davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Kon-Tiki Museet

Kon-Tiki Museet er et museum på Bygdøynes i Oslo som huser fartøy og kulturgjenstander fra Thor Heyerdahls ekspedisjoner. Museet er en privat stiftelse.
Heyerdahl (1914–2002) ble verdensberømt da han i 1947 krysset Stillehavet med balsaflåten «Kon-Tiki». Siden fulgte spektakulære seilaser med sivbåtene «Ra» og «Tigris». Med sine forhistoriske seilaser viste Heyerdahl at det tidlige mennesket mestret seilet før det fant opp salen og hjulet.
På Kon-Tiki Museet kan man se originalfartøyer og oppdaterte utstillinger om Heyerdahls ekspedisjoner, deriblant «Kon-Tiki», «Ra», «Tigris», Påskeøya, Fatu-Hiva, Tùcume, Galápagos, en 30 meter lang hulevandring, undervannsutstilling med en 10 meter lang hvalhai, Thor Heyerdahls bibliotek, Personen Thor Heyerdahl og Tiki pop-kultur. Den originale Oscar-vinnende Kon-Tiki-filmen vises hver dag kl. 12 i kinoen i underetasjen. Museet har butikk. I 2011 ble Thor Heyerdahls arkiver på Kon-Tiki Museet innlemmet i UNESCOs Memory of the World Archives.
I 2019 gikk Kon-Tiki Museet med på å returnere tusenvis av gjenstander som Heyerdahl hadde borttatt fra Påskeøya.
Thor Heyerdahl og Knut Haugland, besetningsmedlem fra «Kon-Tiki», tok initiativet til å bygge Kon-Tiki Museet. Haugland ledet og utviklet stedet i mer enn 40 år, de fleste av dem i tillegg til sitt faste arbeid i Hæren. Internasjonalt kjent for sine dristige aksjoner under vemorkaksjonen, anså Knut Haugland sitt virke ved flere museer som et bidrag til økt kulturforståelse, fred og forsoning.
Kon-Tiki Museet ble bygd i flere trinn. Det åpnet dørene første gang 15. mai 1950 i en enkel trebygning, men publikumsinteressen ble snart så stor at det behov for et mer permanent bygg. Det ble tegnet av F.S. Platou og Otto Torgersen og sto ferdig i 1957. For å finansiere bygget, ble «Kon-Tiki»-flåten sendt på Europa-turne. Den var innom både Köln, Amsterdam, Bussel og Paris. I 1978 ble museet utvidet for å huse «Ra II» etter Ra-ekspedisjonen i 1969 og 1970.
Kon-Tiki Museet er en privat stiftelse som drives uten offentlig støtte. Gjennom årene har utallige celebriteter besøkt museet, blant andre dronning Elisabeth II, kongen av Thailand, Dwight D. Eisenhower og Bill Clinton og Bill Gates med familie.
Chester Nimitz

Chester William Nimitz (født 24. februar 1885 i Fredericksburg i Texas, død 20. februar 1966 på Yerba Buena Island ved San Francisco) var en amerikansk admiral.
Nimitz hadde opprinnelig planer om å begynne ved West Point, men der var det ingen ledige plasser. Han klarte imidlertid å komme inn på United States Naval Academy i Annapolis i 1901 og han ble uteksaminert i 1905 som nummer 7 av 114.
Karrieren kunne imidlertid få en hurtig avslutning da han som 22-årig fenrik («ensign») i 1907 kjørte destroyeren Decatur på en mudderbanke ved Filippinene. Han ble stilt for en militær domstol, anklaget for å ha satt et marinefartøy i fare. For dette fikk han en reprimande.
Han ble overført til skolevirksomhet, men etter et par år var han tilbake som skipssjef, denne gangen på forskjellige ubåter, av de første som kom i tjeneste. I tiden fram til første verdenskrig var han også en periode i Nürnberg og Gent og studerte blant annet ulike dieselmotorer.
10. august 1917 ble Nimitz adjutant for admiral Samuel S. Robinson, som var sjef for ubåtstyrkene i Atlanterhavet. 6. februar 1918 ble han utnevnt til kommandørkaptein og stabssjef («Chief of Staff») for Robinson og fikk et anbefalelsesbrev for det arbeidet han la ned. Utover i resten av verdenskrigen fikk han stadig større ansvarsområde i forhold til ubåtoperasjonene.
I mellomkrigstiden hadde han forskjellige kommandoer, men studerte også en periode ved Naval War College i Newport i Rhode Island. Han tjenestegjorde både som skipssjef og i stabsfunksjoner.
Etter angrepet på Pearl Harbor 7. desember 1941 ble Nimitz den 31. desember 1941 admiral og sjef for den amerikanske Stillehavsflåten (Commander in Chief of the Pacific Fleet and Pacific Ocean Areas) og han ledet sjøkrigen mot Japan fra sitt hovedkvarter på Hawaii.
Den 19. desember 1944 ble han utnevnt til Fleet Admiral, den høyeste admiralgraden som tilsvarer fem-stjernes general. Han etterfulgte Ernest King som marinesjef (Chief of Naval Operations) den 15. desember 1945 og gikk av 15. desember 1947.
Honolulus store motorvei, Nimitz Highway, er oppkalt etter ham. Den amerikanske flåtens største hangarskip kalles «Nimitzklassen» som følge av navnet på det første skipet i klassen, USS «Nimitz».
Nordvestpassasjen

