davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
पंजाबी खाना

पंजाबी व्यंजन भारतीय उपमहाद्वीप के उत्तरी भाग में एक क्षेत्र पंजाब में उत्पन्न होने वाली एक पाक शैली है, जो अब पूर्व में एक भारतीय भाग और पश्चिम में एक पाकिस्तानी भाग में विभाजित है। इस व्यञ्जन में खाना पकाने के कई विशिष्ट और स्थानीय ढंंगों की समृद्ध परम्परा है। एक तंदूरी खाना पकाने का एक विशेष रूप है जो अब भारत के अन्य भागों, ब्रिटेन, कनाडा, हॉङ्कॉङ और विश्व के कई भागों में प्रसिद्ध है।
स्थानीय रूप से उगाए गए मुख्य खाद्य पदार्थ स्थानीय व्यंजनों का प्रमुख भाग होते हैं। विशिष्ट रूप से पंजाबी व्यञ्जन व्यापक शाकाहारी और माँस व्यञ्जनों के साथ अपने समृद्ध, मक्खनयुक्त स्वाद के लिए जाना जाता है। मुख्य व्यंजनों में सरसों का साग (एक साग जिसका मुख्य घटक सरसों के पत्ते है) और मक्की की रोटी सम्मिलित हैं।
बासमती चावल उत्तर भारत की स्वदेशी प्रजाति है, और इसका उपयोग करके विभिन्न माँस- और शाक-आधारित चावल के व्यञ्जन विकसित किए गए हैं।
शाही पनीर

https://www.blogger.com/blog/post/edit/5845170853872597185/3612623624214529145?hl=en
शाही पनीर एक उत्तर भारतीय व्यंजन है, जिसे पनीर से बनाया जाता है, यह व्यंजन भारतीय उपमहाद्वीप के क्षेत्रों में मूल रूप से बहुत लोकप्रिय है, इसको निर्मित करने के लिए क्रीम, टमाटर और भारतीय मसालों की मोटी ग्रेवी की अवश्यकता होती है।
मुगलई व्यंजनों के मलाईदार व्यंजनों (इसलिए मुगल भारत में शहंशाह के शाही शीर्षक के संदर्भ में "शाही" शब्द) के साथ उत्पन्न इस पकवान को किसी खास अवसर जैसे शादी, जन्मदिन, सालगिरह इत्यादि पर मेहमानों को परोसा जाता है| इसके साथ ढाबा या रेस्टुरेंट के मेनू में भी यह मुख्य पकवानों में से एक है|
शाही पनीर को घर पर सामान्य सी सामग्रियों जैसे कुछ खड़े व पिसे मसाले, टमाटर, प्याज़, अदरक, मक्खन व तेल, क्रीम क्रीम व मलाई, कुछ केसर व फ़ूड कलर के साथ गाढ़ी मखमली ग्रेवी में पनीर के क्यूब्स डालकर बनाया जाता है| चाहें तो अपने अनुसार काजू पेस्ट, हल्की मिठास के लिए चुटकी भर चीनी इत्यादि सामग्री भी डाल सकते है|
यह मुख्य रूप से पारंपरिक भारतीय फ्लैट-ब्रेड जैसे रोटी या नान, चावल और रोटी के साथ खाया जाता है। पनीर पनीर के लिए फारसी शब्द से लिया गया है, और शाही शाही (मुगल साम्राज्य के शाही दरबार के संदर्भ में) के लिए शब्द है।
इसी तरह के व्यंजनों में पनीर मक्खन मसाला और कड़ाही पनीर शामिल हैं। पनीर बटर मसाला और शाही पनीर के बीच सूक्ष्म अंतर यह है कि पनीर मक्खन मसाले में साबुत मसालों का अधिक उपयोग किया जाता है, जबकि पनीर मक्खन मसाले की तुलना में शाही पनीर का स्वाद मीठा होता है।
चपाती

चपाती, रोटी का एक प्रकार है। चपाती (IAST: capātī) कहा जाता है, रोटी, सफ़ारी, शबाती, फुलका और (मालदीव में) रोशी के रूप में भी जाना जाता है। भारत, नेपाल, बांग्लादेश, पाकिस्तान, श्रीलंका, पूर्वी अफ्रीका और कैरिबियन में भारतीय उपमहाद्वीप और मुख्य क्षेत्र से चपातियों को पूरी-गेहूँ के आटे से बनाया जाता है, जिसे अट्टे के रूप में जाना जाता है, पानी, तेल और वैकल्पिक नमक के साथ आटा को परात नामक एक बर्तन में तैयार किया जाता है, और एक तवा (सपाट कड़ाही) पर पकाया जाता है। भारत मे जहां रोटी के लिए आपको गेहूं, जौ, मक्का, बाजरा, चावल का विकल्प मिलेगा, वहीं अन्य देशों में इतने विकल्प की कोई गुंजाइश नहीं है। भारत के अनेक राज्यों में रोटी के आकार, प्रकार, स्वाद और नाम में बदलाव मिलने लगते हैं।
चपत शब्द (हिंदी: चपत) का अर्थ "थप्पड़" या "सपाट" होता है, जो हाथों की गीली हथेलियों के बीच आटे को थपकी देकर पतले आटे के गोल बनाने की पारंपरिक विधि का वर्णन करता है। प्रत्येक थप्पड़ के साथ, आटे को गोल घुमाया जाता है। श्री गुरु ग्रंथ साहिब जी में रोटी के रूप में चपाती को 15 वीं शताब्दी का उल्लेख किया गया है। बाबा फरीद जी द्वारा 12 वीं शताब्दी में लिखा गया शब्द "रोटी मेरी काठ की, लावण मेरी भी"। चपाती को 16 वीं शताब्दी के दस्तावेज ऐन-ए-अकबरी में मुगल सम्राट अकबर के जादूगर अबू-फजल इब्न मुबारक द्वारा लिखा गया है।
चमत्कारी चपाती

अंगूठाकार| चमत्कारी चपाती का एक क्लोजअप फोटो क्रेडिट, बीबीसी चमत्कारी चपाती या चपाती जीसस एक चपाती, या सपाट अखमीरी रोटी है, जो लगभग आठ सेंटीमीटर व्यास की होती है, जिसके बारे में विश्वासियों का दावा है कि इस पर चमत्कारिक रूप से ईसा मसीह की एक छवि है। इस चपाती को सितंबर 2002 की शुरुआत में बैंगलोर, भारत की शीला एंटनी द्वारा बैंगलोर में रखा गया था, और हजारों भक्तों और जिज्ञासु दर्शकों द्वारा देखा गया था।
चमत्कारी चपाती बेकर, शीला एंटनी, एक धर्मनिष्ठ कैथोलिक, प्रतिदिन दर्जनों रोटियाँ बनाती हैं। सितंबर 2002 में एक दिन उन्होंने अपने बच्चों को कुछ खाने को दिया। उनकी बेटी ने एक खाने से इंकार कर दिया, यहां तक कि टिप्पणी की कि इसे जला दिया गया था। एंथोनी इसे अस्वीकार करने के कगार पर था, लेकिन निरीक्षण करने पर देखा कि जलने का निशान वही था जो क्राइस्ट का था, जिसकी पुष्टि उसकी बेटी और उसके कई पड़ोसियों ने की थी। उन्होंने इसे अपने पल्ली पुरोहित जॉर्ज जैकब को सौंप दिया, जो सहमत हो गए और तुरंत इसे एक चमत्कार घोषित कर दिया। फिर इसे प्रदर्शनी के लिए एक कांच के मामले में भी रखा गया।
अगले कुछ दिनों में, लगभग 20,000 ईसाइयों ने दूर मैसूर और चेन्नई से इस रोटी के टुकड़े को श्रद्धांजलि देने और रिट्रीट सेंटर के केंद्रीय मंदिर में प्रार्थना करने के लिए यात्रा की, जहां चपाती प्रदर्शित की गई थी। ईसाइयों के अलावा, कई हिंदू और मुस्लिम भी चपाती देखने केंद्र आए थे। चपाती के बारे में जानकारी भारतीय राष्ट्रीय टेलीविजन पर प्रसारित की गई और द टाइम्स ऑफ इंडिया, द टाइम्स और ब्रिटिश ब्रॉडकास्टिंग कॉर्पोरेशन द्वारा भी रिपोर्ट की गई।
एक भारतीय पत्रकार, जिसे शुरू में संदेह था, ने व्यक्तिगत रूप से रोटी को देखकर "मिश्रित भावनाओं" का दावा किया।
संशयवादियों का दावा है कि मन अक्सर देखता है कि वह क्या चाहता है, और यह कि चपाती वास्तव में यीशु के समान नहीं है, जैसा कि यह दक्षिण अमेरिका के लिए हो सकता है, भले ही एक अलग कोण से। इसके अलावा, जैसा कि यीशु का कोई समकालीन विवरण या समानता नहीं है, यह जानना असंभव है कि यीशु कैसा दिखता था।
कुल्चा

