davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Dinamita

Dinamita (also known simply as dynamite) is a deep-fried Filipino snack consisting of stuffed siling haba (long green chili peppers) wrapped in a thin egg crêpe. The stuffing is usually giniling (ground beef or pork), cheese, or a combination of both but it can also be adapted to use a wide variety of ingredients, including tocino, ham, bacon, tuna, and shredded chicken. Dinamita is also known as dynamite lumpia, among other names. It is a type of lumpia and it is commonly eaten as an appetizer or as a companion to beer.
The name for the dish literally means "dynamite", due to its resemblance to a stick of dynamite with a long fuse; as well as a reference to the heat of the pepper. Since it is a type of lumpia, it is also known as "dynamite lumpia", "dynamite spring rolls", and "lumpiang dinamita". It also has other creative names like dynamite cheese sticks (with the filling consisting of cheddar or even mozzarella cheese), "barako finger", from Filipino barako (lit. "wild boar"), which has connotations of manliness equivalent to the English term "stud".
Like most lumpia recipes, dinamita is very easy to prepare and can be modified readily. The stuffing, giniling (ground beef or pork), is sauteed beforehand with chopped onions and garlic, and seasoned with salt and black pepper to taste.
The pepper used in dinamita is the long and green siling haba pepper (also known as siling pansigang). The pepper is gently cut lengthwise and the pith and seeds removed, being careful to retain the stalk. It is then stuffed with the ground meat mixture and a strip of cheese (usually cheddar). The stuffed pepper is then wrapped in lumpia wrapper (a thin egg crêpe) with the stalk hanging out of one end. It is deep-fried until golden brown and served while still crispy.
It is eaten as is or dipped into common lumpia dipping sauces like banana ketchup, sweet and sour sauce, garlic mayonnaise, honey mustard, or vinegar with labuyo peppers and calamansi. It is usually eaten as an appetizer or as pulutan (finger food) with beer or other alcoholic drinks.
Siling haba has a "hot" rating in the Scoville scale, at 50,000 SHU. However, some or most of the heat is neutralized by the cheese and the fact that the seeds are removed. The heat can be adjusted by using another type of pepper. Jalapeño or serrano peppers, for example, will lower the spiciness; while habanero peppers will increase it. Another method is to mix the stuffing with finely chopped native labuyo peppers, which are much hotter than siling haba, with a Scoville scale rating of 80,000 to 100,000 SHU. Some of the seeds of the siling haba can also be retained to make it hotter, though too much can make it taste bitter.
The stuffing can similarly be adjusted to taste. Some variants of dinamita may further encase or stuff the pepper with tocino, ham, or bacon, for example, before rolling it into the lumpia wrapper. Others may exclude the cheese or use shredded chicken or even canned tuna. Other ingredients can also be added, like carrots or kintsay (Chinese celery). Some also prepare their lumpia breaded with panko breadcrumbs.
List of shopping malls in the Philippines

This is a list of notable shopping malls in the Philippines. The retail industry in the Philippines is an important contributor to the national economy as it accounts for approximately 15% of the country's total Gross National Product (GNP) and 33% of the entire services sector. It employs some 5.25 million people, representing 18% of the country's workforce. The Philippine Retailers Association is the nation's trade group for store owners and mall and shopping center managers. There are over 850 malls in the Philippines.
Shopping malls play an important role in the Philippine economy. Major Philippine mall chains are located around the country, such as SM Supermalls, which has 70 malls around the country. Another major mall chain is Ayala Malls, which has 14 shopping malls serving nationwide. The Philippines has also other major mall chains such as Robinsons Malls, which has 50 shopping malls, Megaworld Lifestyle Malls, Vista Malls, Walter Mart, Gaisano Malls, NCCC Malls, Ever Gotesco Malls, Isetann and many more.
Shop TV

Shop TV (currently stylized in all uppercase) is a 24-hour shopping related TV channel owned by Solar Entertainment Corporation. Aside from its dedicated channel, Shop TV also aired through SolarFlix.
Shop TV operates daily from 8 am to 12 midnight on Solar's digital free TV (under test broadcast), while it operates 24 hours daily on most pay TV providers. However, starting Holy Week 2024, it continues to sign off from Maundy Thursday at midnight to Easter Sunday at 8:00 am along with its sister channels Solar Sports, SolarFlix and Solar Learning.
The idea for a 24/7 shopping channel in the Philippines was not as ubiquitous as it is today. It all began when a family of entrepreneurs decided to take a risk in October 2003, and introduced the concept of home shopping networks to the Philippine market.
Initially, ShopTV of Home Shopping Network aired for 12 hours daily starting November 2005. It later expanded its coverage to 24/7 airing by August 2006.
List of shopping malls in Metro Manila

This is a list of shopping malls in Metro Manila, the Philippines.
The first enclosed shopping mall in the metropolis was Crystal Arcade located along Escolta Street in the downtown district of Binondo. This art deco building designed by Andrés Luna de San Pedro also housed the Manila Stock Exchange and was the Philippines' first air-conditioned building inaugurated on June 1, 1932.
Prior to the Pacific War, Escolta Street was also home to the city's first standalone department stores, including H.E. Heacock, until then the largest department store in the Philippines, opening in 1900, and the Aguinaldo Department Store, the most premium store in the Philippines opening in 1921. Other notable stores in the 1920s and 1930s include the upscale La Puerta del Sol and Estrella del Norte.
The first shopping mall of the enclosed, automobile-centered design type was Ali Mall in suburban Quezon City which opened in 1976. This was followed by Harrison Plaza in Malate district which opened later that same year.
These super-regional supermalls each have over a hundred local and international stores and are anchored by at least one department store and supermarket or hypermarket. They are also the largest malls in Metro Manila which feature not just stores but also attractions: movie theaters, rides, skating rinks, bowling alleys and other recreational facilities. Each provides thousands of automobile parking spaces and are located mostly near rail stations and established business districts within the metropolis. These malls serve not only the Metro Manila and Greater Manila Area residents, but also local and foreign tourists.
Community or regional shopping centers in Metro Manila are built around one department store or supermarket and are enclosed. These shopping centers are located mostly in suburban residential areas of the metropolis and typically cater to the basic shopping needs of area residents.
Lifestyle centers in Metro Manila are located in upscale business districts and affluent areas like Makati CBD, Ortigas Center, and Bonifacio Global City. Many of these boutique malls are open-air and are popular dining and entertainment venues for Manila's elite.
Strip malls consist mainly of food outlets and several stores and businesses sharing one parking lot. These casual dining and retail centers have become popular hangouts among young professionals in Manila.
These retail centers are located within major office, hotel and residential buildings in business districts and townships around Metro Manila containing several dozen stores in the building's central atrium or podium.
Located within a few miles of Ninoy Aquino International Airport, the Duty Free Philippines FiestaMall and Luxe Duty Free cater to the duty-free shopping needs of international travelers, tourists, and balikbayan people (Filipino nationals who are residents abroad).
Bargain malls in Manila are popular among locals and tourists alike. These independent retailers are mostly housed in enclosed malls which often spill into surrounding streets. They sell everything from ready-to-wear clothes, electronic items to jewelries.
O Shopping

