davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Alas Purwo National Park

Alas Purwo National Park is situated on Blambangan Peninsula in the Banyuwangi Regency, at the southeastern tip of East Java province. The park is famous for its wild Banteng and surfing location at Grajagan Bay.
The park's name means first forest or ancient forest, following a Javanese legend that says the earth first emerged from the ocean here.
The park is located in Blambangan Peninsula at the southeastern tip of Java island, along the shore of the strait across Bali.
With an area of 434 km, the park is made up of mangroves, savanna, lowland monsoon forests, and coral-fringed beaches. An internationally renowned surf break peels along the edge of the park at Plengkung on Grajagan Bay. Mount Linggamanis (322m) is also located in this national park.
The flora protected in this national park include Terminalia catappa, Calophyllum inophyllum, Sterculia foetida, Barringtonia asiatica, and Manilkara kauki.
It is home to some of Java’s endangered species, such as the banteng (Bos javanicus). In April 2004, there were only 57 bantengs found in the savanna of Sadengan, while the population in the previous year was estimated to be 80 to 100, but in August 2010, the scientists found 73 bantengs in the 80-hectare savanna area, a big increase in 6 years, although they faced threats of poaching and loss of habitat. Herds of bantengs usually come to Sadengan in the morning and afternoon in search of plants.
The biggest threat to the bantengs are humans. Poachers set traps outside the park during the dry season to snare bantengs wandering outside the park in search of water. The bantengs are slaughtered and the meat is sold.
Other threatened animal species protected in Alas Purwo include the dhole, Javan langur, green peafowl, red junglefowl, olive ridley, hawksbill turtle, and green turtle.
Between the months of March and November, thousands of surfers from all over the world visit the park for its surf break. The destination is Plengkung Beach in Grajagan Bay, also known as G-Land, which is about half a day's travel from Bali.
The beach is considered one of the best surfing spots in Asia. With rideable waves up to 5 meters, it is considered a spot for experienced surfers only. The place is listed as Quicksilver World Tour Circuit.
Endangerment

Endangerment is a type of crime involving conduct that is wrongful and reckless or wanton, and likely to produce death or grievous bodily harm to another person. There are several kinds of endangerment, each of which is a criminal act that can be prosecuted in a court. In some U.S. states, such as Florida, substantially similar language is used for the crime of culpable negligence.
The offense is intended to prohibit and therefore deter reckless or wanton (of a cruel or violent action, deliberate and unprovoked conduct) conduct that wrongfully creates a substantial risk of death or serious injury to others.
Various laws specify several types of endangerment:
In the U.S, endangerment can range from a misdemeanor to a felony. For example, the New York Penal Code §120.20 defines reckless endangerment in the second degree (class A misdemeanor) as conduct that "creates a substantial serious risk of injury to another person", and §120.25 deals with reckless endangerment in the first degree (class D felony), which is conduct that shows a "depraved indifference to human life" and "creates a grave risk of death to another person". In addition, §145.25 codifies reckless endangerment to property as a class B misdemeanor.
Svalbardrein

Svalbardrein (Rangifer tarandus platyrhynchus) er en underart av arten rein som bare finnes i området ved Svalbard. Sammen med fjellrein er det den eneste reinsdyrarten som finnes naturlig i Norge. Svalbardrein, som er verdens nordligst levende planteetende pattedyr og en av kun fire såkalte høyarktiske reinarter, særpreger seg med at den på vinterstid blir nærmest hvit i pelsen. Bestanden utgjorde omkring 11 000 dyr i 2000.
Svalbardreinen er i dag isolert fra all annen rein. Den var fredet fra 1925 til 1997. Fra 1983 ble det åpnet for at fastboende kunne delta på vitenskapelig felling i utvalgte områder. Bestanden har sin hovedutbredelse på Nordenskiöld Land, Sentral-Spitsbergen. I tillegg finnes den blant annet på Edgeøya, Barentsøya og deler av Nordaustlandet. Nyere forskning (Gravlund m.fl, 1998) fastslår at den er nærmest beslektet med fjellrein, selv om en studie på 1980-tallet konkluderte med at dens nærmeste slektning var peary karibu (Rangifer tarandus pearyi). Denne teorien er imidlertid nå forlatt.
Svalbardreinen skiller seg fra andre underarter på flere måter, blant annet gjennom å være fysisk ganske liten og gjennom å ha et forholdsvis kort og rundt hode. Sommerpelsen er brun over ryggen, langs sidene og på bakparten. Buksiden er lys. Svalbardreinen har også gjerne en hvit stripe under midjen som strekker seg til midt på nakken. I løpet av vinteren blekner pelsen, som da blir svært tykk og isolerende, til lysegrå, nesten gulhvit. Skifte til sommerpels skjer i juni-juli. Svalbardreinen lever også i små familiegrupper snarere enn større flokker.
Bukkene (hannene) blir omkring 160 cm i kroppslengde og veier normalt ca. 60–90 kg (vinter/sommer). Simlene (hunnene) blir om lag 150 cm i kroppslengde og veier vanligvis ca. 40–70 kg (vinter/sommer).
Edgeøya

Edgeøya er den tredje største av øyene som inngår i øygruppen Svalbard, beliggende øst for hovedøyen Spitsbergen og syd for Barentsøya. Den har et areal på omtrent 5 074 kvadratkilometer, hvilket er noe større enn Akershus fylke. Det er ingen bosettinger på Edgeøya, og det er meldeplikt for Sysselmannen ved ferdsel her. Den vestlige kyststrekningen har delvis mobildekning fra senderen over Sveagruva, 70 km lenger vest.
Oppdagelsen av Edgeøya er noe omstridt, den ble muligens oppdaget av Joris Carolus (1566-1636), nederlandsk oppdager og kartograf i 1614, som samme år angav øyens sydkyst på kart over Svalbard (Spitsbergen). Det er senere kommet frem at dette mest sannsynlig er kopiert fra noe tidligere spekulative nederlandske kart. Navnet kommer av Thomas Edge (1587/8–1624), engelsk hvaljeger og sjømann, som opererte i farvannene rundt Bjørnøya og Svalbard i årene 1611-19, og skal ha oppdaget øyens sydkyst i 1616. Det er ikke kjent om han var i land på øyen.
Til forskjell fra de andre av Svalbards hovedøyer er en uvanlig stor del ikke dekket av permanent is. De isdekkede delene er først og fremst på østsiden som består av isbreen Edgeøyjøkulen, hvis østlige del kalles Stonebreen og den sydlige utløperen Kong Johans bre, samt Storskavlen midt på øyen og Langjøkulen i nordvest. Den sydlige delen av øyen er splittet i to utløpere av Tjuvfjorden, og på den sydvestlige utløperen ligger Digerfonna, Kvalpyntfonna og Kvalpyntfjellet. Halvøyen ender mot sydvest i Kvalpynten. Den sydøstlige utløperen består for en stor del av svart skifer, hvilket er opphav til navn som Svarthukfjellet (375 m), Svarthukdalen nord for dette, samt øyas sydspiss Svarthuken. Fra Stonebreen kalves det årlig isfjell, som driver sørover.
Edgeøya utgjør en del av Søraust-Svalbard naturreservat. Øya er et viktig leveområde for isbjørn. Her finnes også svalbardrein.
I vest ligger Storfjorden, som skiller Edgeøya fra Spitsbergen. I nord ligger Freemansundet, som skiller Edgeøya fra Barentsøya. I nordøst ligger Olgastretet som skiller Edgeøya fra Kong Karls Land.
I farvannene rundt Edgeøya ligger en rekke øyer og øygrupper:
Arktisk niøye