Nordvestpassasjen er en sjørute ifra Atlanterhavet til Stillehavet via den arktiske øygruppen i nordlige Canada.
De ulike øyene i arkipelet er skilt fra hverandre og det kanadiske fastland av en serie av Arktiske sjøveier som tilsammen er kjent som Nordvestpassasjen.
Fra det 15. århundre til det 20. århundre sendte mange europeiske land ut ekspedisjoner for å finne passasjen for å etablere en raskere handelsrute til Asia. Det var på leting etter denne passasjen at mesteparten av den nordamerikanske øst- og vestkysten ble oppdaget og kartlagt.
I 1539 sendte Hernán Cortés en ekspedisjon under ledelse av Francisco de Ulloa, som skulle seile langs dagens Baja California for å finne passasjen. 8. august 1585 kom den engelske oppdageren John Davis frem til Cumberland Sound på Baffin Island. I 1609 seilte Henry Hudson opp Hudsonelva for å lete etter passasjen. Hudson var senere involvert i oppdagelsesferder til Nord-Canada, og oppdaget Hudsonbukta.
Jens Munk prøvde i 1620, på oppdrag fra Christian IV å finne Nordvestpassasjen, men kom ikke lengre enn Hudson Bay.
I 1845 forsøkte en velutstyrt britisk ekspedisjon ledet av John Franklin å bryte seg vei igjennom isen ifra Baffinbukta til Beauforthavet. Da ekspedisjonen ikke returnerte ble det organisert et utall redningsekspedisjoner. Det var disse ekspedisjonene som kartla større deler av passasjen.
Den første til å seile hele passasjen var den norske oppdageren Roald Amundsen, som hadde heist anker i 1903 akkurat i tide for å unngå hissige kreditorer som ville stoppe ekspedisjonen. Reisen ble gjennomført på tre år med den lille ombygde fiskebåten «Gjøa». Den ekstreme tidsbruken hadde sin årsak i at han valgte en rute som var kommersielt upraktisk for gjennomfarten. I tillegg var passasjen tidvis meget grunn.
Den første krysning fra vest til øst var med skonnerten «St. Roch» i 1940 under kaptein Henry A. Larsen. Med samme skip var Larsen også den første til å ta seg igjennom passasjen på en enkelt årstid (1944).
Ved utgangen av 2018 hadde totalt 290 skip krysset hele Nordvestpassasjen fra Atlanterhavet til Stillehavet eller omvendt. Båtene hadde benyttet ni forskjellige ruter øst for Beauforthavet:
Passasjen er opphavet til en uenighet mellom Canada og USA. USA ser på passasjen som internasjonalt farvann, mens Canada mener at det er canadisk område. Skip som vil seile gjennom passasjen må ha tillatelse fra canadiske myndigheter.
Sommeren 2000 dro flere skip nytte av tynnere sommeris i passasjen og tok seg igjennom. Det er mulig at global oppvarming kommer til å gjøre passasjen farbar i større deler av året, noe som gjør passasjen attraktiv som shippingrute. Skip som skal fra Asia til Europa sparer 4000 km ved å benytte passasjen i motsetning til dagens shippingruter gjennom Panamakanalen.
Roar Hauglid

Roar Hauglid (født 26. desember 1910, død 18. november 2001) var en norsk kunsthistoriker. Han var Norges fjerde Riksantikvar (1958–1977), og han fikk tilnavnet «kulturens forsvarsminister».
Studiene ved Universitetet i Oslo avsluttet han i 1937 med magistergradsavhandlingen Setesdalens stavkirkeportaler. En studie i portalornamentikkens historie. Fra 1936 hadde han arbeidet for Riksantikvaren, og han ble etter dette bedt om å fortsette. I 1950 tok han en doktorgrad i kunsthistorie og avhandlingen er trebindsverket Akantus. Mestrene i norsk treskurd. Hauglid var også forfatter av en rekke andre verk om kirker og kirkekunst, blant annet om norske stavkirker.
Etter å ha arbeidet for Riksantikvaren siden 1936 ble han i 1946 utnevnt til førsteantikvar. En av hans oppgaver i denne stillingen var å stå for to større utstillinger 1954 i Brussel og Paris med tema norsk kunst gjennom 1000 år. Disse utstillingene resulterte blant annet i at UNESCO ga ham i oppdrag å stå for et større verk om norsk malerkunst i middelalderen. Norway : paintings from the stave churches kom ut i 1955 og ble oversatt til tysk, fransk og norsk.
Etter at han i 1958 ble riksantikvar sørget Hauglid ved hjelp av alternative, godt dokumenterte løsninger, for at flere bygninger og miljøer ble bevart. Blant annet forhindret han at Botsfengselet ble revet for å gi plass til politihuset, at en regulering i Gamlebyen i Oslo som ville ha resultert i en bro foran Oslo ladegård og en skjæring gjennom Middelalderparken ble realitet, og at Akershusborgens forterreng ble ødelagt av «grunnlinjen». I Bergen var Hauglid blant dem som berget Bryggen for ettertiden. Dessverre tapte han også en del slag, som for eksempel bevaringen av Enerhaugens trehusbebyggelse og Empirekvartalet i Oslo.
Ved siden av at Hauglid var aktiv i bevaringssaker landet over, arbeidet han dessuten med etablering av avdelinger i Bergen, Tønsberg og Trondheim og oppbygging av konserveringsatelierer på Akershus dit Riksantikvaren under hans ledelse etterhvert flyttet.
For sitt arbeid mottok Hauglid flere utmerkelser, han var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden, ridder av Æreslegionen og kommandør av Nordstjerneordenen. I 1951 ble han valgt inn i Det Norske Videnskaps-Akademi, i 1963 i Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, i 1968 innbudt medlem av Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien i Stockholm og Finska fornminnesföreningen.
The Mandalorian

The Mandalorian er en amerikansk science fiction-serie basert på og lagt til Star Wars-universet skapt av George Lucas. Serien hadde premiere på Disneys strømmetjeneste, Disney+ 12. november 2019. Seriens handling er lagt fem år etter filmen Return of the Jedi, og flere tiår før The Force Awakens, og følger en mandalorian som lever utenfor regimet til Republikken. Jon Favreau har ansvar for seriens manuskript og fungerer som produsent sammen med Dave Filoni, Kathleen Kennedy og Colin Wilson.
I 2021 kom serien The Book of Boba Fett, en spin-off av The Mandalorian, hvor handlingen er satt mellom 2. og 3. sesong.
Handlingen i The Mandalorian foregår «etter Imperiets fall og før fremveksten av First Order» og følger «en ensom revolvermann i de ytre delene av galaksen langt unna Den nye Republikkens autoritet». Din Djarin opererer som oftest i de ytre delene av galaksen. Han blir ansatt av noen med forbindelse med Det galaktiske imperiet for å få tak i barnet Grogu, men Djarin velger i stedet å flykte for å beskytte spedbarnet. Samtidig som han forsøker å gjenforene Grogu med hans egen rase, blir han forfulgt av motstandere som ønsker å bruke det lille barnet til deres egne formål.
Opptaksstart for serien begynte i den første uken av oktober 2018 i Sør-California. 19. oktober 2018 besøkte George Lucas settet, som en bursdagsoverraskelse for Favreau. 25. oktober 2018 ble det rapportert at politiet etterforsket tyveri av flere uspesifisert elementer fra settet til The Mandalorian på Manhattan Beach Studios’ anlegg i Manhattan Beach i California.
Anasazikulturen