O Shopping was a Philippine pay television channel owned by ACJ O Shopping Corporation, a joint-venture between Philippine entertainment and media conglomerate ABS-CBN Corporation and South Korean home shopping company CJ ENM Commerce Division. The channel was launched on October 14, 2013. O Shopping programs were previously aired on ABS-CBN and Kapamilya Channel during midnights, as well as on PTV, Jeepney TV and ABS-CBN Sports and Action, and online via iWantTFC.
O Shopping was launched on October 14, 2013. ABS-CBN Corporation signed a deal with CJ ENM O Shopping Division (formerly CJ O Shopping Corporation) to create a TV home shopping channel in the Philippines. Operated by ACJ O Shopping Corporation, ABS-CBN Corporation invested an initial 200 million pesos for the joint-venture. ABS-CBN provides the media platforms and the production of programs while CJ O Shopping provides the products and the logistics.
Prior to the launch of its standalone channel on ABS-CBN TV Plus on July 30, 2018, O Shopping programs were launched as part of BEAM TV's content lineup in 2014 until October 1, 2018. As of 2016, O Shopping generated 2.2 million pesos in daily sales or 60 million pesos in monthly sales. About 70% of the product purchases on O Shopping are made via cash on delivery payment, with a 5% cancellation rate.
O Shopping stopped broadcasting on ABS-CBN Channel 2 on April 21, 2020, due to the COVID-19 pandemic and the enhanced community quarantine in Luzon. The channel also suspended its operations on digital terrestrial television and Cignal. O Shopping was affected by the shutdown of ABS-CBN on May 5 of the same year, due to the cease-and-desist order issued by the National Telecommunications Commission (NTC) and Solicitor General Jose Calida caused by the expiration of ABS-CBN's legislative franchise.
On July 8, 2020, ABS-CBN released a statement that O Shopping would cease operations towards the end of 2020, and CJ-ENM has decided to move out of business completely. The retrenchment of employees was held on August 7. O Shopping ceased its operations on Sky Cable and iWantTFC on November 1, 2020. Meanwhile, the official online store website operated a "Good-BUY Sale" online promo event which lasted until November 15 and ceased on the day.
SM Investments

SM Investments Corporation (SMIC), also known as SM Group, is a Filipino conglomerate with interests in various sectors, mostly in shopping mall development and management, retail, real estate development, banking, and tourism. Founded by Henry Sy, it has become one of the largest conglomerates in the Philippines, being the country's dominant player in retail with 208 stores nationwide. Of these, 47 are SM Department Stores; 38 are SM Supermarkets; 37 are SM Hypermarkets, and 86 are SaveMore branches.
It is the largest company in the Philippines in terms of market capitalization, and has repeatedly ranked as the top Philippine company in the Forbes Global 2000.
In 1958, Henry Sy Sr. started his first company, ShoeMart (SM), a small shoe store in Carriedo, Manila, Philippines. He initially focused on buying large supplies of shoes from the United States. His business expanded as he transformed his shoe store into a department store.
At this point, Sy set up his second company, SM Department Store Inc., and began selling stocks to department stores. In 1978, he began buying supermarkets at the northern end of EDSA in Quezon City. During the 90s when he opened SM Megamall, his companies were listed in the Philippine Stock Exchange, SM Prime Holdings Inc. By 2005, the SM Investments Corporation was inaugurated.
In April 2017, SMIC appointed Jose Sio as CEO.
SM Foundation is the corporate responsibility arm of the SM Group of Companies. The foundation has various areas of advocacy: education, scholarship programs, building schools, disaster response, health care, medical missions, mobile clinics, and religious community projects.
SM Cares is a program created to consolidate and coordinate all of SM Prime's corporate social responsibility (CSR) initiatives. Carried out in all SM malls nationwide, SM Cares' CSR projects cover environmental conservation (energy, air and water), and assistance to customers of SM malls with special needs such as the disabled, special children, the elderly and nursing mothers.
Norges Fotballforbund

Norges Fotballforbund (stiftet 30. april 1902) er et særidrettsforbund for fotball i Norge. NFF er i dag det største særidrettsforbundet i Norge. Per 31. desember 2011 består NFF av 1 933 medlemsklubber som organiserer totalt 27 532 lag med til sammen 364 940 utøvere (hvorav 105 595 er jenter/kvinner). Forbundets visjon er «fotballglede, muligheter og utfordringer for alle».
Våren 1902 inviterte Lyn representanter fra klubbene Grane og Spring til å danne et nasjonalt fotballforbund. 30. april 1902 møttes 14 delegater fra de tre klubbene på Hotel Bristol i Kristiania. Disse var Trygve Karlsen, Arthur Nordlie, Finn Hagemann, Leif Eriksen og Bredo Eriksen fra Lyn; Just Hagemann, Isak Benjaminsen, Walter Aigeltinger og Emil Wettergreen fra Grane; og Christen Hummel Johansen, Arne Baggerud, Birger Freihow, Thorleif Wibe og Thorvald Torgersen fra Spring. Sammen ble de enige om å stifte fotballforbundet. Med 9 mot 5 stemmer fikk Lyn gjennomslag for sitt navneforslag: Norsk Fodboldforbund. Isak Benjaminsen fra Grane ble forbundets første formann. Det nåværende navn Norges Fotballforbund ble vedtatt i 1910.
Det er per 2014 tre æresmedlemmer i Norges Fotballforbund.
Følgende fotballkretser er under Norges Fotballforbund:
Agder | Akershus | Buskerud | Finnmark | Hordaland | Hålogaland | Indre Østland | Nordland | Nordmøre og Romsdal | Oslo | Rogaland | Sogn og Fjordane | Sunnmøre | Telemark | Troms | Trøndelag | Vestfold | Østfold
Handshake for Peace er et konsept utviklet av Norges Fotballforbund og Nobels Fredssenter. Konseptet skal skape holdnings- og adferdsendringer i fotballen og fremme fredsbudskap i samfunnet. FIFA annonserte på FIFA-kongressen i Budapest den 25. mai 2012 at de skal innføre Handshake for Peace på alle deres turneringer fremover.
Vestbanestasjonen