Arktisk niøye er en arktisk art av niøyer som lever anadromt langs kysten av Nordishavet fra Kolahalvøya til Japan. I Norge er arten trolig registrert i Pasvikelva, uten at det finnes sikre data.
Arktisk niøye er brungrå med mørk marmorering og flekker på oversiden. Den er 18-63 cm lang, med de største individene i østlige bestander. Unge individer har to ryggfinner, men disse vokser sammen når fisken blir eldre.
Arktisk niøye finnes både i ferskvasstasjonære og anadrome bestander. De voksne lever helst nær elveos på grunt vann ned til 50 m. De er ektoparasitter på de fleste fisk av noenlunde størrelse, blant annet laksefisk, flyndre, torsk og sild. Larvene lever av detritus og planteplankton.
Gytingen skjer på sensommeren på grusbunn i sakteflytende (0,6-0,8 m vannføring i sekundet) elver på grunt vann ned til 20 cm. Fra 2 til 8 individer gyter sammen, og begge kjønn er med på å grave gytegropa. Hunnene gyter med flere hanner hver, på ulike tidspunkt. Begge kjønn vokter eggene i dagevis, til de dør. Larvene ligger nedgravde i ca. 4 år.
Finsk lapphund

Finsk lapphund (FCI #189) er en mellomstor spisshundrase som kommer fra Finland og har lange tradisjoner som reingjetende vokterhund. På finsk heter den suomenlapinkoira.
Opprinnelig fantes det to varianter av denne hunden: en korthåret og en langhåret. Lapsk vallhund ble anerkjent som egen rase i Finland i 1966, samtidig som man forsto at variantene var såvidt forskjellige at man alt i 1970 bestemte seg for å dele rasen. Det ga opphavet til finsk lapphund, som altså har lengre pels og ellers skiller seg på noen andre punkter.
Finsk lapphund har lange samiske tradisjoner som reingjetende vokterhund, men hundene vokter også reinflokken mot ulv, jerv og bjørn. Typen er trolig svært gammel, men hvor gamle dagens hunder kan hevdes å være vet man ikke nok om for øyeblikket, men det har vært antydet at finsk lapphund kan være en direkte etterkommer av den opprinnelige lapphunden. Dette mangler imidlertid dokumentasjon. Ifølge den finske kennelklubben var finsk lapphund den femte mest populære rasen i Finland i 2008.
Finsk lapphund er en middels stor og noe rektangulær spisshund, med kraftig benstamme og muskulatur. Den har sterk rett rygg og dypt bryst, og svakt opptrukket buklinje. Hodet er relativt kort og kileformet, med tydelig markert stopp, stramme lepper og bredt ansatte mørke øynene som gir den et livlig uttrykk. Relativt korte spisse stående ører, som luter litt framover og er bredt ansatte. Halen bæres ringlet over ryggen, men faller ofte ned når hunden står rolig.
Pelsen er relativt lang, rett, litt grov og står litt ut fra kroppen. Denne hunden skal ha såkalte bukser på bakbena. Den skal være funksjonell for arktisk klima. Myk og tett underull. Alle farger er tillatt, men grunnfargen skal dominere.
Hannene blir ca. 46–52 cm i skulderhøyde og veier gjerne omkring 18–20 kg. Tispene blir ca. 41–47 cm i skulderhøyde og veier gjerne 3–5 kg mindre.
Finsk lapphund er en utpreget brukshund, som egner seg ypperlig som gjeterhund i utmark, gårdshund. Den har stor arbeidskapasitet og tåler godt nordiske klimaforhold. Rasen er også en utmerket familiehund og kan godt benyttes i en rekke former for hundesport
Finsk lapphund er en energisk og meget modig hund, men også en rolig, avbalansert og trivelig hund. Den er veldig sosial og glad i mennesker. Den trenger mye mosjon og aktivisering, trives best når den kan være mye ute, der den kan få utløp for all energien sin. Rasen er veldig lærenem og aktiv. Den er snill overfor barn og dyr.
Finsk Lapphund er en sunn rase. Til å være såpass langhåret trenger den forholdsvis lite pelsstell. På sommeren er det svært viktig at de har tilgang til skygge og kaldt vann; det kan bli svært varmt for en hund som trives best i snø og kulde.
Polarsirkelsenteret

Polarsirkelsenteret er et turistsenter lokalisert på Saltfjellet (ca. 680 moh.) i Nordland fylke med ca. 160 000 besøkende årlig. Polarsirkelsenteret ligger i Rana kommune, 80 km nord for Mo i Rana og 70 km syd for Fauske. Polarsirkelsenteret ligger i et landskapsvernområde med fint turterreng tilknyttet Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark.
Senteret ble åpnet 13. juli 1990, samtidig som ny E6 ble åpnet over Saltfjellet. Senteret har en størrelse på 1300 m² og byggets arkitektur er tilpasset naturomgivelsene. En sti av marmor markerer den nordlige polarsirkelen gjennom senteret. Sommeren 2009 lå polarsirkelen egentlig 1039 m lengre nord, og den beveger seg ca. 14,25 m nordover pr. år.
I senteret finnes en kafé, en suvenirbutikk og utstillinger om kunst, marmor og arktiske dyr. Her kan du se Europas største utstoppede isbjørn. I kinosalen kan du se multivisjonsprogrammet Welcome to the Arctic, som viser bilder og musikk fra Polarsirkelområdet. I området rundt senteret finnes det russiske og jugoslaviske krigsminnesmerker fra andre verdenskrig.
Fra postkontoret kan du sende kort hjem, stemplet med et eget polarsirkelstempel.
KV «Svalbard» (W303)