Anasazikulturen er en arkeologisk kultur i det nordlige Arizona og New Mexico, og inn i Colorado og Utah, det vil si regionen kalt Four Corners Area. Anasazi er navahospråk og betyr «de gamle fiendefolk». At dette var den egentlige betydningen av ordet anasazi (i stedet for bare «de gamle folkene», som man opprinnelig trodde) har ført til at man i USA etterhvert har forsøkt å innarbeide betegnelsen Ancient Pueblo Peoples («oldtidens pueblofolk»).
Anazasikulturens bærere var forfedrene til puebloindianerne. Som dyktige kurvflettere er de også blitt kalt «Basket Makers». Anasazitradisjonen utviklet flere varianter, med stammer med forskjellige språk: Hopi, tewa, tiwa, towa, keres og zuñi, og deres respektive forfedre.
Arkaeologene drøfter fortsatt om tidspunktet for når denne distinkte kulturen fremstod. Det man for tiden enes om, på grunnlag av terminologi definert av den såkalte Pecos Classification, antar at det skjedde omkring 1100-tallet f.Kr., under det arkeologene kaller Early Basketmaker II Era. Fra tidlig av etter at utgravninger og forskning tok til identifiserte man anazasikulturens folk som forfedrene av moderne puebloer. Tre UNESCO World Heritage Sites i USA er tilknyttet puebloene: Mesa Verde National Park, Chaco Culture National Historical Park og Taos Pueblo.
Anasazikulturens bærere var bofaste med jordbruk i mindre skala på grunn av den knappe vanntilgangen. Maisen ble innført omkring 200 e.Kr., kunsten å lage steintøy senere. Framfor alt laget de svært tidlig kurver.
Fra 900-tallet e.Kr. og omkring 300 år framover nådde anasazikulturen sitt høydepunkt. Da oppførte de bemerkelsesverdige klippeboliger og terrassehus. Levninger etter kulturen finnes flere steder i det sørvestre USA, blant annet i sørvestre Colorado der Mesa Verde nasjonalpark ligger.
I nordvestre New Mexico ligger Chaco Canyon-gruppen der Pueblo Bonito er det største byggverket. Bygningen er terrasseformet oppført av mørkebrun sandstein i en veldig halvsirkel og har en gang vært fem etasjer høy, hvorav fire gjenstår. Puebloen er 220 meter lang og inneholder en rekke nedsenkede rituelle møterom - kivaer -, og rundt 800 andre rom. Her kunne seg omkring år 1100 huses om lag 1200 personer (men de fleste var besøkende utenfra). Bygningen ble omgitt av store maisåkrer og hager. Pueblo Bonito ble forlatt mot slutten av 1200-tallet, antakelig etter mange års tørke.
Pink Floyd: Their Mortal Remains

Pink Floyd: Their Mortal Remains var en temporær utstilling som ble vist i 2017 på Victoria and Albert Museum i London om det britiske rockebandet Pink Floyd. Utstillingen åpnet 13. mai 2017 og skulle opprinnelig vare til 1. oktober, men ble så godt besøkt at den ble forlenget til 15. oktober 2017.
Utstillingens tittel gjenspeiler teksten «I've got a grand piano to prop up my mortal rests» fra sangen Nobody Home fra albumet The Wall.
Utstillingen ble promotert blant annet gjennom medieopptredener av alle de tre gjenlevende bandmedlemmene (David Gilmour, Nick Mason og Roger Waters), og designeren Aubrey Powell, samt en oppblåsbar gris som fløy over museet og BBCs Broadcasting House.
Utstillingen dokumenterte bandets historie i kronologisk rekkefølge, og endte opp med deres gjenforening i 2005 på Live 8, med opptak av bandet som fremfører "Comfortably Numb", ved bruk av spesialremikset lyd, levert via AMBEO, en Sennheiser 3D-lydteknologi, over 17 kanaler og 25 høyttalere, hvorav syv er subwoofere.
Utstillingen omfattet masker, dokumenter, instrumenter og utstyr. Den inneholdt også gjenstander som et håndskrevet brev fra Syd Barrett til Jenny Spires, hans daværende kjæreste, og sykkelen hans.
Etter London ble utstillingen vist Roma i 2018, og gikk derfra videre til Dortmund, Madrid og fra september 2021 til januar 2022 i Los Angeles.
Abraham Trembley

Abraham Trembley (født 3. september 1710, død 12. mai 1784 i Genève ) var en sveitsisk naturforsker og zoolog. Trembley er best kjent for å være den første til å studere polypper og for å være blant de første til å utvikle eksperimentell zoologi. Trembley kom fra en offisersfamilie fra Genève. Trembley ble tildelt den vitenskapelige utmerkelsen Copleymedaljen i 1743.
Skeuomorfisme

Skeuomorfisme (fra gresk: skeuos – kar eller verktøy, og morphe – form) eller retroimitasjon er et fenomen innen moderne design hvor elementer fra tradisjonell produktdesign imiteres uten å beholde dets opprinnelig funksjonelle egenskaper. Skeuomorfisme brukes for å oppnå en dekorativ effekt, gi inntrykk av at gjenstanden er eldre enn hva den faktisk er, eller for å skape en gjenkjennelsesfaktor.
Skeuomorfe elementer brukes ofte for å ikke vike for mye fra den tradisjonelle utformingen av liknende produkter. For eksempel kan man i moderne møbler finne ukonstruktive elementer av tesktilsømmer og nagler tiltenkt å imiterere en tradisjonell utforming. Billige elektriske artikler av plast imiterer ofte elementer av dyrere materialer som skinn, tre og metall. En imitering er likevel kun av skeuomorf art hvis ormamentieringen refererer til elementer med en opprinnelig funksjon.
Eksempler på skeuomorfisme er mobiltelefoner med ringelyd som gamle analoge telefoner, digitale kamera som spiller av et lydklipp for å gjengi klikket fra et speilreflekskamera, jukselommer på klær, sigaretter med korkimiterende papir rundt filteret, navimiterende hjulkapsler eller imitert tekstilstruktur på syntetiske stoffer.
Skeuomorfisme i programvare finnes ved bruk av grafiske elementer som søker å imitere uttykket til fysiske objekter. Virkemiddelet brukes både dekorativt og for å øke brukervennligheten ved gjenkjennelse og affordans. Skeuomorfisme i programvare arter seg ofte ved fremstilling av elementer som tredimensjonale ved bruk av høylys og skyggelegging.
Eksempler på skeuomorfe elementer i grafiske brukergrensesnitt kan både være interaktive elementer som skruknotter, av/på-brytere, tangenter, arkfaner og skyvebrytere – og rent dekorative lementer som materialteksturer, skruer, ventilasjonshull og båndopptakere.
Bruk av skeuomorfisme i grafiske brukergrensesnitt har blitt kritisert for å være ukonstruktivt, forstyrrende og plasskrevende.
Credokirken