Vestbanestasjonen (i dagligtale omtalt som Vestbanen, senere som Oslo V), Brynjulf Bulls plass 1 i Oslo, ble oppført i 1872 og åpnet 7. oktober det året, og var stasjonsbygning for Drammenbanen fram til 1989.
Vestbanestasjonen ble fra sin etablering utgangspunkt for togrutene til Drammen over Drammenbanen, til Vestfold over Vestfoldbanen og etter hvert Kristiansand og Stavanger over Sørlandsbanen. Før Oslotunnelen ble etablert var det daglige godstog mellom Østbanen og Vestbanen via Havnebanen, som ble kjent for det norske folk i en av Olsenbandens filmer.
Vestbanestasjonen ble utgangspunktet for de smalsporete jernbanene som ble etablert på Østlandet i siste halvdel av 1800-tallet. Av disse var Vestfoldbanen som var den siste hovedbanen i Norge som ble konvertert til normalspor, hvilket skjedde i 1949.
Stasjonsbygningen er tegnet av arkitekt Georg Andreas Bull i historisme. Den er oppført i pusset teglstein. Fasaden mot Rådhusplassen med sine to lave tårn står diagonalt i forhold til bygningens hovedretning. Vinduer og inngangsdører har buet overdekning.
Bygningen huser bl.a Nobels Fredssenter og benyttes forøvrig til næringslivsformål.
Vestbanestasjonen vender mot Rådhusplassen.
I 2002 vant det nederlandske arkitektfirmaet OMA konkurransen om utnyttelse av stasjonstomten vest for stasjonsbygningen. Prosjektet var ment å bli realisert cirka 2010, og gi stasjonsbygningen en rekke større, nye nabobygninger. Dette prosjektet er nå skrinlagt.
I mai 2008 ble det bestemt at den fremtidige bygningen for Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design skal bygges på Vestbanetomten. I november 2010 vant det tyske arkitektfirmaet Kleihues + Schuwerk den internasjonale arkitektkonkurransen. 6. juni 2013 vedtok Stortinget nybygget innenfor en kostnadsramme på 5 327 mill. kroner.
Vestbanestasjonen er et kulturminne og har nummer 86172 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Tullinløkka

Tullinløkka er plassen som ligger mellom Kristian IVs gate (på andre siden ligger Universitetshagen) og Kristian Augusts gate i Oslo.
Tullinløkka var opprinnelig den nordligste delen av eiendommen Ruseløkka (en del av bymarken i Christiania) og har navn etter kjøpmannen og hoffintendanten Claus Tullin (1764–1830) som var siste privatperson som eide den.
Staten overtok eiendommen i 1837, og den ble mye brukt som idrettsplass for barn og ungdom. I årene 1877 til 1881 ble bygningene til Norges geografiske oppmåling og Skulpturmuseet oppført på hver sin side av plassen. Bygningen til Norges geografiske oppmåling ble senere tatt i bruk som Statens kunstakademi, og står tom per 2024 etter at kunstakademiet fra 2010 ble samlokalisert på øvre Grünerløkka med Kunsthøgskolen i Oslo, som institusjonen da var blitt en del av. Bygningen som huset Skulpturmuseet ble etter hvert kjent som Nasjonalgalleriet, som senere ble fusjonert inn i Nasjonalmuseet; også den bygningen står tom per 2024 etter at all kunst har blitt flyttet til et nybygg mellom Nobels Fredssenter (den tidligere Vestbanestasjonen) og Aker Brygge.
I 1883 fungerte Tullinløkka som utstillingsområde for Den Norske Kunst og Industriutstilling. I 1890-årene var Tullinløkka samlingssted for flere store politiske demonstrasjoner.
Historisk museum ble oppført i 1898–1903; bygningen er tegnet av arkitekt Henrik Bull og er et av Norges fremste eksempler på jugendarkitektur.
Det er avholdt tre arkitektkonkurranser om utvikling av det gjenværende arealet mellom Historisk museum og Nasjonalgalleriet, som gjennom nesten hele 1900-tallet ble brukt som parkeringsplass. Nasjonalmuseet bygde en midlertidig kunsthall der i 2005, og de benyttet også plassen til en utstilling kalt «Kyss Frosken» samme år; den midlertidige hallen hadde fasong som en liggende frosk. I 2011 ble det anlagt park på hele plassen, med fire grusganger som ledet til et område som var tilrettelagt for midlertidige aktiviteter som marked og utstillinger.
Plassens fremtid ble igjen uviss etter at planene om et nybygg for Nasjonalmuseet på Tullinløkka ble skrinlagt til fordel for Vestbanetomten.
Verdensarven i Amerika

UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder («Verdensarven») er en liste over natur- og kultursteder som har særlig betydning for menneskeheten. UNESCO fører listen, som stiller krav om at verdensarvområder skal vernes. UNESCOs liste over verdensarv er den mest utbredte miljøvernavtalen i verden.
Nedenstående liste tar for seg verdensarvsteder i Nord- og Syd-Amerika. Årstallet angir når stedet ble ført opp på UNESCOs liste. I parentes er det oppgitt stedets offisielle navn på hjemlandets språk, eventuelt på engelsk.
León (Nicaragua)