KV «Svalbard» (W 303) er et norsk kystvakt­fartøy. Fartøyet er isforsterket, og kan operere i jevn is på 1 meters tykkelse og 4 m oppstykket is. Fartøyet har DNV GL isbryternotasjon Icebreaker Polar 10.
KV «Svalbard» er Kystvaktens største fartøy. Med sine 103 meter er hun kun 30 meter kortere enn Marinens fregatter i Fridtjof Nansen-klassen. I deplasement er hun imidlertid større med sine 6 375 tonn mot Nansen-klassens 5 200 tonn.
Fartøyet opererer stort sett i Barentshavet, og er også spesielt tiltenkt oppgaven med oppsyn i området rundt Svalbard hvor is er vanlig.
Fartøyet har et skrog utformet for isbryting og dette innebærer stor bevegelse i fartøyet selv ved relativt lite sjøgang. Slingringen (roll) kan være noe ekstrem, og kan sies å være en påkjenning for mannskapet. Fartøyet er bygget for å kunne operere i atomforurensede eller kjemisk forurensede områder, ved at mannskapet har mulighet for å rense luften og «stenge ned» skipet, slik at skipet ikke tar inn forurenset luft. KV «Svalbard» er også utstyrt med to stykk brannkanoner, som kan pumpe opptil 2 400 m³/t, med en rekkevidde på 120-130 meter. Vannkanonene kan sprøyte skum om nødvendig.
KV «Svalbard» var satt opp med Westland Lynx-helikopter fra Luftforsvarets 337 skvadron frem til 2014, denne er planlagt erstattet av en annen type helikoptre, i likhet med resten av kystvaktens helikopterbærende fartøyer.
Den 21. august 2019 ble «Svalbard» det første norske skipet til å seile til Nordpolen. «Svalbard» seilte på oppdrag fra Nansensenteret for miljø og fjernmåling i Bergen. I prosjektet «Coordinated Arctic Acoustic Thermometry Experiment» (CAATEX) måles temperaturer i havet. Også USA deltok i prosjektet. Forskere skulle for første gang på 20 år benytte lydsignaler til å kartlegge havtemperaturen på tvers av hele Polhavet.
Målingene skulle foretas med direkte målinger fra skipet, droner, avanserte drivende bøyesystemer og kilometer lange vertikale oseanografiske rigger som skulle stå ute det neste året.
Forsvarsmateriell testet sammen med Forsvarets forskningsinstitutt et nytt satellittsystem nord for 80. breddegrad. Det oppgraderte systemet gjorde det mulig å laste ned og sende bilder av for eksempel iskart.
I oktober 2020 reiste KV Svalbard til Beauforthavet der mannskapet assisterte forskningsstiftelsen Nansensenteret med å hente inn igjen forskningsriggene, som ble lagt ut året før.
Ørnulf Hodne

Ørnulf Andreas Hodne (født 28. september 1935) er en norsk folkeminneforsker, sakprosaforfatter og statsstipendiat.
Ørnulf Hodne er utdannet lektor med fagkretsen nordisk språk og litteratur (hovedfag), historie, geografi med etnografi og folkeminnevitenskap. Mens han fremdeles arbeidet som lektor ved Kristelig Gymnasium i Oslo, ble han i 1978 dr.philos. på en avhandling om Jørgen Moe og folkeeventyrene: informanter og utgivelsesprinsipper. Siden 1986 har han vært statsstipendiat. I 1988 sluttet han som lærer i den videregående skolen og ble på fulltid knyttet til det kulturhistoriske forskningsmiljøet ved Universitetet i Oslo.
Hodnes forskning har foregått innenfor et bredt felt, og av særlig betydning er hans analytiske typologi i The types of the Norwegian folktale (1984). For det allmenne leserpublikumet er han nok likevel mest kjent for sine bøker om års- og livshøytider (blant annet Jul i Norge, Påske, tradisjoner omkring en høytid og «Der stod seg et bryllup», ekteskapet i Norge gjennom tidene), om naturen i norsk folketro (Jutulhogg og riddersprang: sagn fra norsk natur og Mystiske steder i Norge) og om folkeventyrene (Det norske folkeeventyret : fra folkediktning til nasjonalkultur).
Ørnulf Hodne gjorde et omfattende arbeid med å utarbeide et finmasket emneregister over Nasjonalforeningen for Folkehelsens minneoppgaver for eldre fra 1964 og 1981. Katalogiseringsarbeidet foregikk ved Institutt for folkeminnevitskap etter at originalmaterialet fra 1981 ble overført til Norsk Folkeminnesamling og 1964-oppgavene ble kopiert ved samme institusjon. Det nye kildetilfanget førte til en nyorientering innenfor faget med livsløpsstudier, muntlige kilder («historie innenfra») og vanlige folks erindringer.
Gjennom prosjektet "Fritid og ideologi" fra 1988-1995 deltok Hodne i et arbeid med å studere kulturelle uttrykk i mellomkrigstiden i idretten, arbeiderbevegelsen, kristenliv og Noregs Ungdomslag. Prosjektet var en del av det større prosjektet Endringer og stabilitet i dagliglivets kultur i Norge etter 1900.
Ved forlagets 175-årsjubileum i 2004 mottok Hodne Cappelens jubileumspris, med følgende begrunnelse:
Hodne ble i 1973 tildelt World Wildlife Funds naturvernpris for sin innsats for å bevare Aurlandsdalen. Han ble i 2011 tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull. Hodne ble utnevnt som første æresmedlem i Norsk Folkeminnelag i 2019.
Pan-ArcticVision