Credokirken er en norsk frimenighet som har blitt definert som megakirke, som holder til på Kråkenes i Bergen. «Credo» er latin og betyr «jeg tror». I sin form er Credokirken karismatisk og inspirert av Trosbevegelsen og pinsebevegelsen. Visjonen til menigheten er å være «et hjem hvor vi følger Jesus, og gjør Han synlig». I tillegg til det vanlige menighetsarbeidet driver Credokirken Kafé, bokbutikk, internasjonalt arbeid og nødhjelp. Credokirken driver Bergen kristne grunnskole og Bibelskolen Impact.
Pastor er Olav Rønhovde.
Menigheten het tidligere Levende Ord Bibelsenter Bergen, men byttet navn og profil i 2009. Levende Ord har sin bakgrunn i frimenigheter pastor Enevald Flåten etablerte på Jæren på 1980-tallet og en kristen grunnskole som startet der i 1990. Bibelsenteret i Bergen ble imidlertid dannet først da Enevald Flåten flyttet virksomheten og startet en ny menighet og grunnskole der i 1992.
I løpet av 2006 var menigheten preget av oppgjør med økonomisk uorden og lederstrid på grunn av dette. Dette førte til en nedgang i antall medlemmer. Enevald Flåten ble i slutten av november samme år sagt opp, etter at han og menigheten ble enige om en sluttpakke. Misjonsleder Olav Rønhovde overtok da midlertidig pastorstillingen ved Levende Ord Bibelsenter. I 2008 ble Rønhovde ny hovedpastor for menigheten.
Skolene som menigheten startet, følger vanlige læreplaner, men det kristne budskapet er sentralt i alle fag. Skolene er idag blitt et samarbeidsprosjekt mellom flere menigheter i Bergen. Man satser heretter på at skolene skal være «allkristne» friskoler, det vil si kristne skoler for alle.
Både menigheten og dets tidligere pastor Enevald Flåten var kjent for sitt konservative syn i saker om likestilling, homofili og konflikten mellom Israel og palestinerne. Dette var også bakgrunnen for at menigheten ble parodiert av den kontroversielle parodimenigheten Svevende ord bibelsenter, som Levende Ord flere ganger truet med politianmeldelse. Menigheten står ellers for en bibeltro, radikal kristendom med tradisjonell, bibelsk seksualmoral som også innebærer motstand mot fri abort. Menigheten har nå bestemt seg for å fokusere på forkynnelse av evangeliet og misjon.
I 2012 hadde 1 395 medlemmer meldt seg ut av Credokirken sammenliknet med toppåret 2005. Medlemsnedgangen var på 55 prosent. Den skyldes blant annet konflikter i forsamlingen i 2006.
Per 2023 hadde menigheten 1042 tilskuddstellende medlemmer, og i 2019 et ukentlig antall besøk på cirka 2 000 mennesker.
Albin Express

Albin Express er en seilbåt som ble tegnet av en av Sveriges mest kjente båtkonstruktører, Peter Norlin, i 1978. De fleste Expressene ble laget hos Albin Marin i noen hektiske år fra 1979 til 1982 da det ble produsert over 1100 stykker. Den største flåten finnes naturlig nok i Sverige, men de senere årene er det mange norske seilere som har reist over kjølen for å hente hjem en Express. Flåten i Norge teller i dag over 230 båter og en stor del av disse er aktive på regattabanen. Med omkring 50 påmeldte, har Albin Express vært den største klassen som har stilt i Færderseilasen de siste årene. Ved det kombinerte norges- og nordiske mesterskapet i Express i august 2014 deltok 109 Expresser, noe som gjorde konkurransen til tidenes største entype kjølbåtmesterskap i Norge. Klasseklubben i Norge heter Norsk Expressklub og har omkring 200 medlemmer.
Lars Nylander ved Albin Marin hadde observert J/24s seiersgang, og ønsket derfor å lage en liten, rask seilbåt. Den svenske båtkonstruktøren Peter Norlin fikk oppdraget og tegnet en lettseilet, rask og billig båt. Imidlertid kunne den nye båten med selvslående fokk ikke konkurrere med J/24 i lett vind, så Peter Norlin forlenget den forut og akter med en halv meter, gjorde stevnen brattere og erstattet den selvslående fokken med en 110 % fokk. Fabrikken i Kristinehamn satte alle kluter til og bygget båten på rekordtid. Expressen fikk raskt sitt gjennombrudd på det svenske markedet, da den var velseilende og som 3/4 fabrikat var prisen 49 900 svenske kroner.
Albin Express ble fra starten en enorm suksess, og båten ble raskt klassebåt og fikk klasseklubb. I september 1979 var det tid for det første svenske mesterskapet, hvor Peter Sundelin ikke uventet tok seieren.
Albin Marin AB produserte for fullt i perioden 1979–81 og mer enn 1000 båter ble bygget. Etter en intens periode gikk salget ned, og produksjonen fortsatte 1982–84 ved Nya Albin Marin AB på Gotland hvor man rundet byggenummer 1100. Alle disse Expressene ble levert som 3/4 fabrikat.
Albin Express-produksjonen opphørte i en periode, men Express produktion AB på Gotland fortsatte å bygge andre båter og gjenopptok produksjonen av Express i 1989–90. 10 båter ble bygget – en del i blå plast som ble levert til Finland. Etter det ble formene solgt til Rent-A-Boat, en virksomhet Bengt Söderberg, Peter Norlin og Jörgen Nilsson stod bak. Først i 2000 ble neste Express støpt: En rød luksus-Express med byggenr. 2000 ble bygget i Estland. I 2001 ble den neste bygget, men denne gang i Arboga. Og i 2002 ble byggenr. 2002 plastet av RS-Plast og ferdiggjort av eierne. I 2003 solgte Rent-A-Boat formene videre til Nya Expressbyggarna som bygget 10 båter. Finessabåtar AB i Trosa overtok formene i 2005 og selger nå nye Expresser.
Pros Mund