León, opprinnelig Santiago de los Caballeros de León, er en provinshovedstad for provinsen León. Sammen med Granada er den Nicaraguas eldste by. Selv om byen har færre innbyggere enn hovedstaden Managua, regnes den som landets intellektuelle hovedstad. I 2011 ble katedralen i Léon ført opp på UNESCOs verdensarvliste. Her ligger også landets eldste universitet fra 1813. León er også et viktig sentrum for industri og handel i Nicaragua. Inntil Managua som en kompromissløsning ble erklært som landets hovedstad, rivaliserte León med Granada om denne statusen.
Byen León ble grunnlagt i 1524 av Francisco Hernández de Córdoba, conquistadoren som erobret Nicaragua, omtrent 30 km fra stedet der byen ligger nå, ved sjøen Xolotlán (Managuasjøen), under vulkanen Momotombo. I 1610 ble imidlertid byen flyttet etter et jordskjelv og et vulkanutbrudd som i stor grad ødela gamle León. Byen ble flyttet til (eller inntil) en av urinnvånernes landsbyer, Subtiava. I dag er ruinene av det første León kjent som León Viejo, gamle Leon.
León var provinshovedstad i Intendencia de León de Nicaragua, etablert i 1878, og i Provincia de Nicaragua y Costa Rica, som eksisterte fra 1812 til 1814, og igjen fra 1820 til 1821. I 1821 ble uavhengighetsakten for Nicaragua og Costa Rica fra Spania erklært 11. oktober 1821. León ble så hovedstad i delstaten Nicaragua, som inngikk i Den sentralamerikanske føderasjonen. I 1838 trakk så Nicaragua seg ut av føderasjonen, og León ble hovedstad. I noen år vekslet León og Granada på å ha hovedstadsstatusen, alt etter hvem som satt ved makten, de liberale (León) eller de konservative (Granada). Dette ble løst da Managua ble erklært som hovedstad i 1858.
Under det sandinistiske opprøret mot Somoza-styret i 1979 var León åstedet for omfattende kamphandlinger, hvor mange mennesker mistet livet og hvor en del av byens historiske arv gikk tapt.
Inntil 1980 var León et viktig jordbrukssentrum, noe som kunne understøtte et stort universitet. Universitetet var det siste som ble grunnlagt i Amerika av den spanske kolonimakten. I 1947 ble universitetet erklært som nasjonaluniversitet av diktatoren Anastastio Somoza García, og i 1958 erklærte hans sønn universitetet som UNAN, Universidad Nacional Autónoma de Nicaragua, Nicaraguas nasjonale selvstendige universitet. I 1982, under sandinist-regjeringen, ble universitetet delt, slik at de delene av universitetet som var i Managua, ble en egen institusjon, UNAN-Managua, og resten ble UNAN-León. Ettersom andre universiteter og institusjoner for høyere utdanning har blitt grunnlagt fra åttitallet og utover, har León mistet sin enerett på høyere utdanning.
León sentrum er et velbevart miljø av gamle hus, kirker og palasser:
Det finnes også flere mindre markeringer av helgendager, hvor en helgen bæres rundt i bygatene.
Alfred Nobel

Alfred Bernhard Nobel (1833–96) var en svensk kjemiker, ingeniør, oppfinner og filantrop som innstiftet Nobelprisen ved en testamentarisk gave.
Alfred Nobel var tipptippoldebarn av Olof Rudbeck d.e., men Nobel-slektens stamfar var storbonden Olof i Östra Nöbbelöv i Österlen. Olofs sønn Petter ble født mot slutten av 1600-tallet mens Skåne, som da var svensk område, fortsatt ble styrt etter den skånske lov. Petter Olofsson fra Nöbbele tok sin eksamen i Uppsala, latiniserte «fra Nöbbele» til Petrus Nobelius, ble sorenskriver (häradshövding) og giftet seg med Rudbecks datter Wendela (1668-1710). Wendela Rudbeck og hennes søster Johanna utførte tegninger og akvareller med blomster til farens bok Campus Elysii («de elyseiske marker»); Wendelas illustrasjoner er signert «W.R.» Hennes og Petrus' sønnesønn het Immanuel Olai Nobelius (1757-1839), men forkortet en gang i 1780-årene etternavnet til Nobel. Han var Alfred Nobels farfar.
Immanuels sønn, Alfreds far Immanuel Nobel d.y. (1801-72), utdannet seg til arkitekt, men etter en konkurs i 1837 var familien så fattig at sønnen Alfred måtte selge fyrstikker på gaten som supplement til sin mors inntekter av en melke- og grønnsakbutikk. Men så inviterte tsaren Immanuel til St. Petersburg for å bygge en fabrikk for miner. Snart fikk han ry som Russlands fremste maskiningeniør, da hans virke bidro til at festningene Kronstadt og Sveaborg klarte seg mot angrep i Krimkrigen. Eldstesønnen, Alfreds storebror Robert, stod for mineleggingen av Finskebukten.
Alfred Nobel var tredje sønn, og åtte år da familien flyttet til St. Petersburg, hvor faren hadde startet sin fabrikk noen år tidligere. Han gikk ikke på skole, men fikk privatundervisning av gode lærere. Snart behersket han fire fremmedspråk (russisk, engelsk, tysk og fransk), og viste store evner i kjemi.
I 1863 flyttet han tilbake til Sverige og begynte å arbeide som kjemiker ved farens verksted i Heleneborg på Södermalm. Han videreutviklet sprengstoffet glyserolnitrat (nitroglyserin) og startet industriell produksjon av dette i 1864. I 1867 fikk han patent på en type sprengstoff han ga navnet dynamitt, etter å ha funnet opp dette året før. Denne oppfinnelsen fikk stor betydning for anleggsvirksomhet i mange land og la grunnlaget for Nobels store formue. Den opprinnelige form for dynamitt ble etter hvert erstattet av gelatin-dynamitten, som var sikrere å behandle. Også i denne utvikling spilte Nobel en viktig rolle.
Som oppfinner stod Alfred Nobel for 355 patenter.
I 1895 testamenterte Alfred Nobel det meste av sin formue til et fond hvor inntektene skulle deles ut som priser til dem som hvert år hadde gjort menneskeheten den største nytte – nobelprisene. I sitt testamente etterlot Nobel ingen forklaring på hvorfor fredsprisen, i motsetning til de andre nobelprisene, skulle utdeles av en norsk komité.
Ifølge The Oxford International Encyclopedia of Peace, er fredsprisen den mest prestisjefulle utmerkelsen i verden.
The Falling Man