Pan-ArcticVision er en internasjonal sosial og kulturell begivenhet som beskriver seg selv som «en Eurovision for de arktiske områdene». Pan-ArcticVision har musikalske bidrag fra det sirkumpolare nordområdet (Arktis), som blir fremført live, og arrangerer fjernavstemninger blant publikum. Arrangementet sendes internasjonalt, og er løst basert på den velkjente sangkonkurransen Eurovision Song Contest.
I motsetning til Eurovision Song Contest, setter Pan-ArcticVision bevisst spørsmålstegn ved konseptet med en musikkonkurranse, og ber publikum om å bestemme om det til og med skal kåres en vinner eller ikke. Videre er det ikke en konkurranse av skapere som Eurovision, det er en konkurranse av fellesskap og artister som både skaper og fremfører sine egne verk. Pan-ArcticVision har deltakere ikke fra nasjonalstater, men fra forskjellige nordlige og arktiske områder, som viser lokale arktiske flagg. 2023-utgaven hadde deltakere fra Alaska, Yukon, Grønland, Akureyri på Island, Færøyene, Sápmi, Nord-Norge og Nord-Finland – i tillegg til en russisk eksildeltaker. Gjennom dette ønsker arrangementet å styrke et sirkumpolart, pan-arktisk samfunn, og inviterer publikum til å vurdere spørsmål om suverenitet, grenser og nasjonalstater på nye måter.
I april 2024 ble det kunngjort at den andre utgaven av Pan-ArcticVision vil bli avholdt i Nuuk, Grønland, i oktober 2024, i samarbeid med kultursenteret Katuaq og Kalaallit Nunaata Radioa (KNR).
Pan-ArcticVision er ganske unik på den måten at det er et av få forsøk på å ikke bare inkludere den euro-arktiske regionen, Barentsregionen, Norden, den amerikanske arktis eller det internasjonale inuitsamfunnet, men faktisk inkludere hele det sirkumpolare nordområdet.
Den første utgaven av Pan-ArcticVision ble arrangert i Vadsø, Norge. Arrangementet ble arrangert av Varangerfestivalen. Prosjektet ble initiert, finansiert og drevet av Nordting, og ledet av kunstnerisk leder og gründer Amund Sjølie Sveen.
Tom Newman

Thomas Dennis Newman (født 1943) er en engelsk plateprodusent og musiker (rytmegitar). I 1970 begynte han å samarbeide med Richard Branson og hjalp til med å grunnlegge The Manor Studio i Oxford for det nystartede Virgin Records. Der produserte han innspillingen av Mike Oldfields Tubular Bells. Siden har han produsert en rekke album og også gitt ut egne album.
I 1968 spilte han i bandet July som ga ut det selvtitulerte albumet, July, på UK Major Minor og US Epic. Før det var han med i det britiske bandet The Tomcats som hadde base i Spania. I 1966 spilte de inn minst tre EP-er på spanske Philips. I 1970 begynte Newman å samarbeide med Richard Branson og hjalp til med å bygge The Manor Studio i Oxford. Det var der han møtte den 18 år gamle Mike Oldfield som lånte ham en demo av det som skulle bli Tubular Bells. I november 1973 deltok Newman i en «live-in-the-studio»-konsert av Tubular Bells for BBC. Konserten er tilgjengelig på Oldfields Elements-DVD.
Newman har gitt ut en rekke album som solomusiker. Under navnet Tom Newman and Friends ga han ut albumet Snow Blind i 1983, hvor mange kjente musikere medvirket, blant andre David Gilmour fra Pink Floyd, Snowy White - fra blant andre Thin Lizzy og Pink Floyd, Paul Jones fra Manfred Mann, Steve Broughton fra (Edgar Broughton Band, Vincent Crane fra The Crazy World of Arthur Brown og Mike Oldfield. Newman har også produserte flere album for andre artister, men er mest kjent som produsent på Mike Oldfields Tubular Bells, Hergest Ridge, Platinum, Tubular Bells II, Amarok og Heaven's Open.
Roger Dean

Roger Dean (født 31. august i 1944 i Ashford i Kent) er en britisk billedkunstner, mest kjent for sitt arbeide med plateomslag for progressiv rock-bandene Yes, Asia, hard rock-bandet Uriah Heep og flere andre forskjellige band og artister fra slutten av 1960- til 2020-årene. Plateomslagene han tegner og maler er vanligvis futuristiske, eksotiske og fantasy-inspirerte.
Andre utgivelser
Dean er nevnt i låta «Dickie Davies Eyes» fra 1987 av det engelske bandet Half Man Half Biscuit.
19. august 2016 utgav Isle of Man Post Office en serie på seks frimerker med Deans kunstverk:
Dean har hatt et langt forhold til Isle of Man. Han har også langvarige vennskap med Steve Howe og Rick Wakeman, henholdsvis gitarist og keyboardist for det progressive rockebandet Yes, som Dean har laget mange plateomslag for.
George Strait

George Harvey Strait (født 18. mai 1952 i Poteet, Texas, USA) er en amerikansk countryartist som har blitt populær for sin western swing, bar ballader og honky-tonk musikk. Strait går også under tilnavnene «King George» og «King of Country». Mange kritikere hevder også at han er «en levende legende».
George Strait ble født i Poteet, Texas, den 8. mars i 1952. Faren var lærer og farmer. Mora forlot familien mens barna ennå var små. Hun tok med seg datteren, men lot sønnen bli igjen hos faren. George fullførte high school på slutten av 1960-årene og begynte på college, men sluttet og stakk av med sin high school-kjæreste, Norma. I 1971 ble han innrullert i det militære og et par år senere ble han stasjonert på Hawaii, der han spilte i countrymusikk gruppa Rambling Country, som var sponset av hæren. Strait forlot hæren i 1975 og returnerte til Texas for å studere landbruk ved Texas State University i San Marcos. På denne tiden dannet han også sitt eget countryband, kalt Ace in the Hole.
Ace in the Hole laget noen få album mot slutten av 1970-årene for D Records, et lite uavhengig plateselskap i Dallas. Det ble imidlertid ingen suksess. I 1979 møtte Strait bareieren Erv Woolsey, som tidligere hadde jobbet for MCA Records. De ble venner og Woolsey inviterte flere ledere fra MCA for å høre på Strait, noe som resulterte i en platekontrakt med MCA i 1980.
Straits første singelplate, Unwound, kom på markedet på vårparten i 1981 og klatret inn på Topp-10 listen. Oppfølgeren, Down and Out, nådde 16.-plass på listen, men If You're Thinking You Want a Stranger (There's One Coming Home) nådde 3.-plass tidlig i 1982. Litt senere samme året nådde Fool Hearted Memory 1.-plass på listen, og senere fikk Strait 17 låter til inn på 1.-plass på listen i løpet av 1980-årene. Suksessen hans har også fortsatt like inn på 2000-tallet.
Alle album er utgitt på plateselskapet MCA (MCA Nashville).
Mark Isham