Pros Mund (født ca. 1589, død 13. oktober 1644) var en norsk-dansk offiser i trettiårskrigen.
Pros Mund ble etter all sannsynlighet født på adelsgården Birkevold i Eidanger. Ingen vet presis når han ble født, men foreldrene var Niels Mund og Ingeborg (Inger) Prosdatter Lauritsen, datter av lagmann i Skien Pros Lauridsen.
I tillegg til adelsgården Birkevold i Eidanger, eide Pros Mund også Rønnebæksholm og Grevensvænge i Danmark.
Pros Mund ble etter en utenlandsreise løytnant i fellesflåten den 14. juni 1624 med en lønn eller hyre på 150 danske riksdaler.
I 1633 fikk Pros Mund Island i len. En oppgave som han tok svært alvorlig.
Sitt siste tokt gjorde Pros Mund i perioden 25. august – 13. oktober 1644 til Østersjøen, hvor han hadde fått kommandoen etter E. Ottesen. Ifølge instruksen av 7. september skulle han med 17 skip ta stilling mellom Femern og Lolland. Han skulle la de mest egnede skip krysse kontinuerlig opp under svenskekysten og ved Kalmarsund. Farleden mellom Danmark og Holsten skulle holdes ren, men hvis den svenske flåte dro til sjøs, skulle han holde sin flåte sammen.
Den 12. september seilte han da av sted, som det ble sagt, med bange anelser. Sykdom hjemsøkte eskadren og hadde snart brakt 400 mann på sykelista. Da de den hollandske hjelpeflåte sammen med noen svenske orlogsskip var forventet å ville gå gjennom sundene, fikk Pros Mund ordre om (i oktober) å hindre dem i dette. Med hensyn på dette oppdraget holdt han sjøen mye lengre enn opprinnelig bestemt. Når han da skulle forflytte seg hjem med flåten, skulle han beordre fire skip til å krysse ennå en tid mellom Lolland, Falster og Vismar, og disse skipene skulle overvintre i Nakskov.
Men det ble annerledes. Den 13. oktober stod det ødeleggende slag under Lolland. Ved entringen av «Patentia» ble Pros Mund drept, «da han ikke vilde tage imod Kvarter»; eller etter en annen versjon: «efter given Kvarter ihjelskød Svenskerne hannem, hans Klæder hannem afrøvede og hannem saa blot og nøgen over Borde kastede». «Pros Mund var vel en behertzig Mand for et Skib, men om han var erfaren for en Admiral, ved jeg ikke» het det i en samtidig kritikk. Man mente at han hadde stor skyld i, at svenskenes angrep på ham ble en overrumpling.
Pros Mund var gift med Edel Urne som var datter av Johan Urne til Valsø, og de bodde i København i Helligkorsstræde.
Pros Mund
Continental Airlines

Continental Airlines var et flyselskap i USA. Det var en tid det femte største flyselskapet i USA, og verdens sjette største flyselskap. Selskapet hadde hovedkvarter i Houston i Texas, og fløy rutetrafikk over hele USA, samt flygninger til Europa og Asia. Selskapet fusjonerte i 2010 med United Airlines.
Continental Airlines opererte også flygninger i Norge, med ruter fra Oslo lufthavn, Gardermoen til Newark Liberty internasjonale lufthavn i Newark utenfor New York. Continental Airlines var medlem av Star Alliance fra 28. oktober 2009 til opphøret i 2012.
Continental Airlines ble etablert i 1934, da under navnet Varney Speed Lines. Navnet på selskapet kom fra eieren, som het Walter T. Varney. Han valgte tre år senere, i 1937 å endre navn på selskapet til Continental Airlines.
Selskapet opererte som innenriksselskap de første årene, men vokste stadig, selv om selskapet hadde et rutenett som begrenset seg til det nordamerikanske kontinentet. Selskapet gikk på 70-tallet, som en av de første, til anskaffelse av Boeing 747-maskiner, og begynte operasjoner med disse.
Finanskrisen på 80-tallet traff Continental Airlines hardt, som gjennom dette tiåret gikk konkurs to ganger. På midten av 90-tallet begynte selskapet igjen å ekspandere, og så mot det europeiske markedet, et flymarked som nå var deregulert slik at flyselskaper ikke lengre trengte søke om statlige konsesjoner til å operere ruter i de europeiske landene. Selskapet hadde et utstrakt rutenett i USA, Canada og Mexico, i tillegg til å operere ruter til de største europeiske og asiatiske destinasjonene.
Hovedflyplassene for selskapet var George Bush interkontinentale lufthavn ved Houston og Newark Liberty internasjonale lufthavn i Newark ved New York. Continental var ett av to amerikanske flyselskap som drev regulær rutetrafikk mellom USA og Norge, hvor det andre var US Airways.
Flåten bestod utelukkende av Boeing-fly, der over 250 Boeing 737 fly utgjorde flertallet av flyene. Litt tyngre ruter innenlands i USA ble betjent av Boeing 757 og Boeing 767-200 fly. På transatlantiske og andre interkontinentale flygninger ble Boeing 757, Boeing 767-200, Boeing 767-400 og Boeing 777-maskiner brukt. Mindre ruter til småbyer ble betjent av selskapet Continental Express, som blant annet brukte Embraer-fly. I tillegg var det en del uavhengige småflyselskap som markedsførte ruter som Continental Connection.
Continental Airlines flåte bestod utelukkende av Boeing-fly. Selskapet administrerte en flåte bestående av følgende fly: (oktober 2009)
Continental Airlines' rutenett inkluderte de fleste større byer i USA, samt flere i Canada og Mexico. Selskapet valgte også å satse tungt på destinasjoner i Europa, og da spesielt Storbritannia, hvor det opererte direkteflygninger til sju forskjellige destinasjoner. Continental Airlines hadde også enkelte ruter til Asia.
Gjennom sine datterselskap Continental Micronesia basert på Guam kunne selskapet tilby enda flere destinasjoner i Asia, samt i Oseania.
Kon-Tiki (Scouting)