कुल्चा एक भारतीय रोटी का प्रकार है। भारत के साथ-साथ ये पाकिस्तान में भी लोकप्रिय हैं। प्रायः इसे न्हारी, छोले, माँस आदि के संग खाया जाता है। यह मैदा को किण्वन उठा कर तंदूर व तवे में बनाया जाता है।
मैदा को दही के साथ मल कर खमीर उठाया जाता है। फिर उसमें उबले सम्बार (मसाले) वाले आलू और कटे कान्दे आदि भर कर भरवां कुल्चे बनाये जाते हैं। इन्हें सुनहरे रंग का होने तक आने तवे व तंदूर में पकाया जाता है। फिर इस पर मक्खन लगा कर माँस व छोले के साथ परोसते हैं। बिना भरे हुए सादे कुल्चे बनते हैं।
कुल्चे का उद्गम ईरान में माना जाता है। इसके लखनऊ के व्यंजन विशेषज्ञों ने प्रयोग कर अंतरण बनाये हैं। इनमें कुल्चा नाहरी भी एक है। इसके विशेषज्ञ कारीगर हाजी जुबैर अहमद के अनुसार कुलचा अवधी व्यंजनों में सम्ममिलित विशेष रोटी है, जिसका साथ नाहरी बिना अधूरा है। लखनऊ के गिलामी कुलचे अर्थात दो भाग वाले कुलचे उनके परदादा बनाया करते थे। कुलचे गर्म खाने में ही आनन्द है अर्थात तंदूर से निकाले और परोसे जायें।
लखनऊ का रोटी बाजार

लखनऊ के अवधी व्यंजन जगप्रसिद्ध हैं। यहां के नवाबों ने खानपान के बहुत से व्यंजन चलाये हैं। इनमें बहुत प्रकार की रोटियां भी होती हैं। ऐसी ही रोटियां यहां के एक पुराने बाज़ार में आज भी मिलती हैं, बल्कि ये बाजार रोटियों का बाजार ही है। अकबरी गेट से नक्खास चौकी के पीछे तक यह बाजार है, जहां फुटकर व सैकड़े के हिसाब से शीरमाल, नान, खमीरी रोटी, रूमाली रोटी, कुल्चा जैसी कई अन्य तरह की रोटियां मिल जाएंगी। पुराने लखनऊ के इस रोटी बाजार में विभिन्न प्रकार की रोटियों की लगभग १५ दुकानें हैं, जहां सुबह नौ से रात नौ बजे तक गर्म रोटी खरीदी जा सकती है। कई पुराने नामी होटल भी इस गली के पास हैं, जहां अपनी मनपसंद रोटी के साथ मांसाहारी व्यंजन भी मिलते हैं।
रोटियों में शीरमाल, कुल्चा, रूमाली की मांग सबसे ज्यादा होती है, अन्य तरह की रोटियों की मांग मोहर्रम व रमजान में बढ़ जाती है। आर्डर तैयार करने में कारीगरों को 12 घंटों के बजाय 18 घंटे या उससे अधिक काम करना पड़ता है। क्योंकि रमजान के महीने में बिक्री का समय दिन में न होकर देर शाम से पूरी रात चलता है यानी शाम चार बजे से सुबह चार बजे तक। इस इलाके में बनने वाली तमाम रोटियों में से सर्वाधिक बिक्री शीरमाल की ही होती है। केसरी रंग वाली शीरमाल मैदे, दूध व घी से बनती है, जो बहुत ही खास्ता और सुस्वादु होती है। तंदूर में पकाने के बाद इन पर खुशबू के लिए घी लगाया जाता है। शीरमाल ‘कबाब’ और कोरमे की लज्जत बढ़ाती है। शीरमाल का वजन के हासिब से रेट तय होता है यानी 110 ग्राम से 200 ग्राम की शीरमाल 4 से 7 रूपये प्रति पीस बिकती है। इस गली के बाहर ही कई नामी होटल है। जहां स्पेशल शीरमाल तैयार की जाती है, जिनका दाम 16 व 20 रूपये है। इन्हें देशी घी व केसर में तैयार किया जाता है।
विशेषज्ञ के अनुसार शाही खाने में गिनी जाने वाली बाकरखानी रोटी अमीरों के दस्तरखान की बहुत ही विशष्टि रोटी थी। इसमें मेवे और मलाई का मिश्रण होता है। ये नाश्ते में चाय का आनन्द बढ़ा देती है। कारीगर बताते हैं कि बाकरखानी व ताफतान की मांग अब कम ही हो चली है। नान की मांग आम दिनों में कम रहती है। लोग शादी-ब्याह या खास अवसर पर आर्डर देकर नान बनवाते है। नान को नर्म व स्वादष्टि बनाने के लिए मैदे में दूध, दही, घी और रवा मिलाया जाता है।
एक उक्ति के अनुसार लखनऊ के व्यंजन विशेषज्ञों ने ही परतदार पराठे की खोज की है, जिसको तंदूरी परांठा भी कहा जाता है। इन पराठों को तंदूर में तैयार किया जाता है। पराठे नर्म रहे इसलिए इन्हें पानी की छीटें दे कर उस पर घी से तर किया जाता है। ईरान से आई रोटी यानी कुलचा पर स्थानीय प्रभाव रहता है। इसी तरह लखनऊवालों ने भी कुलचे में विशेष प्रयोग किये। कुलचा नाहरी के विशेषज्ञ कारीगर हाजी जुबैर अहमद के अनुसार कुलचा अवधी व्यंजनों में शामिल खास रोटी है, जिसका साथ नाहरी बिना अधूरा है। लखनऊ के गिलामी कुलचे यानी दो भाग वाले कुलचे उनके परदादा ने तैयार किये। कुलचे रिच डाइट में आते हैं और जुबैर साहब के अनुसार अच्छी खुराक वाला आदमी भी तीन से अधिक नहीं खा सकता है। ये पांच रूपये प्रति पीस मिलते हैं। कुलचे गर्म खाने में ही मजा है यानी तंदूर से निकले और परोसा जाये।
पूड़ी