Mark Ware Isham (født 1951) er en amerikansk trompetist og komponist. Han jobber i et vidt spekter innen musikk, inkludert jazz, elektronika og filmmusikk.
Isham studerte tidlig klassisk musikk, og spilte da trompet, piano og fiolin. Da familien Isham senere flyttet til San Francisco fant Mark arbeid i flere lokale orkester. Han var også aktiv i San Francisco Bay Areas rock'n roll-miljø på 1960-tallet med flere fremføringer med lokale band.
Han ble fast medlem i et band som kalte seg Beefy Red. Isham og flere av medlemmene i Beefy Red ble med i The Sons of Champlin. Det nye bandet var kjent for sin psykedeliske musikk og for sin overdimensjonerte brassseksjon.
I løpet av 1970-tallet lærte Isham seg å programmere synth og ble et aktivt medlem av den progressive jazzbevelgelsen. I 1976 etablerte Isham og pianisten Art Lande kvartetten Rubisa Patrol. De ga ut to album; Rubisa Patrol (1976) og Desert Marauders (1978). Det var i denne perioden Isham utviklet sin Miles Davis-inspirerte trompetstil.
I 1977 spilte Isham på Taj Mahal-plata Evolution (The Most Recent. Det var her Isham startet som «session»-artist. Han har blant annet jobbet med artister som Van Morrison, Lyle Lovett, Willie Nelson, Ziggy Marley, David Sylvian, Hector Zazou, David Torn, og Tanita Tikaram.
I 1978 grunnla Isham gruppa Group 87. Blant medlemmene her var på bass Patrick O'Hearn, på trommer Terry Bozzio og Peter Van Hooke og gitarist Peter Maunu. Alle disse artistene ville jobbe med Isham flere ganger i hans karriere. Group 87 ga ut to album; Group 87 (1980) og A Career in Dada Processing (1984).
I 1983 kom hans første soloalbum, Vapor Drawings. Stilen på plata er veldig atmosfærisk, og er en blanding av moderne jazz og elektronika. Albumet ble gitt ut på merket Windham Hill, et selskap hvis visjon var å fremheve bruk av synth i musikken. Samme år fikk Isham i oppdrag å komponere sitt første soundtrack. Han ble hyret av regissør Carroll Ballard til å gjøre musikken til filmen Never Cry Wolf. Dette skulle bli gjennombruddet for Isham som filmmusikkomponist. Hans andre soloutgivelse skulle bli en samling av hans tre første arbeider i filmmusikk. Dette albumet het Film Music og kom i 1985.
Fra 1987 til 1992 komponerte Isham musikken til en serie barnebøker som lydbok og video, under navnet Rabbit Ears Storybook Classics. Kjente Hollywood-profiler som William Hurt og Glen Close var opplesere i noen av disse verkene.
I 1992 ble Ishams første orkesterverk, Five Stories for Trumpet and Orchestra, gitt ut. Samme år ble han Oscar-nominert for filmmusikken til filmen River Runs Through It. Etter dette fokuserte Isham stort sett på sin filmmusikkarriere, med musikk til filmer som Save the Last Dance, Men of Honor, October Sky, The Black Dahlia og Bobby.
Isham er praktiserende scientolog.
Duktilitet

Duktilitet (latin: ductilis, som lar seg lede) eller formbarhet brukes spesielt om metallenes evne til å la seg forme ved plastisk bearbeiding, f.eks. ved smiing, valsing, trekking o.l. og hvor store deformasjoner en konstruksjon har før brudd.
Mål for materialets duktilitet kan være bruddforlengelse, eller innsnøring bestemt ved strekkprøving. Duktilitet hos et metall avhenger av dets sammensetning, framstilling, mikrostruktur og av termisk og mekanisk forhistorie. Normalt finner man størst duktilitet hos meget rene metaller.
Duktilitet forstås forskjellig avhengig av perspektivet. Fra et konstruksjonssynspunkt vil en duktil konstruksjon ha store plastiske deformasjoner før den bryter sammen. Fra et materialteknisk synspunkt er duktilitet knyttet til hvordan bruddflaten ser ut. Dersom bruddflaten er dominert av korn som har spaltet seg, vil en betegne materialet som duktilt. Disse to tilnærmingene er ikke nødvendigvis sammenfallende. Materialteknisk duktile materialer gir ikke nødvendigvis duktil konstruksjonsoppførsel, og motsatt.
John Munro Longyear

John Munro Longyear (født 15. april 1850 i Lansing i Michigan i USA, død 28. mai 1922 i Brookline i Massachusetts) er mest kjent som grunnlegger og navngiver til tettstedet Longyearbyen på Svalbard.
John Munro Longyear var sønn av juristen og kongressmedlemmet John W. Longyear (1820–1875).
Han var opprinnelig ordfører og gruveeier i småbyen Marquette ved Lake Superior i nordre Michigan, men flyttet med sin kone Mary Beecher Longyear til Boston i Massachusetts. De ga store pengegaver til det kirkesamfunnet som utviklet seg til Christian Science-bevegelsen. Hustruen skulle senere grunnlegge Longyear Museum.
Sommeren 1899 dannet ishavsskipper Søren Zachariassen fra Tromsø og ishavsskipperen Henrik Næss fra Trondhjem et interessentfellesskap for å utnytte kull-forekomster i Platåberget på Svalbard. Det ble foretatt innsamlinger av kullprøver fra prøvefeltene til Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani i Blomsterdalen og i fjellsiden ovenfor Hotellneset. Kullprøver ble tatt med hjem til USA hvor de ble analysert og funnet gode. Longyear hadde i 1901 sett kullbrudd ved Calypsobyen som turist, og kom i kontakt med Trondhjemsselskapet.
Ved Hotellneset anla Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani «Trøndergruva» i 1903, med amerikansk kapitalbistand fra blant andre Longyear.
Amerikanerne som gikk inn i Trondhjemselskapet, dannet etter hvert Arctic Coal Company i februar 1906, der Longyear var hovedaksjonær. Han grunnla selskapet sammen med sin mangeårige partner Frederick Ayer og forskjellige småaksjonærer. Samme år solgte Henrik Næss og hans forretningspartnere Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani inklusive «Trøndergruva» til dette selskapet.
I 1906 grunnla Longyear et gruvesamfunn ved navn Longyear City, mens navnet Longyearbyen kom i bruk først i 1925. Selskapet var registrert i Charleston i Vest-Virginia, men hadde hovedkontor i Longyears hjemby Boston. Deres viktigste gruve var «Amerikanergruva» (Gruve 1a), som hadde innslag fra østsiden av Platåberget.
Store Norske Spitsbergen Kulkompani startet opp som privat selskap i 1916, og samme år kjøpte de eiendommene til Longyear. Senere kjøpte de området ved Sveagruva fra et svensk selskap og flere andre områder.
Aggie Peterson