Kon-Tiki refers to Scout and Guide raft building competitions held by Scouts South Africa and Scouts Australia. Named after Thor Heyerdahl's Kon-Tiki expedition of 1947, teams of Scouts and Guides age 11 to 17 compete to build and live on a raft for a weekend. Support crews compete in other events while the raft is afloat.
The Cape Town competition is held at the Sea Scout Base on the banks of Zandvlei, and was first held in the early 1980s. The event starts on the Friday afternoon with teams arriving and starting construction of the raft. The building criteria are very strict and judging takes place continuously until the raft launch on the Saturday at 2 pm. Much of the judging is related to safety.
The Gauteng competition is held at Arrowe Park in Benoni, Gauteng (previous events held at Murray Park, Springs). The first event was held in 1985 at Murray Park.
The competition is run in a very similar fashion to the Cape Town one, with the exception that the rafts launch at 11h00 on the Saturday morning. There are also numerous other activities and competitions for the support crew to partake in, such as the Beaver Challenge, Spare Time Activities, Dress-up competition and others. The 2015 theme was "Here be Dragons".
Kon-Tiki events have also been held in Port Elizabeth in the Eastern Cape.
In 2012, Scouts Australia (SA Branch) ran the first Kon-tiki Raft Challenge outside South Africa. The competition was based on that of the South Africans.
Ocean exploration

Ocean exploration is a part of oceanography describing the exploration of ocean surfaces. Notable explorations were undertaken by the Greeks, the Phoenicians, the Romans, the Polynesians, Phytheas, the Vikings, Arabs and the Portuguese. Scientific investigations began with early scientists such as James Cook, Charles Darwin, and Edmund Halley. Ocean exploration itself coincided with the developments in shipbuilding, diving, navigation, depth, measurement, exploration, and cartography.
Vancouver Maritime Museum

The Vancouver Maritime Museum is a maritime museum devoted to presenting the maritime history of Vancouver, British Columbia, Canada, and the Canadian Arctic. Opened in 1959 as a Vancouver centennial project, it is located within Vanier Park just west of False Creek on the Vancouver waterfront. The museum is affiliated with CMA, CHIN, and Virtual Museum of Canada.
The main exhibit is the St. Roch, a historic arctic exploration vessel used by the Royal Canadian Mounted Police. The museum also has extensive galleries of model ships, including one with historic model ships built entirely from cardboard or paper as well as a particularly fine bone model of the French warship Vengeur du Peuple which was built around 1800 by French prisoners of war, a Children's Maritime Discovery Centre, a recreation of the forecastle of Vancouver's ship Discovery, an extensive collection of maritime art, and a large library and archives.
Outdoor displays include the NASA undersea research vessel Ben Franklin and the boiler of the Beaver, the first steamship in the Pacific Northwest; it also has a small heritage harbour. There is a workshop where visitors can watch craftsmen build models. Of particular significance is the extensive Chung collection of material relating to Canadian Pacific steamships and original hand-drawn charts from Captain Cook's exploration of the Pacific. This collection is separate from the Wally Chung material housed at the Rare Books and Archives Collection at the University of British Columbia.
Raft Island

Raft Island is a private island and CDP located near the Pierce County community of Rosedale, Washington, United States. Gig Harbor, Washington is the nearest incorporated town, although unincorporated Artondale is much closer. The island features approximately 200 homes on 160 acres. All of these homes are served through the Gig Harbor post office.
Lieutenant Peter Puget of the Vancouver Expedition [led by Captain George Vancouver, arriving here in 1792] was the first recorded person that we know of to have landed on what we call today Raft Island. According to Edmond S. Meany, Raft Island was probably named from its appearance. In 1841 Charles Wilkes of the United States Exploring Expedition gave it the name "Allshouse Island", probably for Joseph Allshouse, a member of his crew.
47°19′44″N 122°40′08″W﻿ / ﻿47.32889°N 122.66889°W﻿ / 47.32889; -122.66889
Premio Dulce Chacón de Narrativa Española

El premio Dulce Chacón de Narrativa Española es un galardón literario español cuya primera edición tuvo lugar en 2004. Lo organiza la concejalía de cultura del ayuntamiento de la ciudad natal de Dulce Chacón, Zafra (Badajoz), en colaboración con la Junta de Extremadura y la Diputación de Badajoz. Pueden optar a él obras en castellano publicadas e impresas en España durante el año anterior al de la concesión del premio. Durante las primeras ocho ediciones tuvo carácter anual, pero en 2012 se decidió, debido a la crisis económica, que pasara a ser bienal.​
Está dotado con 9.000 euros y con la escultura El abrazo, del escultor mallorquín Iñaki Martínez.
Dulce de Aragón

Dulce de Aragón, también conocida como Dulce de Barcelona,​​​(1160​-1198), fue una infanta de la Corona de Aragón y reina consorte de Portugal (1185-1198).
Era hija de Ramón Berenguer IV, conde de Barcelona, Gerona, Osona, Cerdaña y Ribagorza y princeps en Aragón; y de la reina Petronila de Aragón, con cuyo matrimonio se uniría el patrimonio que a partir de finales del siglo XIII iba a ser conocido como Corona de Aragón. Sus esponsales con el infante Sancho, que ascendió al trono en 1185 como Sancho I, hijo del primer rey de Portugal, Alfonso Henríques, se celebraron cuando ella tenía unos once años de edad y su matrimonio posteriormente en 1174.​​ No se conoce mucho de su vida antes de su llegada al reino de Portugal ni de su dote o arras con motivo de su casamiento.​
«Formosa e excellente senhora, tranquilla e modesta, condizente no carácter com o nome»,​ la infanta Dulce fue, como se acostumbraba en la Edad Media, utilizada como una moneda de trueque para sellar una alianza que servía para «fortalecer Portugal y contener el expansionismo castellano-leonés» y cumplió el papel que se esperaba de ella como esposa y madre de una vasta prole.​​ Al mismo tiempo, reparaba la ruptura del compromiso de matrimonio entre la infanta Mafalda, hermana de su esposo, con su hermano el futuro rey Alfonso II de Aragón.​ En su primer testamento otorgado alrededor de 1188, su esposo el rey le donó las rentas de Alenquer, de las tierras en la ribera del Vouga, de Santa Maria da Feira y de Oporto.​
Dulce no sobrevivió mucho tiempo después del nacimiento de sus últimas dos hijas, Blanca y Berenguela, quienes pudieron ser gemelas, y falleció en 1198, probablemente de la peste y debilitada por los sucesivos partos. Recibió sepultura en el Monasterio de Santa Cruz en la ciudad de Coímbra.​
De su matrimonio con el rey Sancho nacieron once hijos, nueve de los cuales sobrevivieron a su infancia:
Tostada texana