पूड़ी व वास्तविक नाम पूरी (बहुवचन: पूड़ियाँ व पूरियाँ) एक भारतीय अकिण्वित रोटी है जिसे भारतीय-उपमहाद्वीप के कई देशों में भोजन के रूप में खाया जाता है। पूरी को सबसे अधिक कलेवे (सवेर के खाने) में परोसा जाता है, इसके अतिरिक्त यह विशेष व औपचारिक समारोहों में परोसी जाती है। प्रसाद के रूप में भी पूरियाँ बाँटी जाती हैं।
पूरी शब्द की व्युत्पत्ति संस्कृत के पूरिका शब्द से हुई है। पूरिका का उल्लेख प्राचीन हिन्दू संस्कृत ग्रंथों में किया गया है।
पूरी आटे से बनाई जाती है। इसके लिए कड़ा आटा गूंथा जाता है और कई बार इसमें थोड़ा सा लवण भी डाला जाता है। फिर इसे हल्का सा घी व तेल लगाकर बेल कर घी/तेल में तल लेते हैं। तलने से जब पूरियाँ फूल जाती हैं और इनका रंग सुनहरा हो जाता है तब इन्हें तेल से निकाल लिया जाता है। इन्हें प्रायः लप्सी, आलू की भाजी, छोले आदि के साथ परोसा जाता है।
मीठा जल

मीठा जल अथवा ताजा जल प्राकृतिक रूप से पृथ्वी पर पाया जाने वाला वह पानी है जो समुद्री और समुद्रतटीय लैगूनों के नमक मिश्रित जल से अलग है। इसे ऐसे जल के रूप में परिभाषित किया जाता है जिसमें 0.5 भाग प्रति हजार से कम लवण घुले हुए हों।
यह पृथ्वी पर कई रूपों में पाया जाता है जैसे हिम टोपियों के रूप में ध्रुवीय क्षेत्रों में या ऊंचे पर्वतों पर, नदियों में प्रवाहित धरातलीय जल, जमीन के नीचे स्थित भूगर्भिक जल, मिट्टी में उपलब्ध नमी के रूप में मृदा जल, झीलों तालाबों और पोखरों में स्थित जल इत्यादि के रूप में।
वस्तुतः मीठा जल या ताजा जल शब्द समुद्री खारे जल से अलग सारा जल है जो पृथ्वी पर पाया जाता है। यह पेय जल का समानार्थी नहीं है और पेय जल इसका एक हिस्सा मात्र है। वास्तव में पृथ्वी पर उपलब्ध मीठे जल का काफ़ी हिस्सा पीने योग्य नहीं है क्योंकि उसमें रासायनिक अथवा जैविक दूषण पाया जाता है।
ख़ुबानी का मीठा

ख़ुबानी का मीठा हैदराबादी बिरयानी के बाद परोसने के लिए एक उपयुक्त मिठाई है। ख़ुबानी और कस्टर्ड से बनती यह एक विशिष्ठ मिठाई है।
इसमें हल्के से खट्टास की महक वाली मीठी ख़ुबानी की प्युरी में इलायची और केसर जैसे भारतीय मसालों का समावेश है और इसे मलाइदार वैनिला कस्टर्ड पर परोसा जाता है।
कुरकुरे सूके मेवे की सजावट से यह मिठाई शाही और शानदार बनती है। ख़ुबानी का मीठा हैदराबादी शादी में परोसे जाने वाले अत्यावाश्यक व्यंजन है।
Sheermal

Sheermal (Persian/Urdu: شیرمال, Hindi: शीरमल,:, also spelled shirmal, is a saffron-flavored traditional flatbread eaten in Iran and the Indian subcontinent. The word sheermal is derived from the Persian words شیر (translit. sheer, Sanskrit Kshir) meaning milk, and مالیدن (translit. malidan) meaning to rub or to knead. In a literal translation, sheermal means milk-rubbed. It was introduced to North India by the Mughal emperors during the medieval period. It became a delicacy of Lucknow, Hyderabad and Aurangabad. It is also part of the Awadhi cuisine and is enjoyed in Bhopal and Pakistan.
Shirmal is a mildly sweet naan made out of maida, leavened with yeast and baked in a tandoor or oven. Shirmal was traditionally made like roti. Today, shirmal is prepared like naan. The warm water in the recipe for naan roti was replaced with warm milk sweetened with sugar and flavored with saffron and cardamom.
In Iran, there are slight regional variations in the preparation of sheermal. As such, it is sometimes sold as a souvenir when travelling between the regions.
In India, especially in the city of Lucknow, shirmal is sometimes served with kababs, tikkia, or alongside nihari.
Doubles (food)

Doubles is a common street food originating in Trinidad and Tobago and is of Indo-Trinidadian origin. It consists of curried chickpeas served on two fried flatbreads. It is normally eaten during breakfast, but is also eaten occasionally during lunch or as a late-night snack and popular hangover food.
Doubles as a dish was created in Princes Town by Emamool "Mamoodeen" Deen and his wife Raheman Rasulan Deen in 1936. Deen used to sell curried chickpeas over single fried flatbread with chutneys. When his customers began requesting to double the bara in their orders the name “doubles” was coined.
It has been speculated that it was inspired by a northern Indian dish called chole bhature (or sometimes channa bhatura). Chole bhature is made by combining channa masala and bhature (poori), which is a fried bread made with maida flour, a common flour in Indian baking.
As a base for the curry, onions, garlic and curry powder or plain turmeric powder are fried briefly. Boiled and drained chickpeas are added together with some water and spices, primarily cumin. The curry is cooked until the chickpeas are tender. A dough is prepared, shaped into flattened circles and briefly deep fried. Doubles can be served spicy, sweet, or savory. Condiments include spicy pepper sauce, kuchela, or green mango, culantro, cucumber, coconut, and tamarind chutneys.
Given the diversity of Trinidad, doubles is credited with its ability to "define and maintain symbolic boundaries of identification", and is considered an authentic standard of Trinidadian cuisine. Doubles is a comfort food for displaced Trinidadians in major cities across the globe. Its consumption has been credited with developing a "deep psychological imprinting" among them, and as such is considered culturally significant for how it encapsulated Trinidadian identity into a simple and unique snack.
Trinidadian-Canadian filmmaker Ian Harnarine has released two films, the 2011 short film Doubles with Slight Pepper and the 2023 feature expansion Doubles, which centre in part on the significance of doubles as a signifier of Trinidadian culture among Trinidadian expatriates.
Tandyr nan

Tandyr nan is a type of Central Asian bread cooked in a vertical clay oven, the tandyr or tandoor. It is circular and leavened with yeast, and typically has a crisp golden surface. They are often decorated by stamping patterns on the dough, and can be topped with ingredients like sesame seeds, nigella seeds, or thinly sliced onion.
Large tandyr ovens used to bake nan as well as cook meat are typically located outdoors. Unlike Indian tandoor ovens, in Central Asia the tandyr can be used in a vertical or horizontal position, although the bread is always baked in the fashion of a vertical oven, with the bread stuck onto the inner walls of the oven. The leavening can derive from sourdough starter, as is traditional, or from brewers yeast. Several filled variants of the bread exist, such as Uyghur gosh nan and Turkmen atli nan. Bakers of nan are called nonvoys.
Nan is often decorated with a central design in the shape of a circle consisting of patterned dots. This design is created with a stamp known in Uzbekistan as a chekich or in Turkmenistan or by Uyghurs in Xinjiang as durtlik. In addition to giving each bakery's nan a distinct design, the holes created by the chekich allow steam to rise from the flattened interior part of the nan. A radial pattern of slashes or dots can also be added with a bosma, a tool often made with reused bicycle spokes. Other bakers may use a chekich several times on the surface of their nan. Nan for festive occasions may have more elaborate designs or color added. Nan for engagements is often colored pink and yellow.
In Uzbek culture, non has great cultural importance and is used in many ceremonies marking phases of life. Newborn babies have non placed under their heads to symbolize long life, and toddlers learning to walk have non placed between their legs to signify wishes of a blessed journey through life. Non is an essential wedding food, and on the day of the wedding, a bride and groom take bites of a non each, and finish it the following morning for their first breakfast as husband and wife. A similar tradition is also done when a son leaves for military service or to work or study abroad: the son will take bites of two non and they will be dried and hung on the ceiling until he returns.
Non is treated as an important object, and should not be placed on the ground or cut with a knife (it is almost always broken by hand). If non is dropped, it should be placed on a wall or in a tree for birds, and the phrase aysh Allah (God's bread) is spoken aloud.
Obi non or lepyoshka (лепёшка, "flatbread"), is a kind of flatbread in Afghan, Tajik and Uzbek cuisine. It is shaped like a disc and thicker than naan. Obi non are baked in clay ovens called tandyr.
Tohax (тоқаш/toqash, токоч, توغاچ, Тоғач, Samarqand noni/Самарқанд нони), also known as toqach or toghach, is a type of tandyr bread consumed within the Xinjiang Uyghur Autonomous Region of China, as well as in many regions of Central Asia (Kazakhstan, Kyrgyzstan, Uzbekistan).
SNCF