Aggie Elisabeth Grøndal Peterson (født 1975) er en norsk musiker og sanger som spiller elektronisk pop i bandet Frost, som til å begynne med var hennes soloprosjekt.
Aggie Peterson vokste opp i Tromsø og ble fort involvert i byens vitale miljø for elektronisk musikk på midten av 90-tallet. I samarbeid med blant annet Rune Lindbæk og Torbjørn Brundtland (Röyksopp, Those Norwegians) laget hun debutalbumet Bedsit Theories (1998) hjemme i Lindbæks leilighet. Platen besto av melodiøs pop basert på elektroniske komp og Petersons tandre stemme. Sporene «City Lights» og «Clouds Across The Moon» ble mye spilt på radio.
Etter Bedsit Theories ble Aggie Peterson programleder i NRK-serien U, og arbeidet med musikk som et sideprosjekt. Frost spilte blant annet med Bugge Wesseltoft og Per Martinsen (med artistnavnet «Mental Overdrive») under Rikskonsertenes storsatsning «Lydlandskap» i 2000. I januar 2001 kunngjorde hun at hun skulle slutte som programleder i NRK for å få mer tid til musikken.
Per Martinsen deltok i både skrivingen, innspillingen og produksjonen av Frosts andre plate Melodica (2002). Også dette albumet inneholdt poplåter med elektronisk frakk, basert på Martinsens synther og Aggie Petersons vokal. Platen ble lunkent mottatt i norsk presse, men ble senere lansert i USA, England og asiatiske land til stor begeistring. Martinsen ble senere en integrert del av Frost.
I 2006 ga Peterson/Martinsen ut singelen «Sleepwalker», etterfulgt av «One Hundred Years» som kom ut digitalt i februar 2007. Frosts tredje album, Love! Revolution! kom ut senere samme år. Siden har duoen fortsatt å gi ut singler, som «My Plastic Heart» i 2008, «The Magician» (2011), «Parade» (2011), «The Woods» (2011) og «Something New» (2012). Albumet «Radiomagnetic» ble lansert i Storbritannia i 2012 og i Norge i 2013.
Aggie Peterson har jobbet med flere andre musikalske prosjekter utenom Frost, som låtskriving, musikkproduksjon, filmmusikk for film og dokumentar, samt musikk til NRK Radioteateret og sanger til barna og Kråka i NRK Kråkeklubben. Hun har turnert med Martinsen og Sergey Soukas med nykomponert musikk til den russiske stumfilmen "Moren" av Pudovkin fra 1926.
Hun hadde med en sang i norske Melodi Grand Prix 2010, «Tokyo Night», som ble fremført av Karoline Garfjell.
Fra 2010 begynte hun å arbeide i det mer eksperimentelle feltet, blant annet med installasjoner, lydkunst, performance og skuespill under aliaset «Femme Digitale». På Varangerfestivalen 2013 var Peterson og ektemannen Martinsen festivalkunstere, med verket «Signaler». Hun har gjort et eget kunstprosjekt for babyer, Army of Mothers' Baby Lounge, som er en interaktiv sanse-installasjon for babyer mellom 0 og 18 mnd.
Aggie Peterson er fortsatt mest kjent som Aggie Frost - og hun har en blogg hvor hun skriver betraktninger, artikler og reiseskildringer. I juni 2013 ble hennes kronikk «Nattens tyver», om Norges håndtering av utsendelse av asylsøkerbarn, ble publisert av mange norske aviser, blant annet Aftenposten, Aftenbladet og Bladet Nordlys.
Landsdel

Landsdel (også kalt riksdel) er en større del av et land som utgjør en geografisk enhet med en felles identitet. En landsdel trenger ikke å sammenfalle med administrative inndelinger, men har ofte røtter i eldre administrative og kirkelige inndelinger. Norge deles i moderne tid vanligvis i fem landsdeler. Inndelingen i landsdeler i Norge har delvis røtter i hovedlenene fra middelalderen, der f.eks. Østlandet omtrent sammenfaller med Akershus hovedlen.
Norge ble tradisjonelt inndelt i hovedlen og senere i stiftamt, som var større landsdeler som omfattet flere mindre len og amt; ordningen opphørte i 1919. I moderne tid deles Norge inn i landsdelene Nord-Norge, Trøndelag, Vestlandet, Østlandet og Sørlandet. De fire sistnevnte regnes som landsdeler i Sør-Norge. Landsdelene faller delvis sammen med eldre hovedlen/stiftamt; f.eks. er Østlandet i hovedsak sammenfallende med Akershus len/Akershus stiftamt, med enkelte unntak. Sørlandet faller sammen med det historiske hovedlenet Agdesiden (nå Agder). Trøndelag er en videreføring av Trondhjems len og Trondhjems stiftamt, og beholdt en felles trøndersk identitet også i den perioden Trøndelag var delt i to amt og fylker.
Navnet Sørlandet ble først brukt av forfatteren Vilhelm Krag i 1902. Før den tid ble området regnet som en del av landsdelen Vestlandet. Det nye begrepet Midt-Norge har ikke en veldefinert geografisk avgrensing, men inkluderer oftest deler av Vestlandet og hele Trøndelag og i enkelte tilfeller også tilgrensende områder i Nord-Norge og Østlandet. Øygruppen Svalbard og øya Jan Mayen, som på 1900-tallet ble deler av Kongeriket Norge, regnes ikke til noen landsdel, siden de norske landsdelene er områder i det geografiske Norge.
Fylkene fordeles slik på landsdelene:
Sveriges tre landsdeler er Götaland (den søndre delen), Svealand (i midten) og Norrland (den nordlige delen).
Landskapene fordeles slik på landsdelene:
Fra 2007 er de tre offisielle landsdelene i Danmark følgende:
Mer tradisjonelt var det tre andre landsdeler: Jylland, Øerne (alt øst om Lille Bælt unntatt Hovedstaden), og Hovedstaden (København med Frederiksberg).
Postnummerkatalogen

Postnummerkatalogen er en fortegnelse over Norges poststeder med postnummer, første gang utgitt i mars 1968 av Poststyret. Hvert poststed (i hovedsak postkontor) i landet fikk med dette en unik firesifret kode basert på geografiske regioner.
Postnummer ble etter lang tids utredning innført i Norge våren 1968, med det formål å effektivisere postgangen i landet. Tidligere var det tilstrekkelig med å angi poststedets navn i adressen, ettersom Postens personell hadde de nødvendige geografiske kunnskaper for at post skulle havne på riktig sted, og posten ble fremdeles håndsortert. Postnumrene ble innført i forkant av maskinell sortering av brev og annen post, hvilket skulle gi billigere og hurtigere sortering.
Med dette ble landet inndelt i ti geografiske soner med førstesiffer 0-9, og der annet siffer ble gitt til en mindre region innen denne sonen, tredje siffer angav et avgrenset område innenfor dette regionen, og fjerde siffer indikerte selve poststedet. Det ble også gitt veiledning i hvordan post skulle adresseres med postnummer og -sted. Opprinnelig var det kun ni soner, ettersom Oslo ikke fikk postnummer før i 1984.
Den første utgaven av Postnummerkatalogen hadde omkring fire tusen postnummer, og omfattet ikke Oslo, ettersom det her ble benyttet sonetall frem til våren 1984.
De ni postnummersonene med fylker er:
Fylkene følger inndelingen i 1968.
Enkeltbekkasin