The Falling Man er et fotografi tatt av Richard Drew klokka 09.41.15 den 11. september 2001. Det viser en mann som faller fra et av tårnene i Verdens Handelssenter (World Trade Center) under terrorangrepene 11. september 2001 i New York. Subjektet var en av personene (i pressen omtalt som «jumpers» – hoppere) som var fanget i de øvre etasjene av bygningen, og som tilsynelatende valgte å hoppe i den sikre død framfor å dø av ild og røyk. Til å begynne med hevdet journalisten Peter Cheney i avisen Globe and Mail at den fallende mannen var en Norberto Hernandez, men da familien så gjennom hele serien med bilder (det var omkring et dusin), ble det klart at det ikke var ham. Journalistene som undersøkte disse «hopperne»s identitet, lot ikke til å være kjent med at benektelser utstedt av likskuere og andre myndigheter om at ingen hadde hoppet fra bygningen, beskyttet ofrenes familier, ikke bare mot emosjonell skade, men, av større betydning, mot at ofrenes livsforsikringer skulle bli erklært ugyldig. Sett i dette perspektiv var benektelsene fullt og helt altruistiske.
"9/11: The Falling Man" ble en dokumentarfilm om bildet og historien bak det. Den ble vist første gang 16. mars 2006 på den britiske fjernsynskanalen Channel 4. Senere hadde den sin premiere i Nord-Amerika på den canadiske kanalen CBC 6. september 2006. TVNorge viste programmet lørdag 16. september. Programmet mener at mannen på fotografiet er Jonathan Eric Briley, en lydtekniker som jobbet i restauranten Windows on the World i toppen av Nordre Tårn.
Det mektige og kontroversielle bildet provoserte følelser av sinne, spesielt i USA, like etter angrepene den 11. september. Fotografiet ble trykt kun én gang i mange amerikanske aviser fordi de mottok kritiske og sinte brev fra lesere som følte at fotografiet var spekulativt og appellerte til titterinstinktet hos folk, og så videre. Dette gjorde at media påla seg selvsensur av bildet og i stedet foretrakk å trykke fotografier av handlinger som viste heroisk innsats og oppofrelse.
Drew kommenterte angående variasjonene i reaksjoner med å si: «Dette er hvordan det påvirket menneskers liv på det tidspunktet, og jeg tror det er derfor det er et viktig bilde. Jeg fanget ikke inn denne personens død. Jeg fanget en del av hans liv. Dette er det valget han gjorde, og jeg tror jeg bevarte dette.» 9/11: The Falling Man ender med å antyde at dette bildet ikke handlet om mannens identitet, men hvordan han symboliserte hendelsene 11. september.
Petronas Towers

Petronas Towers (også kalt Petronas Twin Towers) er to tvillingtårn i Kuala Lumpur i Malaysia. Tårnene er et landemerke for Kuala Lumpur og står ikke langt fra Kuala Lumpur Tower.
Tårnene var verdens høyeste bygninger da de sto ferdige i 1998, og beholdt denne statusen frem til 2004. De er allikevel verdens høyeste tvillingtårn. Bygningen ble konstruert av arkitekten César Pelli og har 88 etasjer. Bygningene er 403 meter høye (med antenner er høyden 452 meter).
Tårnene ble designet av den argentinsk/amerikanske arkitekten César Pelli . De valgte en særegen postmoderne stil for å skape et ikon 21. århundre for Kuala Lumpur. Planlegging på Petronas Towers startet 1. januar 1992 og følger strenge tester og simuleringer av vind og strukturelle belastninger på design. Syv år med bygging følges på den tidligere eiendommen til den opprinnelige Selangor Turf Club, som begynner 1. mars 1993 med utgraving, som involverte å flytte 500 lastebillass med jord hver natt for å grave ned 30 meter ( 98 fot) under overflaten.
Panoptisk fengsel

Panoptisk fengsel, Benthams panoptikon eller bare panoptikon (av gresk pan 'all' og optikos '[som angår] syn') er i utgangspunktet en type fengsler eller asyler bygd etter en designidé av den britiske filosofen Jeremy Bentham fra slutten av 1700-tallet. Utformingen består av en rund bygning som er inndelt i kakestykkelignende celler med gitterdør. Midt i bygningen står et tårn hvorfra man kan overvåke alle fanger uten at de selv kan fastslå om de blir overvåket eller ikke. Dette skaper derfor ifølge Bentham «en følelse av en usynlig allvitenhet».
Millbank fengsel i London for 1 200 fanger ble bygd etter en noe modifisert plan og stod ferdig i 1821. Det ble revet i 1891. Også andre fengsler ble bygd etter en lignende plan.
I sin rendyrkede, benthamianske form finnes det ikke mange fengsler der dette fullstendige celleinnsynet fra ett sentralpunkt er mulig. Nærmest kommer Presidio Modelo på Isla de la Juventud i Cuba. Etter CCTV-overvåkning (video) ble mulig, er det uansett ikke bygningsarkitekturen, men lovene og fengselsmyndighetenes vilje og ressurser som ivaretar et slikt eventuelt ønske.
En tillempet utføring av panoptikonideen gjaldt for de fengsler der man fra sentralpunktet riktignok ikke har innsyn i selve cellene (hvis de har gitterdør), men kan overvåke enhver cellekorridor. Da er utformingen gjerne at cellefløyene – gjerne fleretasjes – er organisert stjerneformet. Denne utformingen finner man også i Botsfengselet i Oslo, som stod ferdig i 1851. Her skyldes impulsene fra medisinprofessor Frederik Holst (1791–1871). Holst foretok omfattende utenlandsreiser for å studere fengsels- og sykehusvesen. Både for sinnssykeasyl og fengsler anbefalte han en panoptisk arkitektur. Utviklingen innen psykiatrien førte til at ideene der var blitt gammeldagse før de ble iverksatt, men Botsfengselet ble panoptisk.
Erlend Klarholm Nilsen

Erlend Klarholm Nilsen (født 1978) er en norsk komponist, skuespiller og komiker som har jobbet mye sammen med Stein Johan Grieg Halvorsen. De ble kjent for sine mange musikalske imitasjoner i den musikalske humorserien Slå på ring på NRK (2001 og 2005).
Sammen med barndomskameraten Stein Johan Grieg Halvorsen deltok Nilsen med innslag i faste innslag i NRKs ungdomsprogram Trigger i 2000. Året etter fikk de sitt eget program, Slå på ring, som også var NRK Underholdningsavdelingens bidrag til Montreux-festivalen i 2002. Den kom med nye sesonger i 2003 og 2005. Slå På Ring ble også nominert til Gullruten 2003 for beste humorprogram. De gav også ut et par CD-er med sanger fra serien. I 2006 hadde de faste innslag humorprogrammet Påskenøtter for TV 2 og i 2010 gjorde de komiserien Påpp & Råkk på NRK3 i 2010 samt radioprogrammet Bestevenn med Erlend og Steinjo på P3. I 2011 hadde han en rolle i dramaserien Lilyhammer på NRK1 og i 2012 var han programleder i humor-/reiseserien Alle Norges Hemmeligheter på Dagbladet Nett-tv. Nilsen hadde også en større rolle i barnefilmen Doktor Proktors tidsbadekar (2015).
Nilsen har arbeidet for musikkfirmaet Fayes, og har utover dette erfaring innen dubbing av animasjonsserier, voice-over og undervisning. Han har også drevet med oversettelser av lydbøker for barn.
Den 11. september 2001 var Erlend og Steinjo i New York og skulle etter planen besøke Twin Towers for å gjøre opptak der for serien Slå på ring. Men de forsov seg denne morgenen, og teamet rakk ikke fram som planlagt. Noe som sannsynligvis reddet livet deres.
Spire (organisasjon)