SNCF (Société nationale des chemins de fer français) er et fransk offentlig foretak hvis oppgave er å tilby togtransport for passasjerer og gods, samt å sørge for drift og vedlikehold av jernbane­infrastrukturen i landet. SNCF har omtrent 180 000 ansatte og et jernbanenett bestående av cirka 32 000 km. 1 500 km av dette er såkalt høyhastighetslinje og 14 500 km elektrifisert. Selskapet gjennomfører ca. 14 000 tog-operasjoner hver dag. Selskapets hovedkontor ligger i Paris.
SNCF er operatør for nesten hele Frankrikes jernbane-nettverk, inkludert TGV (Train à grande vitesse, som betyr "Høyhastighetstog"), Paris' Transilien lokaltog, og enkelte deler av RER (Réseau express régional, "Regionalt ekspress-nettverk"), et annet lokaltogsnettverk som betjener Paris.
Tidligere var SNCF også eier av selve jernbanenettet, men dette har endret seg som følge av nye EU-direktiv. Siden 1997 er alle spor og annen infrastruktur eiet av et eget statseiet selskap, Réseau ferré de France.
SNCF ble etablert i 1938 ved nasjonaliseringen av Frankrikes fem største jernbaneselskaper. (Chemin de fer betyr 'jernbane', bokstavelig, 'vei [laget] av jern'). Disse var:
Den franske stat har 51 % eierandel i SNCF og har støttet selskapet med store statlige subsidier. I 1970-årene etablerte SNCF TGV-programmet i den hensikt å lage verdens raskeste jernbanesystem. I 1981 ble den første TGV-linjen, fra Paris til Lyon, åpnet. TGV-linjer og TGV-teknologien er senere blitt solgt til flere europeiske land samt Sør-Korea.
Ramla

Ramla (hebraisk רַמְלָה, Ramlāh; arabisk الرملة, også kalt Ramle og noen ganger Rama), er en by i Israel med blandet arabisk og jødisk befolkning.
Ramla ble grunnlagt ca. 705–715 etter Kristus av den umajjadske kalifen Suleiman ibn Abed al-Malik. Byen ble da en del av og et knutepunkt i Jund Filastin, som var en av fire underprovinser i umajjadene og abbasidenes kalifat-provinser i Syria.
Ramlas økonomiske betydning hadde sammenheng med byens strategiske beliggenhet, hvor to hovedtrafikkårer møttes: Hovedveien fra Syria til Egypt krysser hovedveien fra Jerusalem til havet. Byen har blitt erobret mange ganger i løpet av sin historie, av abbasidene, ikhshididene, seldsjukkene, korsfarerne, muslimene, mamelukkene, osmanene og Storbritannia.
I de tidligere årene av korsfarerstaten Kongeriket Jerusalem ble kontrollen over byen viktig strategisk, og dette førte til tre påfølgende slag om byen, i 1101, 1102 og 1105 mellom korsfarerne og mamelukker fra Ashkelon. Da korsfarernes kontroll over området ble stabilisert, ble byen et adelsete innen Kongeriket Jerusalem. Byen fikk en økonomisk betydning, og ble en adkomstvei for pilegrimer på vei til Jerusalem. Byen ble på denne tiden antatt å være byen Arimatea, nevnt i Bibelen som hjemstedet til Josef fra Arimatea.
Under det arabiske og det osmanske styret ble byen et viktig handelssenter i Palestina. Napoleons armé okkuperte Ramla i 1799 på vei til Arce. Etter svartedaudens utbrudd i 1347, som reduserte befolkningen sterkt, flyttet en kommunitet av fransiskanerordenen til byen.
Ifølge Israels statistiske sentralbyrå besto byens befølkning i 2001 av 80% jøder, 16% muslimske palestinere og 4& kristne palestinere. Byen er hovedsete for karaittene i Israel. I 2006 bodde det 12 000 jødiske immigranter fra det tidligere Sovjetunionen og 5 000 jødiske immigranter fra Etiopia i byen. Byen har også rundt 2 000 innbyggere som stammer fra Karachi i Pakistan.
De siste årene har det gjennomført endringer for å utvikle og forskjønne byen, hvilket har blitt hindret av likegyldighet og økonomiske problemer. Et kommunalt museum åpnet i 2001.
Byen er distriktshovedstad for Sentraldistriktet, og er tilknyttet Israels jernbanesystem på linjen mellom Tel Aviv og Jerusalem. Den opprinnelige stasjonen var fra april 1891 og var Israels eldste, men en ny stasjon åpnet i 12. april 2003.
Byen fikk alvorlige skader på grunn av jordskjelv i 715, 1033, 1068, 1546 og 1927.
Gjøvik stasjon

Gjøvik stasjon er endestasjonen på Gjøvikbanen og ligger midt i Gjøvik sentrum, på vestsiden av Mjøsa. Stasjonen ble åpnet 28. november 1902 da banen ble forlenget fra Jaren. Stasjonen betjenes av passasjertog til Oslo drevet av Vy Gjøvikbanen.
Stasjonsbygningen ble tegnet av jernbanearkitekten Paul Armin Due. Den er bygget i pusset tegl, og utvidet i 1937 og 1952. Stasjonen viser variasjonene i historismen med nyromanske rundbuevinduer og tysk renessanse med dekor i bindingsverk. Bygningen er fredet både utvendig og innvendig etter vedtak fra Riksantikvaren i 2002. På stasjonsområdet står det privet, uthus og lokomotivstall fra 1902 som ikke er fredet. Til sammen utgjør bygningene et godt bevart og helhetlig anlegg som viser samferdselshistorie. Stasjonsbygningen huser i dag turistinformasjonen for Gjøvik, Land og Toten (GLT-regionen). Gjøvik stasjon er fortsatt betjent av trafikkstyrer og har derfor ikke innkjøringssignal.
Helsingfors sentralstasjon

