градината се намират Националният стадион „Васил Левски“ и стадион „Българска армия“, както и най-големият плаж в София – откритият плувен басейн „Мария-Луиза“.
Сред по-важните обекти в Борисовата градина са:
Илия Иванов (географ)

Илия Иванов Христов е български географ, геоморфолог и университетски преподавател, професор в Геолого-географския факултет на Софийския университет „Св. Климент Охридски“.
Роден е през 1902 г. в Буцелево, Босилеградско. По-късно се установява в Кюстендил, където работи и завършва гимназиалното си образование. В периода 1922 – 1927 г. е волнонаемен учител във Фердинандско и Радомирско. През 1931 г. завършва география в Софийски университет „Св. Климент Охридски“. След това учителства в Бургас и в Софийската търговска гимназия. През 1949 г. е поканен за преподавател в катедрата по Обща физическа география в Софийския университет. От 1952 г. е редовен доцент по физическа география. Същевременно е назначен за временен ръководител на катедрата по Физическа география на България и континентите, а след избирането му за професор през 1962 г. става редовен ръководител. Председател е на Българското географско дружество в периода 1965 – 1970 г.
Интересите на Илия Иванов са в областта на регионалната геоморфология на България, геоморфоложкото райониране и физикогеографското райониране на страната. Работи в областта на климатичната геоморфология и проучва еволюцията на редица планини и котловини в страната – Северозападна Рила, Сапаревобанската, Пернишката и Радомирската котловина. Изучава Източна Рила, Скринският пролом, Пиринското подножие към Санданско-Петричката котловина, оградните планини на Софийската котловина, периглациалният релеф на Рила. Източно от Бобошево установява льосови и льосоподобни седименти.
Чете лекции по Геоморфология на България, Физикогеографско райониране на България, Физическа география на България и други специализиращи дисциплини по геоморфология.
Илия Иванов е с големи заслуги за развитието на физическата география и най-вече ландшафтознанието. Изучава развитието на геофизиката и геохимията на ландшафта, на биогеографските проучвания, на геолого-географското развитие на териториите. Работи върху ландшафтното прогнозиране, методологията и методите в ландшафтознанието.
Атанас Стефанов (геолог)

Атанас Стефанов е български геолог, учител и университетски преподавател, старши научен сътрудник в Геологическия институт при Българска академия на науките.
Роден е на 17 ноември 1894 г. стар стил (30 ноември 1894 г. нов стил) в Беброво. Завършва гимназия в Търново през 1912 г. Започва да следва през 1914 г., но прекъсва поради Първата световна война, като завършва естествени науки в Софийския университет през февруари 1921 г. През 1920 – 1923 г. е учител в Търново, от 1923 до 1925 г. – във Враца, а през 1925 – 1926 г. в Пловдив. През 1926 г. е асистент по палеонтология и геология в Софийския университет.
Негов син е геологът Стефан Атанасов Стефанов. Почива на 16 февруари 1953 г. в София. Погребан е в парцел 9 на Централните софийски гробища.
С постъпването си като асистент в университета започва да се занимава с изучаването на планината Голо бърдо. Публикува пет статии свързани с палеонтологията и стратиграфията на триаската система. Автор е и на статии за брахиоподите, амонитите и бивалвиите. От планината Голо бърдо описва 80 фосилни вида. Триаската система на Голо бърдо я приема като еталон за сравняването ѝ с други части на България. През 1932 г. публикува статия за Горната креда от Голо бърдо, в която описва 28 фосилни вида. През 1934 г. извършва изследване на Еленския Предбалкан. Заедно с В. Цанков описва горнокредната фауна на Югозападна България.
В периода 1932 – 1947 г. е уредник на Геоложкия отдел в Царския естествено-исторически музей. През 1947 – 1953 е старши научен сътрудник в Геологическия институт при Българска академия на науките. През 1939 г. описва първата находка на фосилно насекомо в България, а през 1951 г. – първата фосилна жаба.
Участва в проучванията на геологията при строежите на язовирите „Студена“, „Копринка“ и „Блъсничево“. Изследва редица български пещери.
Основните приноси на Атанас Стефанов са в стратиграфията и палеонтологията на триаса в България. Автор и съавтор е на 10 палеонтоложки и палеонтолостратиграфски научни труда и една статия за пещерата Съева дупка.
Хладилника