Enkeltbekkasin (Gallinago gallinago) er en mellomstor vadefugl med et langt nebb. Arten regnes som en kortdistansetrekkfugl. Den er omtrent 25–27 cm lang og ca. 110 g tung. Fjærdrakten har 4 lyse lengdestriper på ryggsiden og er brunspraglet. Enkeltbekkasinen har ren og hvit buk og stjerten er nesten uten hvitt, hvilket gjør at den skiller seg fra dobbeltbekkasinen, som den ellers er svært lik.
Hvis du skremmer en enkeltbekkasin hører du et hêst «tschær» i dét den flyr av sted. Oppflukten skiller seg også fra dobbeltbekkasinens. Mens dobbeltbekkasinen flyr rett frem, flyr enkeltbekkasinen i en helt tilfeldig retning. De fleste kjenner igjen denne fuglen med hannens fluktspill i hekkesesongen. Når fuglen skal markere området sitt, vibrerer den med de ytre stjertfjærene i tillegg til at den avgir en mekrende lyd. Når enkeltbekkasinen markerer området sitt, sier en at den «mekregauker». Lyden har gitt opphav til en rekke dialektale navn som hømmerhest, mækkergauk, rossegauk, rævagauk og jimmegauk.
Enkeltbekkasinen er en av de vanligste trekkfuglene som kan sees fra kysten og helt opp til de mellomalpine områdene. Den er spesielt knyttet til åpne og fuktige områder, men liker seg også godt i åpen skog.
Hannen er på hekkeplassene ganske tidlig på våren og forsvarer området sitt overfor andre hanner. Redet er lagt i en enkel grop i bakken, og er laget av strå og blader. Høna legger 4 egg i mai–juni som ruges i 18–20 døgn. Ungene forlater redet rett etter klekkingen. Foreldrene fordeler ungene mellom seg, og de første dagene fôrer foreldrene dem. Kyllingene er flyvedyktige etter 20 dager.
Enkeltbekkasinen livnærer seg først og fremst på mark, men tar også insekter og andre smådyr. Den spiser også en del frø.
Enkeltbekkasiner i Norge overvintrer spesielt på De britiske øyer og i Frankrike/Portugal. Hvis det er milde vintre i Norge, kan den overvintre på kysten i de sørlige delene. Enkeltbekkasinen er tilbake allerede i mars/april. Lenger nord og i fjellområdene er den vanligvis ikke tilbake på området sitt før like før høna legger egg i slutten av mai.
William Duppa Crotch

William Duppa Crotch FLS (1832–1903) was a British naturalist, specialising in Norwegian wildlife and in entomology, particularly Lepidoptera, Hemiptera and Coleoptera.
Crotch was born at Taunton, Somerset on 31 July 1832 and baptised on 23 August 1832. Crotch's parents were Reverend William Robert Crotch (1799–1877) and Elizabeth (nee Duppa, 1800–1848) of Bridgnorth, who had married on 21 July 1831. Crotch's father William Robert Crotch worked as a schoolmaster and hospital chaplain and he collected botanical specimens, which may have encouraged his children's interest in natural history. Crotch's paternal grandfather was the musician William Crotch (1775–1847).
Crotch had a younger brother named George Robert Crotch (1842-1874) who was a respected Coleopterist. He died young of pulmonary disease, possibly exacerbated by working in Philadelphia during a harsh winter.
Crotch's mother Elizabeth died in 1848 and his father Reverend Crotch went on to marry twice more.
William Duppa Crotch married Mari Blackwell, widow of his friend Eardley Blackwell, on 5 October 1868. Mari was originally from Norway, and was the daughter of Thor Svee of Vaage [Vågå]. Crotch became stepfather to Mari's two daughters Elizabeth and Kari. Crotch divided his time between living in Norway and England.
Crotch graduated B.A. from Oxford on 30 May 1855, and progressed to an M.A. in 1866. Crotch attempted to study for the medical profession, but did not qualify.
In 1859, Crotch studied Shetland ponies and their diets and circa January 1860, Crotch visited Berlin to study Hemiptera.
Between about 1861 to 1865, Crotch visited the Canary Islands twice with his brother George and collected more than 40,000 natural history specimens, mainly Coleoptera, for which they recorded 77 species occurring in the Canaries for the first time.
Crotch was an occasional correspondent with Charles Darwin, and in one letter to Darwin dated 10 April 1865 he indicated his support for a "theory of Atlantis" that America and Africa had once been joined by a land bridge which might account for the geographical distribution of species, compared with a competing Behring Strait land bridge theory that had been advanced by Asa Gray.
Crotch spent ten summers observing the habits of lemmings near his Norwegian home (its location was described by Crotch as in the Vaage Valley by a path to Heindaken), admitting he could barely escape them:
Once again influenced by the idea of a lost Atlantean continent, Crotch suggested the theory that Lemmings were not careless of their lives by drowning themselves while migrating, but were instead still trying to migrate across the now submerged areas that their ancestors had known as dry land.
Crotch died at his house "Asgard," at Richmond, Surrey on 25 August 1903.
Isfjorden (Svalbard)

Isfjorden is the second longest fjord in the Norwegian archipelago of Svalbard. It lies on the west side of Spitsbergen, an island in the Arctic Ocean about midway between Norway and the North Pole, and the largest in the archipelago. The mountain of Alkhornet stands on the northern side of the entrance to the fjord, as does the coastal plain of Daudmannsøyra. A portion of Isfjorden is included in the national parks of Norway as Nordre Isfjorden Land National Park. Around the fjord lie many of the largest settlements in Svalbard: Barentsburg, Longyearbyen (on the Adventfjorden) and Pyramiden.
A Basque whaling ship from San Sebastian, under the command of Juan de Erauso and piloted by the Englishman Nicholas Woodcock, was the first to establish a temporary whaling station here in 1612. In 1613 French, Basque, and Dutch whaling ships resorted to Safehaven (Trygghamna) on the north side of Isford or in Green Harbour on the south side of the fjord. All were either driven off by armed English ships or were forced to pay a fine of some sort. In 1614 the Dutch agreed to give Isfjorden to the English. The English continued to use Isfjorden as a whaling base until at least the late 1650s.
The Svenskehuset Tragedy occurred in 1872–73 at Cape Thordsen in Isfjorden. Seventeen men died in Svenskehuset, now the oldest house on Spitsbergen. Today it is preserved as a cultural heritage site.
78°20′N 15°00′E﻿ / ﻿78.333°N 15.000°E﻿ / 78.333; 15.000
Arctic coastal tundra