Spire er en norsk miljø- og utviklingsorganisasjon som jobber for en rettferdig og bærekraftig fordeling av verdens ressurser. Hovedmålgruppen til organisasjonen er unge mellom 18 og 30 år.
Spire er partipolitisk uavhengig og jobber tverrpolitisk med globale problemstillinger knyttet til klima og miljø, internasjonal handel, byutvikling og matsikkerhet. De arbeider med å skape politisk endring, gir politiske innspill og deltar på høringer innenfor sine felt.
Spire er ungdomsorganisasjonen til den norske utviklingsorganisasjonen Utviklingsfondet. De har internasjonale partnere i land i Sør og gjennomfører jevnlig internasjonale prosjekter for å utveksle erfaringer. Spire skriver også at de støtter inkluderende feminisme.
Spire ble til i 2004. Opprettelsen skjedde som en følge av at Utviklingsfondet hadde Operasjon Dagsverk i 2003. I 2013 ble Spire offisielt en selvstendig organisasjon.
Årsmøtet er det øverste organet i organisasjonen, hvor alle medlemmene har stemmerett, rett til å uttale seg og presentere forslag. Spire har 1400 betalende medlemmer.
Frivillige medlemmer jobber kontinuerlig med informasjonsarbeid og politisk påvirkning innenfor Spires satsningsområder. Dette gjøres gjennom fire ulike politiske utvalg:
Spires sentralledd holder til i Oslo, men organisasjonen er representert i alle landsdeler ved sine lokallag. Spire har lokallag i Oslo, Bergen, Trondheim, Stavanger, Tromsø, Ås og Bø.
Ledelsen i Spire er har det overordnede politiske og organisatoriske ansvaret for organisasjonen. Leder velges på Årsmøtet.
Spire arbeider med organisering, informasjonsspredning og politisk påvirkning. Gjennom debatter, seminarer, aksjoner, filmvisninger, foredrag, kurs, informasjonsmøter og andre kreative aktiviteter, ønsker Spire å bidra til økt kunnskap og engasjement blant norsk ungdom om globale spørsmål knyttet til rettferdighet og bærekraftig utvikling. Videre har organisasjonen et utvekslingsprosjekt i Malawi i samarbeid med søsterorganisasjonen Point of Progress (tidligere kjent som Network for Youth Development, NfYD) (finansiert av Norec), samt skoleprosjekter som retter seg mot elever i videregående skole. Undervisningsoppleggene har et fokus på konsekvensene av menneskeskapte klimaendringer, klimarettferdighet og muligheter for endring.
Påvirknings- og informasjonsarbeid er en viktig del av virksomheten. Internasjonalt følger Spire forhandlingsprosesser og konferansene hvert år, som for eksempel klimaforhandlingene (COP), naturtoppmøtene, WTOs Public Forum og matsikkerhetsforhandlingene i Roma (CFS). En del av Spires arbeid foregår gjennom nettverksorganisasjoner, deriblant Handelskampanjen, Debt Justice Norge, Forum for utvikling og miljø (ForUM) og Norges Sosiale Forum.
Spire arrangerer årlige kampanjer. Målet for kampanjene er å arbeide med politisk påvirkning og informasjonsarbeid rettet mot den norske befolkningen innenfor et valgt tema.
Kampanjehistorikk
Jernverk

Jernverk er en industribedrift som foredler jernmalm til smijern og støpejern. Jernverkdriften ble sterkt utviklet i senmiddelalderen, og man finner de første spirer til moderne jernverksdrift.
I jernalderen skaffet man seg smijern ved å foredle myrmalm. Denne metoden ble benyttet helt til slutten av 1700-tallet enkelte steder i Norge og Sverige.
Teknologien for å utvinne jernmalm og foredle denne ble innført i Norge fra Tyskland i siste del av 1500-tallet. De viktige jerngruvene i Arendalsfeltet ble åpnet i 1585, og de la grunnlaget for bygging av mange jernverk, et av de første var Barbu Jernverk i Nedenes.
Tilgang på jernmalm og trekull og vannkraft var lokaliseringsfaktorene for de gamle norske jernverkene. Trekull var den mest kostbare råvaren, og jernverkene ble langt på vei etablert der det var tilgang på tilstrekkelige mengder trekull. For å sikre trekull hadde jernverkene monopol på kjøp av trekull i et område omkring verket. Cirkumferens ble denne retten kalt.
Sentralt på jernverket var masovnen. Denne ble bygget med tykke steinmurer, og var som en skorstein. Fra masovntoppen ble ovnen fylt med vekselvis jernmalm og trekull, og visse andre mineraler i mindre mengder. Ved bunnen av masovnen ble luft blåst inn ved hjelp av blåsebelger, og disse ble drevet av store vannhjul.
I 1855 ble det tatt patent på en ny type jernverksteknologi, kalt Bessemerprosess. Den nye metoden gjorde det mulig å bruke steinkull til jernsmeltingen, og de gamle norske jernverkene ble, på slutten av 1800-tallet, ett etter ett nedlagt. Noen av dem la om driften til å bli jernstøperier som benyttet innført rujern og steinkull som råstoff istedenfor norsk jernmalm og trekull. De nye jernstøperiene ble liggende i kystbyene.
Her er en liste med de fleste kjente norske jernverkene.
Dandie dinmont-terrier