„Хладилника“ е малък квартал на София, разположен в район Лозенец.
„Хладилника“ граничи с квартал „Лозенец“ на север (по бул. „Никола Й. Вапцаров“), с Южния парк на запад и с промишлена зона „Хладилника“ на юг (по улица „Хенрик Ибсен“) и на изток (по булевард „Черни връх“).
Западната част на „Хладилника“, между бул. Черни връх и Южния парк, има предимно жилищно застрояване. От средата на 90-те години на 20 век започва изграждането на многоетажни жилищни сгради с голяма гъстота. Районът е разположен в непосредствена близост с посолството на САЩ и Университетска болница „Лозенец“, разположена между ул. „Елиезер Папо“ и ул. „Козяк“.
Както в повечето райони в София с интензивно строителство, пътната инфраструктура в района на „Хладилника“ е крайно недостатъчна за нарасналото население.
Основната транспортна връзка на квартала с останалата част на София е метростанция „Витоша“ от линия М2. Също така тук се намира обръщателното колело на крайната спирка на трамваи № 10 и 15. Освен това тук е и първата спирка на някои от автобусите, които обслужват южните софийски квартали зад дъгата на околовръстния път (Бояна, Драгалевци, Симеоново), селата Бистрица и Железница, както и излетни линии до различни точки разположени в планината Витоша:
Мартин Гловня

Мартин Франц Гло̀вня е български географ, геоморфолог.
Роден е в София на 8 ноември 1919 г. в семейството на поляци, заселили се в България. През 1943 г. завършва география в Софийски университет „Св. Климент Охридски“ при доц. Гунчо Гунчев и проф. Димитър Яранов. По време на студентските си години работи като библиотекар в библиотеката на списание „География“ към Университетска библиотека, а след завършване на образованието си е стажант учител в ІІІ Софийска мъжка гимназия. Участва в бригадирското младежко движение и работи по строежа на жп линията Перник – Волуяк като ръководител на младежка група. От 1948 г. е преподавател в Геолого-географския факултет на Софийски университет. Първоначално води упражнения по картография и физическа география на България. През 1963 г. получава научното звание доцент. Почива на 16 януари 1986 г. в София.
Научните му интереси са в областта на геоморфологията, комплексната физическа география на България и континентите и ландшафтознанието. Проучва Рила, Пирин, Витоша и Калоферска планина. Изследва глациалния и периглациалния релеф в България, определя възрастта на глациалните форми и стадиите на заледяване. За първи път установява наличието на сезонна и денонощна геокриолитозона в Средна Рила.
Мартин Гловня има големи приноси във физическата география на континентите. През 1967 г. излиза първият учебник по тази дисциплина, чийто автор е доц. Гловня, а през 1982 г. излиза и негово преработено издание в съавторство с Екатерина Благоева.
Той е дългогодишен член на комисията по транскрипция и на редакционни съвети на издателства, списания и др.
Принстънски университет

Принстънският университет (на английски: Princeton University) е частен университет, намиращ се в град Принстън, щата Ню Джърси, САЩ.
Като член на Бръшляновата лига (Ivy League), той е един от най-престижните университети в света. Създаден е през 1746 под името Колеж на Ню Джърси. Преименуван е на Принстънски университет през 1896.
Хумболтов университет на Берлин

Хумболтовият университет на Берлин (на немски: Humboldt-Universität zu Berlin) е най-старият университет в град Берлин, Германия. Той е основан през 1810 година от Вилхелм фон Хумболт. Първоначално се нарича Берлински университет, от 1828 година – Университет „Фридрих Вилхелм“, а от 1949 година носи днешното си име.