Våpenhus

Et våpenhus eller forhall er et forrom til menighetsinngangen i en kirke. Betegnelsen «våpenhus» brukes bare i Skandinavia og Finland (finsk: asehuone). På engelsk kalles det porch og på tysk Vorhalle («forhall»). Betegnelsen skriver seg trolig fra at rommet ble brukt som våpenlager (arsenal), og at kirken ofte ble brukt som tilfluktssted i urolige tider.
Det har vært antatt at ordet «våpenhus» skrev seg fra en skikk der menn i eldre tider la fra seg sine våpen i våpenhuset før de gikk inn i kirken. Dette nevnes først i Olaus Magnus' bok Historia de gentibus septentrionalibus («Historien om de nordiske folk») (1555). I sekstende bok (kap. 21-22) gir Olaus Magnus en livlig skildring av våpenbruk i tidligere tider, der menn på vei til kirken hadde med seg armbrøst og øks til forsvar mot bjørn og ulv; fremme ved kirken la de fra seg sine våpen, og inne i kirken var de trygge for ingen våget å stjele fra et hellig hus. Fremstillingen i tekst er illustrert med et tresnitt som viser våpen i et rom utenfor selve kirkerommet.
Olaus Magnus hadde trolig en romantisk forestilling om de gamle nordboere som et tappert og uredd folkeslag. Men svenske landskapslover inneholdt ikke noe forbud mot å ta med våpen inn i kirkerommet, og våpenhusene var ventelig for små, om alle skulle legge fra seg våpen der. I Norge var det til dels forbud mot våpen inne i kirken i kong Sverres og erkebiskop Jon Raudes kristenrett. Anna Nilsén konkluderer med at Olaus Magnus overdrev i sine skildringer, og at det er uvisst i hvilken grad allmuen bar våpen til daglig. De fleste våpenhus er bygd senere enn det opprinnelige kirkebygget, og flere er bygd like utenfor kvinnedøren. Det er tvilsomt at bønder vanligvis gikk rundt med våpen på seg.
I de eldste kirkene i Sverige og Skåne var det dør eller portal rett inn i kirkerommet. Senere ble vanlig å sette et våpenhus foran inngangen. I Skandinavia og Finland har de fleste kirker fra senmiddelalderen (rundt 1400) av vært utstyrt med et tilbygg foran hovedinngangen, ofte på sørsiden eller i vestenden. Et stort antall våpenhus i Skandinavia ble oppført rundt 1500 fra siste halvdel av 1400-tallet. I Sverige er de fleste våpenhus på sørsiden og ha saltak. I kirker med tårn i vest (kjent i Norge og på Gotland) har tårnfoten ofte tjent som våpenhus, som i Bø kirke i Hyllestad..
Norske stenkirker har ikke bevarte våpenhus, men det antas å ha eksistert en del av stavkonstruksjon. I Jämtland under norsk styre var våpenhusene ofte laftede. Grunnplanet er ofte rektangulært med saltak over. I Sverige er våpenhusene ofte oppført i naturstein og i Danmark i tegl. Ifølge Håkon Christie ble mellometasjer i norske steinkirkers vesttårn brukt som lager for militært materiell, mens den øverste etasjen ble brukt til kirkeklokke. Tårnet ble trolig også brukt til utkikk ved vakthold. Det finnes beretninger om at innbyggerne har forskanset seg i kirker ved væpnet konflikt. Noen få våpenhus har trolig blitt brukt som kapell med et lite alter. Personer som gjorde bot fikk i en periode ikke komme inn i kirkerommet, men måte oppholde seg i våpenhuset under messen og noen steder ble det innrettet en liten åpning (vindu) mellom våpenhus og skip slik at de kunne følge messen.
Stange kirke har en gjenmuret sørportal fra middelalderen og moderne inngang gjennom våpenhus oppført på 1800-tallet ved vestportalen. Bø gamle kirke fra 1100-tallet har våpenhus reist på 1600-tallet. Kviteseid kirke har ikke vestportal, bare portal i sør med våpenhus fra 1700 i form av en åpen sval. Dale kirke i Luster fikk våpenhus ved vestportalen på 1600-tallet. Tårnfoten i vestenden av Værnes kirke har ikke portal og er bare tilgjengelig fra skipet; tårnfoten har trolig fungert som baptisterium (dåpshus) og ikke som våpenhus.
Stavkirkenes svalganger som flere steder har blitt utvidet med bislag som i Borgund stavkirke kan kanskje regnes som våpenhus. I kirker med vesttårn og inngang der fungerer tårnfoten som våpenhus. Stavbygde våpenhus fra middelalderens norske steinkirker er ikke bevart. I nyere tid var det i Norge en periode vanlig at kvinner skulle ledes inn i kirken av presten ved første kirkebesøk etter en fødsel. Disse «kirkegangskonene» ventet i våpenhuset som noen steder ble kalt «kjerringsvåli». I Finland og på Åland har det vært vanlig med våpenhus på sørveggen, også for kirker med tårn i vest, og våpenhusene ved middelalderkirkene er som regel en del nyere enn skipet.
Ordet «våpenhus» kommer trolig av norrønt vápnhús eller fra et mellomtysk ord for våpenlager, Waffenhaus eller Wappenhaus, og en alternativ tolkning er at navnet viser til et felles våpenlager i soknet. I eldre svenske former kalt waknhus (på finsk brukes ordet vaakuna i heraldisk sammenheng), wapnhus eller wapen huss. Betegnelsen er ikke funnet i norske middelalderske tekster. På moderne svensk kalles rommet for vapenhus. På mellomtysk finnes betegnelsene Waffenhaus og Wappenhaus i betydning «arsenal» eller «våpenlager», og uten tilknytning til kirke.
Anna Nilsén skriver at «arsenal» er den mest trolige betydning av ordet. Det er flere spor etter at kirkenes inngangsparti ble brukt som våpenlager i middelalderen. Trolig var dette våpenlageret felles for hele sognet. I Skandinavia var kirkene ofte de eneste murbygninger på landet, og skikket som tilfluktssted i urolige tider. I tyskspråklige områder kalles kirkers våpenhus for Vorhalle («forhall») og betegnelsen «våpenhus» er ikke kjent. På storgården Kvåle i Sogndal omtales i 1314 et vakna bud («våpenbod») som var reist ved siden av gårdens private kirke, og ble regnet opp blant gårdens nyttebygg. Våpenboden på gården Kvåle var trolig et våpenforråd eller arsenal. I Håkon Håkonssons saga heter det at noen av birkebeinerne gjemte seg i skotet ved Nannestad kirke, trolig et våpenhus foran en av portalene.
Martin Wangsgaard Jürgensen fremholder i sin avhandling og disputas om våpenhus som et oppbevaringssted for våpen er en myte; det er uklart hvordan navnet har oppstått.