Helsingfors sentralstasjon (finsk Helsingin päärautatieasema; 1919-2010 Helsingfors järnvägsstation, finsk: Helsingin rautatieasema) er et landemerke, jernbanestasjon og trafikknutepunkt i Helsingfors.
Daglig reiser ca. 200 000 passasjerer over stasjonen, med busser, sporvogn, t-bane, nærtog og fjerntog. I løpet av 2019 var 37 005 824 pendlere via stasjonen. Stasjonen er Finlands viktigste fjerntogstasjon, med trafikk til de fleste store byene i landet. Sentralbanestasjonen, Rautatientori, og metrostasjon ligger i samme bygning. Alle tog fra Finland til St. Petersburg og Moskva i Russland går også fra Helsingfors sentralstasjon.
Jernbanesporene i Helsingfors ble bygget på 1860-tallet. Stasjonsbygningen, kledd i granitt, ble tegnet av Eliel Saarinen og innviet i 1919. Bygningen er kjent for sitt klokketårn og Lyhdynkantajat («Lanternebærerne»), statuer av Emil Wikström. Helsingfors sentralstasjon ble valgt som en av verdens vakreste jernbanestasjoner av BBC i 2013. Helsingfors sentralstasjon har blitt symbolet på hele jernbanenettet i Finland. For eksempel bruker det finske jernbaneselskapet VR bildet av stasjonen og statuene ved siden av hovedinngangen i sin reklame.
Helsingfors' første jernbanestasjon ble bygget i 1860 da Finlands første jernbanelinje åpnet mellom Helsingfors og Tavastehus. Arkitekt var Carl Albert Edelfelt.
Stasjonen ble raskt for liten, og i 1904 ble det utlyst en arkitektkonkurranse. Det kom inn 21 forslag, og Eliel Saarinen vant med et forslag som ble kritisert for sitt nasjonalromantiske uttrykk. En ny konkurranse ble utlyst, og avgjort i 1909. Den nye stasjonsbygningen, som fremstår som en overgang mellom nasjonalromantikk/art nouveau og funksjonalisme, åpnet 5. mars 1919. Bygningen er utført i finsk granitt, og dens mest karakteristiske trekk er klokketårnet, og fire statuer foran hovedinngangen, som bærer lamper.
Stasjonen har blitt utvidet og fornyet i flere omganger. På 1960-tallet ble den underjordiske stasjonstunnelen åpnet. De første overvåkningskameraene ble montert i 1968. I 1982 åpnet t-banestasjonen under jernbanestasjonen, og i 2000 fikk perrongene et glassoverbygg. Et slikt glasstak var beskrevet allerede i Saarinens første planer. I 2003 åpnet et kjøpesenterområde i vestfløyen, og samme år åpnet et hotell ved siden av vestfløyen, over plattform 12-19.
President Kyösti Kallio døde av et hjerteinfarkt på Helsingfors jernbanestasjon 19. desember 1940 på vei til sitt hjem i Nivala.
Stasjonen er angivelig verdens eneste jernbanestasjon med et Presidentens venterom. Rommet, på 50 m² brukes bare av presidenten og hennes gjester. Salen og dens møbler er formgitt av Eliel Saarinen, og rommet har to innganger: en mot hovedventerommet og en mot Jernbanetorget. Salen ble oppført for tsaren i 1911.
Grålum

Grålum er en bydel i Sarpsborg kommune i Østfold. Bydelen ligger 3 kilometer nordvest for Sarpsborg sentrum, midt på Tunøya.
Grålum har 2 000 arbeidsplasser, med Østfold politidistrikt, Skatteetaten (Skatt Øst), If Skadeforsikring, Caverion, Peab, Fortum, PwC og Infotjenester blant de største kontorarbeidsplassene.
Hotellkjeden Strawberry har et av sine største hoteller på Grålum, med kapasitet til å avholde landsmøter og store konferanser med opptil flere tusen deltakere. På kulturarrangementer kan det største konsertlokalet huse over 1 100 tilskuere. I hotellet ligger også aktivitetssenteret Superland, med treningssenter, klatrevegg, minigolf og et badeland med 25 meters treningsbasseng, sklier, strømkanal og voksenavdeling med dampbadstue, kaldkulp, treningssenter og spa. Tvers overfor hotellet ligger Inspiria science center med over 70 interaktive utstillinger innen miljø, helse, energi og verdensrom. Mellom Strawberry og Inspiria er det en aktivitetspark med over 500 meter sykkelbaner med lyskryss, rundkjøringer, gangfelt og kuperte partier.
Grålum har også tre dagligvarebutikker, bensinstasjon, bibliotek, helsetjenester, hotellrestaurant, kafeer, pizzarestaurant, gatekjøkken, barneskole, ungdomsskole og idrettshall.
Grålum omkranses av natur på alle kanter:
Grålum sentrum går i vest over i boligområdet Bjørnstad og i syd over i Grålumåsen og Kalleren. Disse fire grunnkretsene har 3 500 innbyggere, og utgjør kjernen i opptaksområdet til Grålum skole. Hele området er en del av kommunedel Yven, med totalt 7 600 innbyggere. Områder i bydelene Greåker og Vest-Tune sogner også til barneskolen på Grålum, så i sum har over 10 000 mennesker Grålum som sitt naturlige bydelssenter for daglige ærend. Ungdomsskolen på Grålum har også Jelsnes, deler av bydel Lande og grunnkretsen Vesteng som mulige opptaksområder, med ytterligere 6 700 innbyggere.
Grålum er det største veiknutepunktet mellom Oslo og Göteborg, og mellom indre og ytre Østfold, fordi hovedveiene E6 og fylkesvei 114 og 118 møtes der.
Nærmeste jernbanestasjoner er Sarpsborg (4 km), Fredrikstad (14 km) og Råde (15 km).
Busser til Praha, Berlin, København og Oslo stopper på Grålum.
På Grålum ligger hjemmebanen til Tune Idrettslag, som spiller i 6. divisjon, med de tidligere eliteseriestjernene Raymond Kvisvik og Lars Kristian Eriksen som sine mest kjente spillere.
Drammenbanen

Drammenbanen (opprinnelig Christiania – Drammenbanen (CDB), dernest Kristiania – Drammenbanen (KDB)) er en jernbanestrekning mellom Oslo og Drammen.
Banen ble vedtatt bygd av Stortinget 16. juni 1869 og knyttet Drammen til hovedstaden da den ble åpnet 7. oktober 1872. I Drammen var det en del motstand mot banen fordi man var redd at Drammen ville bli redusert til en forstad til Kristiania. Før jernbanen tok reisen minst 5 timer med dilligence eller med båt rundt Hurumlandet. I 1904 ble Lierbanen anlagt fra Lier stasjon til Svangstrand ved Tyrifjorden. Spørsmålet om sammenkobling av Vestbanestasjonen og Østbanestasjonen kom opp ved anlegget av Drammenbanen.
Banen var smalsporet, sporvidde 1067 mm, som de fleste 1800-tallsbanene i Norge. Fornyelsen og oppgraderingen av Drammenbanen rundt første verdenskrig er noe av det mest omfattende som er utført ved jernbanen i Norge. Banen ble lagt om til normalspor (1435 mm), elektrifisert, og strekningen mellom Sandvika og Oslo Vestbanestasjon fikk dobbeltspor. Drammenbanen ble åpnet som normalsporet bane 11. februar 1920. Elektrifisering ble vedtatt i 1912 som den første statlige banen i Norge. Elektrifiseringen Oslo V – Brakerøya ble fullført 26. november 1922 som den første av de statlige banene. Hakavik kraftverk ved Eikeren i Buskerud ble bygd for å forsyne banen med elektrisitet. I 1958 var strekningen mellom Sandvika og Asker stasjon ombygget til dobbeltspor, mens linjen videre mot Drammen fortsatt var enkeltsporet.
I 1973 ble den dobbeltsporete Lieråstunnelen åpnet og Drammenbanen lagt om mellom Asker stasjon og Brakerøya. Den 10,7 kilometer lange tunnelen var landets lengste, og medførte en radikal reduksjon av reisetiden.
Oslo vestbanestasjon ble lagt ned i 1989, etter at Oslotunnelen på strekningen Oslo sentralstasjon – Skøyen stasjon i Oslo var blitt åpnet i 1980, og trafikken gradvis overført til Oslotunnelen.
Den gamle, ensporete strekningen mellom Asker stasjon og Gullaug ble beholdt etter at Liertunnelen var åpnet, og fram til 1994 var Gullaug Spikkestadlinjens endepunkt. I 1994 ble godstrafikken nedlagt, og banen forkortet ved Spikkestad stasjon. Her går nå NSB lokaltog linje L1 Spikkestad - Asker – Oslo S – Lillestrøm.
Askerbanen, hvor siste strekning åpnet i august 2011, går parallelt med Drammenbanen mellom Lysaker og Asker og avlaster Drammenbanen, og eliminerer kapasitetsproblemene som oppstod på denne strekningen. For fremtiden vil den tradisjonelle Drammenbanen først og fremst fungere som lokalbane på strekningen mellom Skøyen stasjon og Asker stasjon.
Jernbanelinjen Sevilla–Cádiz

Jernbanelinjen Sevilla–Cádiz (spansk: Línea de alta velocidad Sevilla-Cádiz) er en spansk jernbanestrekning mellom Sevilla og Cádiz.
Cádiz hadde tidligere en forholdsvis dårlig forbindelse med resten av jernbanenettet, det ble derfor besluttet å forbedre denne. Som forberedelse ble det bygd nye holdeplasser i området rundt Cádiz i begynnelsen av 1990-årene. År 2000 ble det bygget en ny city-tunnel gjennom Cádiz med flere underjordiske stasjoner, denne ble ferdig allerede i 2001. I 2004 startet utbyggingen av de ensporete strekningene mellom Cádiz og Jerez de la Frontera til to spor. Sidelinjen til Campus Puerto Real ble åpnet i 2005.
Strekningen er under oppgradering til høyhastighetsbane, den er planlagt ferdig i 2012. Linjen følger den opprinnelige traséen og har iberisk sporvidde (bredspor, 1668 mm), svillene er imidlertid konstruert for en senere ombygning til normalspor. Banen er planlagt for en maksimal hastighet på 250 km/t, alle planoverganger er fjernet.
Det er planlagt at deler av linjen i tillegg til jernbanetrafikken skal trafikkeres av et bybanesystem med to linjer. Linje 1, mellom Cádiz og Chiclana de la Frontera, er under anlegg og ventes satt i drift i 2012. Linje 2, mellom Cádiz og Jerez lufthavn, er planlagt, traséen skal gå over en ny bru over Cádizbukta, denne ventes ferdigbygd tidligst midten av 2014. Når strekningen er ferdig utbygd vil den bli betjent av høyhastighetstog, regionaltog, bybane og godstog.
* Overgang i Sevilla.
Vestmarkabanen

Vestmarkabanen (Paradisbanen) var en jernbanestrekning som gikk mellom Skotterud og Vestmarka i Eidskog kommune i Hedmark. Strekningen var 14,3 km lang og ble åpnet 15. oktober 1918. Banen var den første jernbanestrekningen i Norge som mistet persontrafikken. Persontrafikken ble nedlagt alt 30. januar 1931. Godstrafikken mellom Buåa og Vestmarka ble nedlagt 15. februar 1961, og banen ble helt nedlagt 1. juni 1965.
Veggli

Veggli er et tettsted i Rollag kommune i Buskerud. Tettstedet har 353 innbyggere per 1. januar 2023, og ligger i Numedal ved Numedalslågen omtrent 66 kilometer nord for Kongsberg sentrum. Veggli kirke ligger her.
Veggli er hovedsentrum i Rollag kommune.
Fra Veggli går det vei vestover over Vegglifjell. Den fører til Veggli Fjellstue og Vegglifjell Skisenter, og videre til Tessungdalen og Austbygde i Tinn kommune i Telemark. Veien har grusdekke og bomavgift, og er vinterstengt.
Den nå nedlagte Veggli stasjon var et stoppested på jernbanestrekningen Numedalsbanen.
Veggli skole er stedets barne- og ungdomsskole. Det finnes også barnehage på Veggli.
Stedets kirke er Veggli kirke; i tillegg har bygda Veggli fjellkapell.
Rollag og Veggli idrettslag ble etablert i 1897 og har mange aktiviteter. Mogan stadion er hjemmebanen til Rollag og Veggli Idrettslag, og består av en gressbane i fullskala og klubbhus.
Garderbakken, som er Numedals største hoppbakke, ligger i Veggli.
Rollag og Veggli Skyttarlag er en aktiv klubb som årlig har deltagere på Landskytterstevnet. Laget har eget klubbhus med både innedørs og utendørs skytebane.
Veggli er en del av Trillemarka-Rollagsfjell natureservat. På Vegglifjell opparbeides det 12 mil med langrennsløyper om vinteren. Der finner man også Veggli fjellstue, som tilbyr overnatting og mat. Vegglifjell skisenter ligger ved Killingdalen, og har også matservering i Killingdalen Skistugu.
I tilknytting til Veggli skole og barnehage ligger det en lysløype som benyttes som turområde om sommeren og langrennsløyper om vinteren. Der er det også bygd gapahuk og grillhytte.
Om sommeren kan man finne flere badeplasser ved Numedalslågen, som renner igjennom Veggli. På oversiden av sentrum ligger en badedam der det er støpt to badeplasser; én for små barn og den andre for ungdom og voksne.
Ved badedammen finnes også en jettegryte.
Både i Numedalslågen og i mange fjellvann kan man fiske; fangsten består hovedsakelig av ørret. Kjærredammen er en regulert dam som grenser mot Norefjord; den er et godt fiskevann både med båt og stangfiske.
Det har vært en stor hytteutbygging over mange år i området: på Vegglifjell finnes det ca. 2200 hytter.
Veggli er inngangen til Hardangervidda. Fastboende i Rollag og Veggli kan søke om jegeravgiftskort (jaktkort) til reinsjakt på Hardangervidda.
Fra Veggli starter også Nordmannsslepa, som er et fellesnavn på tre ferdselsveier over Hardangervidda som i gamle dager bandt Østlandet sammen med Hardanger. Man kan gå fra Veggli til Bergen over fjell og vidder. Kjemhus Gravfelt med omkring 30 gravrøyser ligger der Nordmannsslepa går ned i Veggli.
Via Vergjedalen er det merket sti for gåtur til Madonnastatuen i Eggedal i Sigdal kommune.
Eiger

Eiger er et fjell på 3970 moh i Bern-Alpene i Sveits, mellom byene Brig i Wallis og Interlaken i Berner Oberland. Eiger er den østligste toppen i et fjellmassiv som også omfatter Mönch (4 107 moh) og Jungfrau (4 158 moh).
Fjellet ble første gang besteget 1858. Den stupbratte og svært krevende nordveggen (Nordwand) regnes som en av de vanskeligste i hele Alpeområdet og ble ikke besteget før i 1938. I årene før var det flere forsøk med fatalt utfall som førte til at veggen fikk tilnavnet Mordwand (norsk: mordvegg).
Jernbanestrekningen Jungfraubahn går fra Kleine Scheidegg og i tunnel gjennom Eiger og Mönch til Jungfraujoch der den ender i Europas høyest beliggende jernbanestasjon, 3 454 moh. Det er anlagt tunnelstasjoner slik at man kan nyte utsikten blant annet fra Eigers nordvegg.
Fjellkjeden med Eiger, Mönch og Jungfrau er godt synlig flere steder nordfra og området der er derfor et yndet turistmål i Bern-alpene. Massivet er nevnt i skriftlige kilder tilbake til 1200-tallet. Toppene kalles ofte «Jetten» (Eiger), «Munken» (Mönch) og «Jomfruen» (Jungfrau). Navnet Eiger kan henge sammen med det greske ordet akros som betyr «skarp» eller «spiss» eller med det tyske eigen, som betyr «egenartet».
Fjellet er utgangspunkt for den amerikanske actionfilmen Iskald hevn fra 1975. Filmen bygger på Rodney William Whitakers populære spenningsroman The Eiger Sanction fra 1972.
Det mislykkede forsøket på å klatre Eigers nordvegg som Andreas Hinterstoißer og Toni Kurz fra Berchtesgaden foretok sammen med østerrikerne Willy Angerer og Eduard Rainer i 1936 er dramatisert i den tysk-sveitsisk-østerrikske filmen Nordwand (2008) regissert av Philipp Stölzl.
Jernbane i Albania