The Arctic coastal tundra is an ecoregion of the far north of North America, an important breeding ground for a great deal of wildlife.
This ecoregion is located on the north coast of Alaska, and includes the east coast plain of Banks Island, as well as the Anderson River and Horton River plains, and the Tuktoyaktuk coast in the Northwest Territories. This is an area of low, flat, boggy coastal plains. The underlying soil of this damp Arctic coast is thick, solid permafrost, covered in summer with thermokarst "thaw lakes" of melted ice. Ice features such as ice wedges and pingo mounds of soil and ice can be found. This coast has an arctic climate warm enough to allow plant growth in late-June, July and August only, and even then frosts may occur. On the whole this is a damper, wetter area than the Low Arctic tundra ecoregion that continues along the coast west of here to Quebec.
This area supports wetland plants especially sedges and grasses, mosses and lichens, and right on the coast there are peat bogs. Trees such as dwarf birch, willows, northern Labrador tea (Dryas) and alders grow in the warmer areas of the region, the Mackenzie River delta and the Yukon coast.
This region provides calving habitat for four herds of caribou, the Western Arctic, Teshekpuk, Central Arctic, and Porcupine caribou herds. Another key species is the muskox of Banks Island and the Arctic National Wildlife Refuge coast. Other mammals include lemmings, polar bear, walrus, beluga whale, snowshoe hare and Arctic hare, red fox, grey wolf, Arctic ground squirrel and seals. The coast is also home to many breeding waterbirds including snow goose, spectacled eider, Steller's eider, king eider, red-throated loon, pacific loon, and yellow-billed loon. Important bird areas include the Colville River delta, Teshekpuk Lake (which is within the National Petroleum Reserve–Alaska), and Kasegaluk Lagoon a breeding area for brant goose. Predatory birds include the snowy owls that hunt waterbirds and lemmings. Fish of the waters here include the Arctic char.
90% of natural habitat remains intact, except for the vicinity of Utqiaġvik, Alaska and the oil fields of Prudhoe Bay, Alaska and Kuparuk which are expanding along the coast and may in future spread into the Arctic National Wildlife Refuge, which is the only major protected area on this coast (see Arctic Refuge drilling controversy), and on and around the Dalton Highway and the Trans-Alaska Pipeline. The area is one of the "most productive" in the United States for petroleum extraction including a 9 million hectare area reserved for this activity. As Arctic seas warm and ice recedes, it is believed that these areas contained within the Arctic coastal tundra may reveal some of the largest petroleum reserves in the world.
Consequences (game)

Consequences is an old parlour game in a similar vein to Mad Libs and the surrealist game exquisite corpse.
Each player is given a sheet of paper, and all are told to write down a word or phrase to fit a description ("an animal"), optionally with some extra words to make the story. Each player then folds the paper over to hide the most recent line, and hands it to the next person. At the end of the game, the stories are read out.
The exact sequence varies, but an example sequence given in Everyman's Word Games is:
The same reference book gives the following example of a completed story:
Consequences can also be played in a drawing version, sometimes known as picture consequences, where the first player draws the head, passes it unseen (by means of folding) to the second player who draws the body, then on to the third player who draws the legs. The composite person or creature is then revealed to all by unfolding the paper.
Although Consequences originally is an analogue game there are digital versions available, some of which are slightly modified and adjusted to a digital roam. Examples: FoldingStory™, Unfolding Stories, etc. The game has also been seen as a precursor to computer-generated literature such as Christopher Strachey's Love letter generator M.U.C.
Namadi Sambo

Mohammed Namadi Sambo GCON (amụrụ 2 Ọgọst 1954) bụ onye Naijiria￼￼ ￼￼ ndọrọ ndọrọ ọchịchị￼ bụ onye jere ozi dịka osote onye isi ala Nigeria￼ site na 19 Mee 2010 ruo 29 Mee 2015 bụ gọvanọ mbụ. ￼Kaduna State￼￼ site na 2007 ruo 2010.[1]
A mụrụ Mohammed Namadi Sambo na 2 Ọgọstụ 1954 na Zaria, mgbe ahụ Northern Region, ọ gara Baptist Primary School na Kakuri, Kaduna, tupu ọ gaa Kobi Primary School dị na Bauchi na Towns School No. 1 na Zaria. Mpaghara Zaria nke Ebe Ugwu Bauchi Site na 1967 ruo 1971, ọ gara Government Secondary School (nke bụzi Alhuda-Huda College), na Zaria. Zaria
Sambo gara School of Basic Studies na Mahadum Ahmadu Bello na Zaria na 1972, mgbe nke ahụ gasịrị ọ sonyeere Ngalaba Architecture, gụsịrị akwụkwọ na 1976 na nzere bachelors na nsọpụrụ (BSc (Hons)). Ahmadu Bello University Architecture O nwekwara nzere masta na ihe owuwu.
Sambo jere ozi na Ngalaba Ọrụ na Ụlọ nke Oyo State maka National Youth Service Corps ruo n'ọnwa Ọgọstụ afọ 1979. National Youth Service Corps Mgbe ahụ, ọ banyere n'ọrụ onwe ya dị ka onye na-ese ụkpụrụ ụlọ. N'afọ 1988, a họpụtara ya ka ọ bụrụ Kọmishọna maka Ọrụ, Njem na Ụlọ na Kaduna. N'afọ 1990, Sambo hapụrụ ọrụ nke Gọọmentị Steeti Kaduna wee laghachi n'ọrụ onwe onye.
N'ọnwa Mee 2007, Sambo weghaara ọkwa dịka Gọvanọ Kaduna Steeti ka o meriri ntuliaka gọvanọ steeti Kaduna nke afọ 2007 mere na 14 Eprel. Oge ya kwụsịrị na 19 May 2010, mgbe e chiri ya iyi dịka osote onye isi ala Nigeria. Sambo nwere atụmatụ isi iri na otu dị ka gọvanọ nke ga-elekwasị anya n'ịkwado ndị ntorobịa na ụmụ nwanyị obodo na ileba anya na nchekwa nke steeti.[1]. Mgbe ọ ka na-eje ozi dịka gọvanọ, onye isi ala Naịjiria n'oge ahụ bụ Goodluck Jonathan họpụtara ya ka ọ bụrụ osote onyeisiala.
2015.