Dandie dinmont-terrier er en av de mest sjeldne variantene i terriergruppen, men den har eksistert i mange hundre år. Rasen har hatt sin egen klubb i England siden 1875. Rasen ble opprinnelig benyttet som grevling- og revejakthund på landsbygdene, men er nå – som flere av de andre terriervariantene – mest brukt som selskaps- og utstillingshund. Dette er den eneste hunderasen som er oppkalt etter en romanfigur.
Dandie dinmont-terrieren har sitt opphav i grensetraktene mellom Skottland og England, nærmere bestemt Cheviot Hills. Her ble såkalte «pepper- og sennephunder" benyttet til grevling og revehijakt. Rasen ble populær utenfor disse områdene da den ble oppkalt etter en mann kalt «Dandie Dinmont» i Walter Scotts roman Guy Mannering (1814). Dermed begynte man å avle på disse jaktterrierne fra Cheviot Hills, slik at dandie dinmont-terrieren fikk sitt nåværende, særpregete utseende.
Dandie dinmont-terrieren har en langstrakt kropp og korte ben, hvorav forbena er kortere enn bakbena. Den har en karakteristisk buet overlinje og rikelig, myk og lys silkepels på hodet (topknot). Pelsen skal bestå av cirka ⅔ striere hår og ⅓ myke hår. Pelsen er lenger på undersiden av kroppen og nedover bena, samt framsiden av lårene og nederst på brystkassen. Rasen har to fargevarianter: pepper, som varierer fra lys grå til mørkere blågrå, og sennep, som varierer fra lys beige til rødbrun. Dandie dinmont-terrieren gjør seg bemerket med sine store, mørkebrune øyne som gir rasen et tankefullt preg og nesten menneskelig blikk. Høyde 20–27,5 cm. Vekt ca. 8–11 kg.
Dandie dinmont-terrieren er en vennlig hund, glad og leken av natur, men med en sterk egenvilje. En «dandie» har vaktinstinkt og en dyp, kraftig stemme i forhold til størrelsen. Rasen er veltilpasset enten den bor på landet eller i byen, så lenge den får mosjon og får være med familien sin, som den blir svært knyttet til. Sosial som den er, hilser den gjerne på fremmede, og er som regel glad for å få oppmerksomhet. Dandie dinmont-terriere har også jaktinstinkt.
Hunder av denne rasen røyter ikke. Pelsen må strippes, eller håndnappes flere ganger i året – spesielt hvis den skal stilles ut – for å fjerne gammel død pels, og for å få den nye pelsen til å vokse ut.
Det blir født valpekull år om annet i Norge, men rasen er sjelden i Norge, og mer utbredt i Sverige og Finland. Den er også på den britiske kennelklubben sin liste over truede britiske raser, da antall fødte hvalper årlig er lavt også i hjemlandet. Rasen er tilknyttet Norsk Terrier Klub.
Frank Zappa Meets the Mothers of Prevention

Frank Zappa Meets the Mothers of Prevention er et musikkalbum av Frank Zappa fra 1985. Albumet ble først gitt ut i to forskjellige versjoner i USA og Europa.
Albumets tittel er en referanse til the lobbygruppen, PMRC (Parents Music Resource Center), som kjempet for at platekompanier skulle sette advarsler på albumene som de syntes var litt vel offensive, og på Zappas tidligere band, The Mothers of Invention.
Etter distribusjonproblemer med Zappas album Thing-Fish, som tidligere Barking Pumpkin-distributør MCA Records nektet å distribuere, lagde Zappa en avtale med EMI Records, gjorde at Them or Us og Thing-Fish kunne bli distributert av Capitol Records i USA.
Zappa skrev en "advarsel" i innercoveret på disse albumene, og også på Frank Zappa Meets the Mothers of Prevention, som var skrevet slik:
WARNING/GUARANTEE: This album contains material which a truly free society would neither fear nor suppress. In some socially retarded areas, religious fanatics and ultra-conservative political organizations violate your First Amendment Rights by attempting to censor rock & roll albums. We feel that this is un-Constitutional and un-American. As an alternative to these government-supported programs (designed to keep you docile and ignorant). Barking Pumpkin is pleased to provide stimulating digital audio entertainment for those of you who have outgrown the ordinary. The language and concepts contained herein are GUARANTEED NOT TO CAUSE ETERNAL TORMENT IN THE PLACE WHERE THE GUY WITH THE HORNS AND POINTED STICK CONDUCTS HIS BUSINESS. This guarantee is as real as the threats of the video fundamentalists who use attacks on rock music in their attempt to transform America into a nation of check-mailing nincompoops (in the name of Jesus Christ). If there is a hell, its fires wait for them, not us.
Opplysningene på albumet inneholdt også en uttalelse fra Senator Ernest Hollings, som fastslo ved PMRC høringene: "…if I could find some way constitutionally to do away with it [foul language in music], I would", og også Zappa's ofte repeterte tekst der han oppfordrer sine fans å registrere seg for å få stemme.
Den originale USA-versjonen av albumet inneholder sporet "Porn Wars" – en lydsamling fra PMRC (Parents Music Resource Center) høringer. Dette sporet ble fjernet fra ikke-USA versjoner, og isteden utgitt med tre andre spor: «I Don't Even Care», skrevet av Zappa og Johnny "Guitar" Watson, og to instrumentale spor, «One Man, One Vote» (en synclavier komposisjon) og «H.R. 2911», som som forklarer noe av bakgrunnsmusikken fra «Porn Wars», uten PMRC utalelser. Den tidlige EMI CD-en inkluderte bare den Europeiske versjonen. Den originale Rykodisc CD'n la til to av de tre three europeiske sporene og byttet rekkefølgen på de andre sporene. Remaster–utgaven fra 1995 av Rykodisc la til et tredje spor på den Europeiske utgaven med sporene i omstokket orden.
Alle låter skrevet av Frank Zappa der intet annet et oppgitt.
Side 1
Side 2
CD-utgave 1995
Banner