La tostada texana (en inglés Texas toast) es un tipo de pan envasado precortado en rebanadas, el doble de gruesas que el pan convencional. El nombre es proclive a error debido a que no se vende tostado. Aunque puede usarse para las mismas recetas que las rebanadas de pan normales, es especialmente útil para platos que impliquen líquidos o donde el grosor extra pueda mejorar el resultado final, como es el caso de torrijas y fondues.
Popular en Texas y los estados cercanos, suele servirse tostada como acompañamiento de platos sureños, como el chicken fried steak, bagre frito​ y barbacoas.​​
La tostada texana pudo haber sido creada por vez primera en 1941 en el Pig Stands de Beaumont (Texas).​
Bimbo (España)

Bimbo Iberia (para España y Portugal) es una empresa española de alimentación propiedad de la empresa mexicana Grupo Bimbo.
La marca Bimbo la registró en España la panadería Blayet de la calle San Francisco de Alcoy (Alicante), cuando la multinacional quiso expandirse por España tuvo que abonar 1 millón de pesetas al panadero alcoyano para hacer uso de su marca.
Aunque actualmente comparten propiedad, la empresa funcionó de forma separada de su matriz desde 1978 hasta 2011, compartiendo solo el nombre. Desavenencias entre la empresa raíz y la filial llevaron a la separación y creación de entidades independientes en ambos países, que llevaron a que la filial española fuera adquirida por la multinacional estadounidense Sara Lee Corporation,​ hasta que en 2011 fue recomprada por la empresa mexicana Grupo Bimbo.​
En el año 2015 Bimbo compró el Grupo Panrico, sumido en una grave crisis económica, por 190 millones de euros. Para evitar problemas de exceso de cuota de mercado con la Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia, Bimbo se quedó con las marcas Donuts, Bollycao y Donettes y un año después vendió el negocio de pan de molde y su marca Panrico a Adam Foods.​
En octubre de 2017 la empresa trasladó su sede social de Barcelona a Madrid por la incertidumbre generada por el proceso soberanista catalán.​
El 25 de septiembre de 2019, la compañía presentó un ERE que afectaba a 290 empleados de Donuts, aduciendo una bajada en las ventas.​ Días más tarde, se anunció la compra de la factoría y el negocio de pan de molde de Paterna (Valencia) a Cerealto Siro Foods, pasando Bimbo de esta forma a ser interproveedor de Mercadona.​
(tortillas de trigo): "Rapiditas".
(repostería desayunos y meriendas): magdalenas reinas, napolitanas choco, pan de leche, cruasanes, cruasanes minicaos.
"Donettes Festival", "Donettes Verano", "Donettes Blue", "Donettes …No te rayes… ¡María!".
La marca de repostería "Madame Brioche", los bollitos "Bucaneros" y "Tunos", las galletas "Cuates" y las tortitas de arroz "Silueta" y "Tortazo" dejaron de producirse.
Desayuno andaluz

El tradicional desayuno andaluz es un tipo de desayuno ligero que consta principalmente de una pieza de pan tostado con aceite de oliva virgen extra ​y azúcar o tomate triturado, acompañada de alguna bebida como leche, zumo o café.​
En la celebración del Día de Andalucía, entre los actos que se celebran en los centros educativos, es la de servir desayuno andaluz al alumnado.​​​ También para la conmemoración de este día se realizan desayunos en hospitales, asociaciones​ y hermandades religiosas.​
Tiene orígenes en los jornaleros andaluces, que aprovechaban los pocos recursos de los que disponían. El desayuno tradicional andaluz original normalmente está compuesto de la siguiente manera:​
Una rebanada de pan, normalmente mollete antequerano,​ tostado, con aceite de oliva virgen extra, al que se le añade azúcar o sal. También es típico acompañar la tostada con aceite de oliva y tomate triturado o en rodajas. En ocasiones, también se le suele añadir jamón o ajo, este último puede ir en pequeños trozos o bien restregado sobre el pan tras tostarlo.
Otras variantes incluyen la tostada de mollete con aceite de oliva con sardina o acedía, o la tostada con manteca blanca o colorá, que puede incluir o no trozos de lomo de cerdo adobado (en cuyo caso se suele llamar pella o manteca con zurrapa).
Se suele servir de forma muy sencilla: el pan se tuesta ligeramente hasta que quede crujiente y algo áspero en su superficie, en este caso se suele romper la tostada con una cuchara o cuchillo para que pueda penetrar el aceite un poco más y luego se vierte un chorro con una alcuza. Dependiendo de los gustos, antes de verter el aceite de oliva hay gente que le frota un diente de ajo (a veces hay disponibles alcuzas con ajos dentro del propio aceite) y le echa un poco de sal.
Hoy en día es tan popular que no se limita a la comunidad autónoma de Andalucía, sino que se puede obtener un desayuno andaluz en cualquier parte de España, sobre todo en las cafeterías, donde hay instalados unos pequeños hornos eléctricos para tostar el pan.
Es muy popular la pulpa de tomate triturado para acompañar al pan con aceite. Son famosas las tostadas que se acompañan de jamón de cocido, jamón serrano o ibérico. Todas ellas con o sin tomate triturado o en rodajas. También son típicas las tostadas de paté, de mantequilla con mermelada o de queso.
En el año 2008, la Junta de Andalucía, comenzó a realizar una campaña «Conoce el desayuno andaluz», para dar a conocer y concienciar a escolares de entre 8 y 11 años del benefeicio de tomar este desayuno. Dicha iniciativa contó con el apoyo de los Consejos Reguladores de las DOP de aceite de Antequera, Aceite de Montoro-Adamuz y de la IGPTomate de La Cañada-Níjar.​
Un estudio del año 2015, estableció que la población andaluza tiene como base de su desayuno el andaluz con la tostada, con un 67'9% frente a bollería, galletas y otras opciones.​
Desayuno continental

El desayuno continental es un formato de desayuno ligero que se compone de café o té, panecillos, mantequilla, mermeladas, bollería, zumo o jugo de fruta, etc.​ y que es un estándar en la hostelería de origen occidental.
El desayuno continental tiene su origen en Inglaterra a mediados del siglo XIX, y su nombre es una abreviación de la expresión desayuno europeo continental que hace referencia a lo que los británicos consideran un desayuno de Europa continental.​​Por lo tanto, se diferencia de los desayunos anglosajones, que suelen ser más contundentes. Por ejemplo, el «desayuno americano» incluye huevos, embutidos, alubias (frijoles) y patatas (papas).
En muchos países, esta clase de desayuno es común en la mayoría de hoteles bed and breakfast por su versatilidad y rentabilidad.
Generalmente el desayuno continental se compone de:​
Desayuno americano

Desayuno americano es un programa de televisión argentino conducido por Pamela David emitido por América y producido por Jotax.​
Se emitía de lunes a viernes de 09:30 a 12:00 (UTC -3). Se trata de un magazín descontracturado de actualidad y humor, con muchas notas relacionadas al deporte y a los espectáculos.
Durante los primeros meses de 2012, Pamela David no pudo conducir el programa porque estaba embarazada, por lo que fue reemplazada por Toti Pasman.
Durante 2013 Toti dejaba la conducción reemplazado por la conductora Ernestina Pais, en marzo de 2013 el programa renovó la escenografía y el estudio. Ernestina llegó al programa en la 3.ª temporada pero a partir del 11 de mayo de 2013 dejó el programa y fue reemplazada por Toti Pasman.
El 12 de agosto de 2013 se renovó nuevamente la escenografía, para el retorno de Pamela David.
En marzo de 2017, Adrián Pallares se hizo cargo en la conducción hasta el final.
El 5 de mayo de 2017, fue el último programa de la primera etapa del ciclo en las mañanas de América TV. Entre 2017 y 2023 fue reemplazado por Cocinando para vos, Involucrados, Informados de todo, Buenos días América, Es por ahí y EPA!
En marzo de 2023 se anunció la vuelta del magazín el siguiente 10 de abril, tras seis años de ausencia del programa. El 5 de marzo de 2025, el programa actualiza escenografía y gráfica por el debut en su nuevo horario de 8 a 10hs.
Cocina fusión

La cocina fusión es un concepto general que se emplea en gastronomía para indicar tanto la mezcla de estilos culinarios de diferentes culturas como la mezcla de ingredientes representativos de otros países, mezcla de condimentos y/o especias, prácticas culinarias, etc. La fusión de las cocinas se realiza por diversas vías, en algunos casos puede ser motivada por la creatividad de una comunidad de cocineros (como ocurrió a comienzos de los 70), por la simple fusión de culturas debidas a desplazamientos físicos de las mismas (inmigración, diáspora, etc.) o por influencias geográficas o económicas (cercanía del país a la frontera, colonización, etc). El concepto se inicia y se define formalmente en los Estados Unidos en los años 1970 ensayando platos de contraste entre occidente-oriente y buscando la sorpresa del comensal. Se atribuye su nacimiento a este país debido a la gran mezcla de diferentes culturas y etnias que lo componen y que le dio origen: cada una de sus gentes, de esas diferentes etnias tratando de recrear la gastronomía de su país natal con ingredientes locales, a veces muy distintos. Asimismo, en varios países americanos, es común encontrar restaurantes de cocina fusión que mezclan elementos de la gastronomía indígena local con platos de su cocina tradicional criolla (herencia de la gastronomía española en Hispanoamérica) o de otros grupos étnicos presentes en el país donde se encuentra, como los afroamericanos y de otros inmigrantes europeos.​​
Con lo cual esta cocina requiere de un conocimiento profundo de varias cocinas regionales o de un equipo multiétnico para su elaboración. Su resultado es usualmente atrevido y dependerá de la capacidad creativa del Chef involucrado.
A continuación se detallan algunos ejemplos de fusión de diferentes cocinas en una entidad con personalidad propia, con sus propias costumbres, estilos, etc.
Roscos de Semana Santa

Los roscos de Semana Santa o roscos de azúcar son una preparación de repostería típica de la cocina granadina y almeriense, habitual en la época de cuaresma.​ Los ingredientes más típicos son la harina, huevos y toda la masa aromatizada con anís (a veces con canela). En algunas localidades es costumbre elaborar los roscos simultáneamente con el potaje de Semana Santa.
Según el lugar de elaboración, los roscos de Semana Santa se aromatizan de formas diferentes, por ejemplo los de San Fernando se caracterizan porque la especia predominante que se utiliza es el clavo (Syzygium aromaticum), en algunas ocasiones canela. Los ingredientes suelen ser harina de trigo, huevos y azúcar, clavo y anís molidos.​
Capirotada (postre)

La capirotada es un postre mexicano típico de los estados de Aguascalientes, Colima, Chihuahua, Coahuila, Durango, Nayarit, Sinaloa, Sonora, Zacatecas, Tamaulipas, Baja California, Baja California Sur, Jalisco, Michoacán, Guerrero, San Luis Potosí, Hidalgo, Guanajuato y Nuevo León, así como también en Nuevo México, Estados Unidos.​ Consiste en pan tostado, o añejado hasta que se deshidrata (en el caso de Jalisco de birote salado), cortado en rodajas que son puestas a cocer junto con trozos de plátano, pasas, nueces, guayaba y cacahuates, cubierto con jarabe de piloncillo y queso de mesa rallado.​ Este platillo se consume principalmente durante la época de la Cuaresma. Es un postre que ha sido pasado de generación en generación, y que ha sido adoptado por diversos países.​
En Jalisco, generalmente, se omiten las frutas y solamente se prepara con pasas, cacahuates, piloncillo y queso de mesa rallado. En Nayarit, se elabora de forma similar a la preparada en Jalisco y se pueden agregar frutos secos; otras, además de lo anterior, agregan un preparado de leche con canela; aunque también hay variantes saladas que incluyen cebolla y jitomate, sin el preparado de leche. En Nuevo León, se prepara con bolillo, queso Chihuahua, menonita, o manchego, pasas, cacahuates, coco y piloncillo. En Chihuahua, se le añade al final grageas de colores, entre las capas se añade cacahuate y nuez, e incluso el jarabe de piloncillo se mezcla con lácteos para dar cremosidad. La única pequeña diferencia entre la capirotada de Sinaloa y la de Sonora es que, en general, en Sinaloa usan la guayaba en lugar de la biznaga en la preparación. Es distinto a la capirotada que se consume en el centro del país, que no lleva frutas, nueces ni cacahuates, y que usa queso añejo en lugar de queso chihuahua o ranchero. Dicha capirotada es muy similar a las torrijas. En Sinaloa y otros estados del país se acostumbra a comerla los viernes de cuaresma.
Recientemente, se le ha adjudicado un significado espiritual en relación con la pasión de Cristo y el tiempo cuaresmal. De allí que el pan simbolice el cuerpo de Jesús, la canela representa la cruz, la miel de piloncillo el dolor de la preciosa sangre, el clavo los clavos de la crucifixión, el queso, el sudario y la fruta, grageas, coco y nueces la alegría de la Pascua que se espera.​