Jernbanen i Albania administreres av det nasjonale jernbaneselskapet Hekurudha Shqiptare (HSH), som betyr Albanias jernbane. Selskapet opererer et jernbanenettverk med normalspor, og alle tog trekkes av tsjekkisk-bygde ČKD dieselelektriske lokomotiver. Jernbanenettverket er ungt, og det var Enver Hoxha som etter krigens slutt i 1945 tok initiativet til å bygge en jernbane.
Albanias første normalsporede jernbanestrekning ble bygd først i 1947, selv om noen smalsporstrekninger fantes fra før. Det er en internasjonal forbindelse med Montenegro som bare har vært brukt til godstrafikk, men denne linjen (fra Shkodër til Podgorica) ble brutt i 1997, før den til slutt ble restaurert i 2002.
HSH har i dag følgende jernbanelinjer som brukes til passasjertransport:
Skinnene på linjen Milot–Rubik–Rrëshen har blitt delvis fjernet for å reparere linjen som går til Montenegro. Det finnes også flere linjer som kun er beregnet for godstrafikk.
Jernbanenettverket ble promotert i stor grad av det totalitære regimet til Enver Hoxha. I denne perioden ble det forbudt å bruke privat transport, og regimet klarte faktisk å stoppe den private transporten på en effektiv måte. Siden det tidligere regimets sammenbrudd har det vært en betydelig økning i antall bileiere og busstransport. Mens noen av landets veier fortsatt er i svært dårlig forfatning har det vært andre prosjekter (f.eks. bygging av en motorvei mellom Tirana og Durrës) som har tatt mye trafikk fra jernbane.
Landets jernbaneinfrastruktur har behov for betydelige investeringer. Noen togenheter og noe jernbaneutstyr ble skadet under uroen i Albania i 1997. Stort sett alle vognene som brukes nå har blitt kjøpt fra andre europeiske jernbaner, og har en lang historie bak seg. Enkelte av togene er i en forfallen tilstand. Selv om den offisielle fartsgrensen er 80 km/t, viser april 2007-utgaven av Thomas Cooks bok for europeiske rutetabeller at en reise fra Shkodër til Tirana (98 km) tar 3 ½ time.
UIC-landskoden for det albanske jernbanenettet er 41.
Noen av høydepunktene i den albanske jernbanens historie:
Kilde: HSHs nettsider
Farriseidet–Porsgrunn

Farriseidet–Porsgrunn, ofte kalt Eidangerparsellen, er en 22,5 km lang dobbeltsporet jernbanestrekning mellom Larvik og Porsgrunn.
Prosjektet hadde byggestart i september 2012 og ble åpnet for trafikk 24. september 2018. Det er et delprosjekt i en generell oppgradering av Vestfoldbanen og kostnadene var beregnet til 6,1 milliarder 2012-kroner. Traséen følger stort sett europavei 18.
Strekningen forkortet reisetiden mellom de to byene fra 34 til 12 minutter. Prosjektet, som opprinnelig hadde arbeidstittelen Eidangertunnelen, var planlagt som en 23 kilometer lang enkeltsporstrekning, men dette ble etter en kvalitetssikring i 2009 omgjort til dobbeltspor og dimensjonert for en toghastighet på 250 km/t. Endringene skyldtes planene om Grenlandsbanen, en en planlagt jernbanestrekning gjennom Bamble og litt av østre Agder som skal koble sammen Vestfoldbanen og Sørlandsbanen.
Av strekningen går 14,5 kilometer i fjell, fordelt på syv tunneler – blant dem Eidangertunnelen. Strekningen Farriseidet–Porsgrunn er en forutsetning for å kunne bygge Grenlandsbanen.
Byggingen er delt opp i fire grunn- og tunnelentrepriser:
I tillegg var det jernbanetekniske entrepriser:
Ved en gjennomgang av prosjektets samfunnsøkonomiske nytte av en gruppe ved NTNU har det blitt beregnet at det har ført til et samfunnsøkonomisk tap på 9,7 milliarder 2022-kroner. Det betyr en netto nytte per investerte krone på minus 1,3 kroner, og gjør prosjektet til det mest ulønnsomme samferdselsprosjektet i nyere tid. Prosjektet har også negative virkninger for miljø og klima.
I desember 2023 ble banen stengt av Statens jernbanetilsyn grunnet manglende dokumentasjon av signalanlegget. Bane NOR hadde drevet banen med midlertidig tillatelse, totalt åtte ganger, siden åpningen i 2018. Etter banen ble stengt av Jernbanetilsynet, tok det ti dager før dokumentasjonen var i orden og banen igjen kunne åpnes for trafikk. I tillegg til at passasjerer måtte ta buss for tog mellom Porsgrunn og Larvik, førte manglende dokumentasjon til at Bane Nor ble ilagt dagsbøter på over én halv million kroner.
Meråkerbanen

Meråkerbanen er en jernbanestrekning som grener av fra Nordlandsbanen ved Hell stasjon, før den går gjennom Stjørdalen og Meråker kommune og deretter til grensen ved Storlien stasjon i Sverige.
Linjen ble tatt i bruk i 1881, og opprinnelig regnet man også strekningen fra Hell til Trondheim som en del av Meråkerbanen. Banen trafikkeres av Nabotåget som går mellom Trondheim og Storlien. Banen har også noe godstrafikk, særlig tømmer. Meråkerbanen er delvis elektrifisert med planlagt ferdigstillelse i desember 2025.
Etableringen av banestrekningen hadde sammenheng med et svensk ønske om en sammenhengende transportåre fra Sundsvall til Verdal, med rutebåter på Storsjön fra 1840. Trondheim ble koblet inn i planene i 1869. I 1871 ble det invitert til aksjetegning i prosjektet, og saken ble første gang lagt fram for Stortinget.
I 2006 ble Meråkerbanen rustet opp for 26,5 millioner kroner og i 2007 for 30 millioner kroner for å overta mye av den veibaserte godstrafikken mellom Trøndelag og Jämtland. Aksellastkapasiteten ble økt fra 20,5 tonn til 22,5 tonn, som er norsk standard. Samtidig økte hastigheten på godstogene fra 50 til 80 km/t. Det meste av godstrafikken er tømmertransport, først og fremst til Norske Skog i Skogn. Den 4,4 km lange Gevingåsen tunnel på den opprinnelige Meråkerbanen ble åpnet i august 2011, og forkortet banestrekningen med 1 627 meter.
Fra 6. januar 2008 regnes strekningen (Trondheim) – Hell til Nordlandsbanen, slik at Meråkerbanen etter Jernbaneverkets definisjon er strekningen (Hell) – (Storlien). Meråkerbanen er en av de fire norske jernbanestrekningene som er fastlagt av UNECE som internasjonal hovedtransportstrekning.
På svensk side har strekningen vært elektrifisert siden 1945 og kravet om elektrifisering av den norske strekningen er gammel. Det ble i 2014 vedtatt å elektrifisere denne banen med byggestart i 2017, men planen ble stanset. Bane NOR opplyste i juni 2020 at de skal jobbe med delelektrifisering av Trønder- og Meråkerbanen for 2 mrd. kr, med oppstart i januar 2021 og ferdigstilling i desember 2024. I 2024 ble tidspunkt for elektrifisering utsatt til desember 2025. Elektrifiseringen gir teknisk mulighet for å kjøre direkte mellom Trondheim og Stockholm uten togbytte. Tidligere endte regionstog fra både Stockholm og Trondheim på Storlien stasjon for togbytte.
Den 24. januar 2025 ble strekningen fra Trondheim til Eidum i Stjørdal strømsatt.
Østfoldbanen Sarpsborg–Kornsjø

Østfoldbanen Sarpsborg–Kornsjø er den sørlige fellesstrekningen på Østfoldbanen. Den ble åpnet i 1879 sammen med Vestre linje som del av Østfoldbanen.
Jernbanelinjen mellom Halden stasjon og Tistedal stasjon regnes som en av de bratteste linjestrekningene i landet. Over en avstand av 4 kilometer mellom stasjonene, er høydeforskjellen 93 meter. Dette stigningsforholdet overgås bare av Flåmsbanen, Tinnosbanen mellom Notodden og Lisleherad, og tre delstrekninger av Sørlandsbanen mellom Kristiansand og Audnedal.
Gaustabanen

Gaustabanen er en kabelbane som går i tunnel inne i fjellet Gaustatoppen, fra Langefonn ved foten av fjellet og opp til Tuddalstippen rundt 1 800 moh, like i underkant av Gaustatoppen turisthytte. Ved Langefonn går en batteridrevet motorvogn på skinner rundt 850 meter horisontalt innover i fjellet til en stasjon. Her må man bytte til en skinnegående kabelbane opp en 1 040 meter lang 39 graders skråsjakt. Øverst finnes et radiorom som ikke er åpent for publikum og ikke er i bruk, fra radiorommet går kongeheisen som knapt har plass til fire personer. Den har en helling på 47 grader og skifter retning underveis. Den sto ferdig til Kong Olavs besøk i 1977. Heisen ender i et leilighetskompleks med soverom, oppholdsrom, kjøkken og kontorer; det anlegget er ikke i bruk og er heller ikke åpent for publikum. Der ligger også Telenor-delen av anlegget, som ble bygget i 1970-årene; det er ikke åpent for publikum, men taket benyttes som utkikkspunkt for turister og som landingsplass for helikoptre. Telenor-anlegget omfatter også et 64 meter høyt tårn med radio, TV og telefoniutstyr.
Tunnelbanen ble bygget for å frakte folk og utstyr til topps for montering av radiolinjer på Gaustatoppen. Banen sto ferdig i 1958, og byggingen kostet en million dollar. Gausta hovedsender for radio og fjernsyn ble åpnet to år senere. I utgangspunktet var det også meningen at banen skulle brukes til turisttransport, men disse planene ble skrinlagt på grunn av den kalde krigen, og anlegget ble et NATO-anlegg. Banen var militært viktig fordi den fraktet personell og utstyr til den døgnkontinuerlige bemanning av kommunikasjonssentret. Dette var et knutepunkt i det militære radionettet i Norge, og var døgnkontinuerlig bemannet. Fire eller fem personer var alltid på vakt ved senderen.
Etter at det ikke lenger var noe militært behov for senderen, ble banen ombygd. I 2006 ble banen åpnet for turisttrafikk på utvalgte dager, og i 2010 ble banen åpnet for allmenn turisme. Banen har senere blitt oppjustert med en ny redningsvinsj, som gjør det mulig å evakuere folk fra anlegget på toppen uten bruk av trapper.
Songkhla (provins)

Changwat Songkhla er en provins i det sørlige Thailand, på østkysten av Malayahalvøya vendt mot Siambukten. Den grenser fra nord (med klokken) mot naboprovinsene Phattalung, Pattani, Yala, Kedah (i Malaysia), Satun og i vest en kort grense også mot Trang.
Arealet er 7 393,9 km². I 2007 ble befolkningen oppgitt å være 1 324 915 innbyggere. De største byene er Hat Yai med 157 363 innbyggere (2007), provinshovedstaden Songkhla med 74 698 innbyggere, Kho Hong med 44 130 innbyggere, Khao Rup Chang med 38 808 innbyggere og Khuan Lang med 36 986 innbyggere.
Det sammenvokste Hat Yai-Songkhla storbyområde har over 700 000 innbyggere, og er således i realiteten Thailands nest største konurbasjon, bare overgått av Bangkok.
Om lag 1/3 av befolkningen er muslimer, de fleste av dem malayer. En annen minoritet er kinesere, mens majoriteten er thaier. Det viktigste buddhistiske tempelet er Wat Matchimawat i Songkhla by.
Songkhla ligger langs østkysten av det sørlige Thailand, ved Siambukten. Fjellene i vest når opp i snaue 821 meter (Khao Mai Kaeo), og er dekket av tropisk regnskog. Hovedbestanden av den kritisk truede malaysiatigeren finnes i provinsen og sørover inn i de sentrale fjellstrøkene på Malayahalvøya i Malaysia.
Songkhlasjøen i nord er med 1 040 km² den største naturlige innsjøen i Thailand. En liten populasjon av den utrydningstruede Irrawaddy-delfin (Orcaella brevirostris) lever i brakkvannet i innsjøen.
Songkhla har 16 distrikter (amphoe) og disse er (se nummer på kart til høyre):
De største kommunene regnet etter areal er Sadao, Hat Yai, Saba Yoi, Na Htawi og Rattaphum. Hat Yai er den klart folkerikeste med nesten 360 000 innbyggere, eller om lag 305 av provinsens befolkning.
Riksvei 4 løper nord-sørlig gjennom provinsen via Hat Yai, den inngår i Asian Highway 2. Fra Sadao går riksvei 42 østover til Pattani og Narathiwat. Riksvei 408 går nordover fra Songkhla by, og krysser Songkhlasjøen over Tinsulanond Bridge, som med sine 2,6 km er Thailands lengste bro.
Hovedjernbanen Bangkok-Singapore går gjennom provinsen og deler seg i to ved Hat Yai, hvor en østlig linje går via Kota Bharu og en vestlig via Alor Setar i Malaysia. Det går en egen togavgang mellom Hat Yai og Kuala Lumpur. En jernbanestrekning fra Hat Yai til Songkhla ble nedlagt i 1978.
Det er internasjonal flyplass i Hat Yai. Her ligger også luftforsvarets jagerflyskvadron nr 56.
Songkhla er den viktigste havnen på østkysten av Thailand, og er dessuten en betydelig fiskerihavn.
Turismen er noe utbygd, knyttet til den gamle, historiske byen Songkhla, og til strandliv på Samila Beach like utenfor Songkhla. I sør ligger Khao Nam Khang nasjonalpark og er et attraktivt rekreasjonsområde på grensen mot Malaysia.
Det er fem universiteter i storbyområdet Hat Yai-Songkhla:
Det er sykepleieskole og fiskerihøyskole i Songkhla, og teknisk høyskole i Hat Yai (Hat Yai Technical College). En rekke videregående skoler i de to storbyene nyter også høy anseelse.