Banner er en type fane, det vil si et flaggliknende kjennetegn og samlingsmerke med symboler, farger («tinkturer») og figurer fra våpenskjold og lignende. Bannere er særlig brukt som militært felttegn eller stridsmerke i krig. Heraldiske våpenbannere er opphengt i ordenskapeller for visse britiske ridderordener (se avbildningen av bannere for riddere av Tistelordenen i Edinburgh).
Et banner kan på norsk også bety en overskrift, et tekstbånd eller tekstfelt som går tvers over en avisside eller en webside, ofte som en webannonse. Banner kan dessuten brukes om reklamebannere og demonstrasjonsplakater, særlig i form av store, avlange bånd og plakater med tekst og budskap.
Ordet banner har kommet til norsk via fransk bannière fra det middelalderlatinske bannum, en omskriving av et opprinnelig germansk ord som betyr «felttegn».
Sportsentusiaster kjøper ofte eller lager bannere for å plassere på tribunene. Lagbannere inneholder vanligvis en logo, navn eller kallenavn, slagord og lagfarger. Bannere for individuelle idrettsutøvere kan inneholde et bilde eller tegning av spilleren. Sportsbannere kan også være dedikert til kjente spillere eller idrettsutøvere som er inkludert i Hall of Fame, og minne om vunne mesterskap. Slike sportsbannere henges vanligvis opp på bjelker på stadioner og arenaer.
Fans av det uruguayanske fotballaget «Nacional» laget et banner på 600x50 meter som veier mer enn 2 tonn; de hevder at dette er det største banneret i verden. Det ble presentert i april 2013 under en Libertadores Cup-fotballkamp på Centenario stadion.
Protesthåndklær utfører noen kulturelle funksjoner som ligner på bannere.
Bannerindustrien, som ofte lager bannere på plastbakgrunn, har utviklet seg fra tradisjonelle vinylbannere til bannere trykt på store blekkskrivere i bredt format på ulike vinyl- og stoffmaterialer ved bruk av løsemiddelbaserte blekk og ultrafiolett-herdede blekk.
Bannere brukes i mange kommersielle virksomheter for å tiltrekke potensielle kunder. Forhåndstrykte bannere, selv om de er mye brukt, er enkle og rimelige. Bannere kan trykkes i enorme formater og i en rekke sterke farger. De kan også brukes i en rekke situasjoner: henges på eksisterende beslag, festes til en vegg eller til og med installeres separat. Når et reklamebanner henges mellom innlegg, er det nødvendig med maljer eller en annen form for feste for å forhindre at banneret rives eller flyr av sted. I banneret kan det kuttes inn aluminiumsbøsninger som kan brukes som pålitelige inngangspunkter for å feste banneret. En slik installasjonsmetode sikrer mer holdbar reklame.
Shirley Douglas

Shirley Douglas (født 2. april 1934 i Weyburn i Saskatchewan i Canada, død 5. april 2020 i Toronto) var en kanadisk filmskuespiller og aktivist.
Shirlet Douglas var datter av Irma May (født Dempsey, 1911–1995) og den skotskfødte Tommy Douglas (1904–1986). Faren var en ledende politiker i Canada. Han var første leder av det føderale New Democracy Party og delstatsminister i Saskatchewan.
Douglas opptrådte som med skuespiller da hun var 16 år gammel. Hun gikk først på Banff School of Fine Arts og fra 1950 til 1952 på Royal Academy of Dramatic Art i London. Etter eksamen derfra spilte hun i britiske teateroppsetninger og av og til på fjernsynet.
I 1957 vendte hun tilbake til Canada. I 1962 ble hun engasjert for en birolle i Stanley Kubricks Lolita.
Hun fikk en sønn, Thomas, i sitt første ekteskap, og tvillingene Rachel og Kiefer Sutherland i sitt annet ekteskap. Hun var gift med skuespilleren Donald Sutherland i tidsrommet 1966–1971.
Politisk var hun hele livet engasjert i arbeid mot rasisme og for offentlig helsevesen. Hun var engasjert i arbeid mot Vietnamkrigen. På grunn av sin støtte til Black Panthers ble hun nektet arbeidstillatelse i USA og arrestert i 1969 for besittelse av ulovlig sprengstoff. Hun ble frikjent i rettssaken.
Britt Slagsvold

Britt Slagsvold (født 1949) er en norsk psykolog og tidligere forsker innenfor alders- og livsløpsforskning ved Velferdsforskningsinsituttet NOVA ved Oslomet – storbyuniversitetet. Slagsvold er dr.philos. i psykologi.
Slagsvold var forskningssjef ved NOVA og forsker ved Norsk gerontologisk institutt (NGI), og har ledet en rekke store forskningsprosjekter.
Slagsvold gikk av med pensjon i 2020. Hun er datter av Olav Kristoffer Slagsvold og søster av Marit Slagsvold.
Utvalgte publikasjoner på engelsk:
Utvalgte publikasjoner på norsk:
Great Books of the Western World

Great Books of the Western World er en serie bøker opprinnelig utgitt i 1952 av Encyclopædia Britannica Inc. for å presentere en vestlig kanon i 54 bind. Serien er nå i sitt andre opplag og består av 60 bind.
Utgivelsene startet ved Universitetet i Chicago. Universitetets president, Robert Hutchins, samarbeidet med Mortimer Adler for å utvikle et kurs, generelt siktet inn mot forretningsmenn, med den hensikt å fylle hull i utdannelsen og for å gjøre mennesker mer kjent med store verk og ideer fra de siste tre tusen år. Blant de første studentene var William Benton, senere senator og administrerende direktør for Encyclopædia Britannica. Han foreslo å velge ut de største verkene i kanon, gi dem ut komplette og uavkortede og fikk Hutchins og Adler til å redigere dem for publisering av Encyclopædia Britannica. Hutchins var skeptisk fordi han var redd for at bøkene skulle bli solgt og behandlet som encyclopedier. Allikevel gikk han med på prosjektet og betalte 60 000 dollar for det.
Verkene var opprinnelig utgitt i 54 bind. The Great Books of the Western World («Den vestlige verdens største eller mest framragende bøker») dekker kategoriene fiksjon (skjønnlitteratur), historie, poesi, naturvitenskap, matematikk, filosofi, drama, politikk, religion, økonomi og etikk. Hutchins skrev det første bindet Great Conversation («Store samtaleemner») som en introduksjon og diskurs over de humanistiske fag. De neste to bindene, The Great Ideas: A Syntopicon: An Index to The Great Ideas («En listing av store tanker»), ble brukt til å understreke enheten i utgivelsen. En gruppe medarbeidere brukte måneder på å indeksere referanser til emner som «Mennesket frihet i henhold til Guds vilje» og «Tilbakevisning av tomrom eller vakuum framfor plenum». De grupperte emnene i 102 kapitler og Adler skrev deretter 102 introduksjoner. Poenget er at man kan slå opp en av de 102 emnene og kryssreferansene vil vise hvilke forfattere som skriver hvor om de utvalgte emnene. Bindene inneholder følgende verk, farvekodet på ryggen for å vise hvilken kategori de tilhører: