davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Lupiner

Lupiner (Lupinus) er en slekt i erteblomstfamilien som er viltvoksende i Eurasia, Amerika og Nord-Afrika. De fleste artene er ett- eller toårige urter, men det fins også flerårige stauder og til og med noen busker. Som de fleste artene i erteblomstfamilien binder lupiner nitrogen fra lufta til jorda og kan derfor anvendes som jordforbedrer. I Norge ble det i 2016 innført forbud mot å plante eller så lupiner; forbudet gjelder både hagelupin, jærlupin og sandlupin..
Antallet arter er svært usikkert. Et vanlig estimat er noe over 420 arter. I tillegg kommer en rekke varianter og hybrider. Flere kultiveres som prydplanter, noen (frøene) brukes også som dyrefôr.
I Norge forekommer hagelupin (Lupinus polyphyllus), jærlupin (Lupinus perennis) og sandlupin (Lupinus nootkatensis). De tre norske artene er ikke spiselige. Alle tre har spredt seg ukontrollert etter opprinnelig å ha blitt utplantet i Europa, herunder også i Norge. Både jærlupinen og sandlupinen ble opprinnelig innført som sandbindere langs ny jernbanestrekninger, blant annet i forbindelse med byggingen av Jærbanen sørover fra Stavanger, men de har siden spredt seg til store deler av Norge. Alle tre er flerårige planter med en generasjonstid på fem år. I Norge har lupin siden 2007 stått oppført på fremmedartslista (tidligere kalt norsk svarteliste). Det pågår (per 2024) et intensivt arbeid for å utrydde lupiner fra norsk natur, fordi de er sterkt invasive og fortrenger stedsegne planter.
Blomstene sitter tett på toppen av stengelen. Det forekommer en mengde forskjellige blomsterfarger, blant annet blå, lilla, rosa, hvit og rød. Frukten er en lodden belg som inneholder mange frø.
I Sør-Europa brukes frøene fra noen lupinarter til produksjon av mel som blandes i annet mel. Slike melblandinger kan forekomme i importerte bakevarer.
Lupiner kan gi alvorlige allergiske reaksjoner hos peanøttallergikere. Det er deklarasjonsplikt for lupinmel som brukes i bakervarer som lages i Norge.
Skøyen stasjon

Skøyen stasjon ligger på Skøyen i Oslo vest og er i dag fredet. 800 tog passerer Skøyen i døgnet pr 2018 og de fleste av disse stopper her, herunder alle åtte lokaltogsruter samt Flytoget og enkelte regiontog. Strekningen Oslo S – Skøyen er Norges mest trafikkerte jernbanestrekning, og Skøyen er landets nest mest trafikkerte stasjon.
Utenfor stasjonen ved torvet er det taxiholdeplass, samt en rekke busslinjer til Oslo og Akershus. Busslinjene 20 (Skøyen - Galgeberg), 40 (Fornebu/Skøyen – Øvre Sogn), 31 (Snarøya – Grorud), 130 (Sandvika – Skøyen), 140 (Bekkestua – Skøyen). Trikk linje 13 (Ljabru - Lilleaker/Bekkestua) går like ved stasjonen (ca 5 minutters gangavstand).
Stasjonen ble åpnet i 1872 og het «Tyskestranden» til 1876, deretter «Bygdø» til 1903 da den ble omdøpt til «Skøien». Den ble raskt høyt trafikkert. Dette har medført at den er blitt påbygd flere ganger, senest i 1998 da den fikk 4 plattformer. Da Flytoget kom i drift høsten 1998, var Skøyen stasjon et naturlig stoppested.
Skøyen stasjon ble kjent for en spesielt fin hage ved stasjonsbygget, fordi kong Haakon brukte denne stasjonen når han skulle til og fra Bygdøy kongsgård.
Prestekrage

Prestekrage (Leucanthemum vulgare) er en flerårig korgplante i prestekrageslekta og er vanlig i hele landet. Prestekrage var et velkjent innslag i tidligere tiders slåtteenger, men er nå vanligst å finne på veikanter og andre tørre, åpne steder.
Prestekrage har opprett stengel, og spredte blad som er smalt lanseformede eller spatelformede. De har tannete rand og kan vært litt flikete nederst ved bladfestet.
Planten har 1-3 blomsterkorger,som er 3–6 cm brede. Korgene blomstrer ikke samtidig, men blomstringen strekker seg over perioden juni-august. Korgene har normalt hvite, hunnlige randkroner (tungeforma), mens de sterkt gule rørkronene i midten er tokjønna.
Korgdekkbladene ligger oftest i 2-3 lag. Om høsten dannes en frukt som 2,5 mm i diameter, og lyst grå eller grågrønn. Fruktene mangler fnokk, men har lister og krage.
I prestekrageslekta er prestekrage den eneste naturlig forekommende arten i Norge og arten finnes over hele Norden unntatt indre Nordkalotten. Den trives på enger, skråninger, beitemark, veikanter, jernbanestrekninger, plener, skogbryn og i åpne skoggletter 1220 moh. Prestekrage er fortsatt en vanlig plante i Norge, men den har trolig blitt mindre vanlig mange steder i seinere tid.
Prestekrage har vært en svært utbredt og kjent plante i Norge og har vært brukt til flere barneleker. Mest kjent er spådomsleken som er kjent fra mange land: Man napper ut en og en av randkronene og framsier en ordramse. Det ordet som sies på den siste krona gjelder.. Ordramsene handler oftest om når eller om man skulle bli gift og med hvem: "Iår - neste år - en gang - aldri", "Gift - ugift", "Prest - prost - klokker - skolemester - enkemann - fattigmann - stakker". Til denne leken har forøvrig flere lignende planter også vært brukt; balderbrå, solblom. Prestekrage har også vært brukt til blomsterkranser og som "speilegg" i barneleker.
Prestekrage ble av Linné ført til slekta Chrysanthemum i 1753 med navnet Chrysanthemum leucanthemum som betyr "gullblomst hvitblomst" (fra chrysos - latinsert gresk: gull, leuco- - latinsert gresk: hvit og anthos - gresk: blomst). Arten ble flyttet til en egen slekt av Lamarck i 1778.
Det norske navnet prestekrage er ganske enerådende, men noen steder har også denne arten hatt navnet "slåtteblomst" i betydningen at når denne blomstrer er det tid for å slå enga.
Kirsten Lundsgaardvig

Kirsten Lundsgaardvig (født 7. juni 1942 i Hjallerup, Danmark, død 28. november 2014 i Hægeland, Norge) var en dansk maler. Hun var utdannet på Det Kongelige Danske Kunstakademi og var elev av Søren Hjort Nielsen.
Hennes kunst utsmykker mange hjem, kirker og andre kommunale bygg. Hun mottok også en rekke priser for sin kunst.
Lundsgaardvig brukte en helt spesiell teknikk i sine malerier. Hun grunnet lerretene lagvis inntil hun hadde oppnådd den strukturen hun ønsket, og deretter malte hun motivet. Det kunne ta opp til ett år før de største bildene var ferdige. Denne type maleri får en tjukk og flekkete utseende som skaper en levende følelsen i bildet. Foruten oljemalerier arbeidet hun også med blant annet collager og akvarell. Materialet til collagene samlet hun på den danske vestkysten, satte dem sammen og malte deretter oppå collaget.
Hennes kunst var inspirert av universet og alt som hører til, men også natur, dyr, fossefall, Afrika, vannliljer, mennesker og mye mer. Noen av bildene kombinerte også flere forskjellige motiver, slik som i verket «Flowers in the universe» (avbildet lenger ned i artikkelen).
Kirsten Lundsgaardvig deltok i flere dokumentarer på NRK TV. Tre av dem er omfattende dokumentarprogram som handler om bare henne og hennes kunst.
Kongsvingerbanen

Kongsvingerbanen er jernbanestrekningen som går mellom Lillestrøm og grensen ved Charlottenberg. På svensk side anslutter Värmlandsbanan til Laxå i Sverige.
Banen ble åpnet til Kongsvinger 3. oktober 1862 og er Norges eldste normalsporede statsbane. Hovedbanen var rett nok åpnet som normalsporbane tidligere, men den var en privatbane frem til 1926. (Hamar-Grundsetbanen åpnet 23. juni 1862, men var smalsporet frem til 1919). Grensebanen ble åpnet i 1865 til den svenske grensen ved Charlottenberg. I 1871 ble banen klar på svensk side og Oslo tilknyttet til Stockholm med jernbane. Solørbanen til Elverum stasjon greiner av på Kongsvinger stasjon.
Banen er 114,7 km lang (fra Lillestrøm, medregnet Grensebanen) og ble elektrifisert i 1951. Hele strekningen fra Lillestrøm til Charlottenberg er på 121,7 km.
De viktigste stoppestedene langs Kongsvingerbanen er Fetsund, Sørumsand, Årnes, Skarnes og Kongsvinger.
Banen trafikkeres av:
Det er forslag om å bygge en ny høyhastighetsbane Lillestrøm-Arvika. Det skulle redusere banelengden til Karlstad og Stockholm med 50 km og reisetiden med 1 t 10 min. Dette bygges sannsynligvis ikke før 2030, da andre prosjekter er høyere prioritert.
Kongsvingerbanen er en av de fire norske jernbanestrekningene som er fastlagt av UNECE som internasjonal hovedtransportstrekning.
Kongsvingerbanen betjener følgende kommuner:
Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase - Kongsvingerbanen
Alnabanen

Alnabanen er en 5,2 km lang jernbanestrekning for godstrafikk mellom Alnabruterminalen og Grefsen i Oslo. Linjen ble åpnet i 1901 for å gjøre det mulig for tog å kjøre direkte fra Gjøvikbanen (og dermed Bergensbanen) til Hovedbanen eller toggården på Alnabru. Banen har aldri hatt noen regulære stasjoner, men har en rekke side- og industrispor til diverse bedrifter i området langs linjen. En del scener fra filmen Olsenbanden og Dynamitt-Harry på sporet fra 1977 er innspilt langs denne linjen. Per i dag er det lite trafikk igjen på Alnabanen og kun fire til åtte godstog kjører på linjen daglig.
Det har tidligere blitt vurdert å ha passasjertrafikk på strekningen, spesielt i årene opp mot 2010 ble dette vurdert flere ganger, men hvor man landet på at man ikke ønsket dette. Blant annet konkluderte Jernbaneverket med at de ikke ville teste en slik mulighet, mens NSB sa at de ikke hadde nok ledig materiell til å sette inn. Under Fastsettelse av program for planarbeidet til Lørenbanen i 2009 kom det fram at: «Jernbaneverket er positive til prosjektet, som et godt alternativ til persontrafikk på Alnabanen. Persontrafikk på Alnabanen ble utredet i 2006, og konklusjonen var at investeringene var altfor høye i forhold til et svært usikkert trafikkgrunnlag. Konklusjonen ble støttet av Storting og departement.» En så langt siste rapport ble lagt frem i 2011 av Ruter, som sa: «Persontrafikk på Alnabanen vil gi lav trafikantnytte og ikke være samfunnsøkonomisk lønnsomt» og anbefalte i stedet andre tiltak som:
Lørenbanen ble så bygget. Denne åpnet i 2016, og trafikkerer den samme strekningen fra Storo via Sinsen mot Økern og derfra videre opp Groruddalen.
Storo stasjon

Storo er en T-banestasjon ved Storokrysset på Storo i Oslo.
T-banestasjonen betjenes av linje 4 og 5. Den ble åpnet i august 2003 som endepunkt for første etappe av T-baneringen. Hele ringen ble åpnet den 20. august 2006.
Storo trikkeholdeplass ligger på Storo bru over T-bane- og toglinjen og betjener de tre trikkelinjene 11, 12 og 18.
Like øst for stasjonsområdet ligger Gjøvikbanen, og 200 meter før for stasjonen ligger jernbanestasjonen Grefsen stasjon. T-baneringen går parallelt med Gjøvikbanen mellom Storo og Sinsen.
Jernbaneverket skal de neste årene bygge en gangbro som vil gi bedre forbindelse mellom T-banestasjonen på Storo og Grefsen stasjon.
David Møller Wolfe

David Møller Wolfe (født 2002) er en norsk fotballspiller som spiller for den nederlandske klubben AZ.
Mot slutten av 2021-sesongen ble Wolfe fast i Branns startoppstilling da klubbens faste venstreback Ruben Kristiansen ble skadet. Han kvitterte for tilliten med å berge kvalikplassen for Brann i siste serierunde mot Sarpsborg 08 der han leverte en scoring og en målgivende pasning.
Den 22. mai 2023 skrev han under for den nederlandske klubben AZ til sommeren 2028. Brann fikk ca 30 millioner i overgangssum.
Han ble tatt ut i Norges tropp til U21-EM 2023 i Georgia og Romania.
Den 7. november 2023 ble han tatt ut i sin første herrelandslagstropp for Norge i kampene mot Færøyene (16. oktober) og Skottland (19. oktober).
Den 16. november 2023 fikk han sin første herrelandskamp for Norge mot Færøyene.
I løpet av 2024 etablerte han seg på venstreback-plassen. I en VM-kvalifiseringsseier over Israel i mars 2025 laget han sitt første mål på herrelandslaget.
Henrik Elvestad

Henrik Brokner Elvestad (født 1973) er en norsk komiker, skuespiller og programleder.
Han er blant annet kjent som mannen bak figuren «Timothy Dahle» i Nissene på låven, Get Ready to Be Boyzvoiced, Nissene over skog og hei og Nissene i bingen. Han var vert for TV 2-programmet Tonight med Timothy Dahle som «Timothy Dahle» i 2003. Fra 2006 til 2015 var han programleder i sport- og humorprogrammet Golden Goal sammen med Johan Golden. I 2014 spilte han hovedrollen i mockumentary-serien Samurai Sikkerhet på TV 2, og i 2016 ledet han programmet Amatørenes mester på samme kanal. I november 2021 kom humorserien Idrettsforeldre på TV 2, hvor Elvestad selv spiller syv fiktive karakterer.
I 2021 gikk han seirende ut av realityprogrammet 71° nord – Norges tøffeste kjendis, sesong 12.
Flåm Station

Flåm Station (Norwegian: Flåm stasjon) is located at the village of Flåm in Aurland, Norway. The station marks the terminus for Flåm Line (Flåmsbana). The station is served by the tourist trains on the Flåm Line and operated by Vy as a subcontractor for Flåm Utvikling.
The station opened on 1 August 1940 for freight, and the year after for passenger traffic. The station was built to allow transfer from ferries operating on Sognefjord to the Bergen Line at Myrdal Station. Marketing of the service was transferred to Flåm Utvikling in 1998; after this a new station building was opened, and the old station building converted to a railway museum.
Flåm is one of Norway's largest tourist attractions, with an estimated half a million visitors annually. The Flåm Railway Documentation Centre provides information into the building of the Flåm Railway and the technical challenge facing this engineering work through the use of different exhibitions with text, image and sound.
Bergen, Queensland

Bergen is a rural locality in the Toowoomba Region, Queensland, Australia. In the 2021 census, Bergen had a population of 85 people.
Neuve is a neighbourhood in the south-west of the locality.
Neuve is a neighbourhood (27°16′00″S 151°53′00″E﻿ / ﻿27.2666°S 151.8833°E﻿ / -27.2666; 151.8833﻿ (Neuve)) within the south-west of locality. It takes its name from a former railway station.
The Haden railway line from Kingsthorpe to Goobungee and Haden opened in 1910 with Bergen being served by a station called Bergenside (27°15′39″S 151°53′26″E﻿ / ﻿27.2608°S 151.8906°E﻿ / -27.2608; 151.8906﻿ (Neuve (Bergenside) railway station (site))).
In 1914 a cemetery was established, operated by a group of trustees. The cemetery had separate sections for a number of religious denominations (Anglican, Roman Catholic, Lutheran, Presbyterian, Methodist and Baptist) and a general section. In 1982 responsibility for the cemetery was given to the Crows Nest Shire Council, and became the responsibility of the Toowoomba Regional Council following the local government amalgamations in 2008.
During World War I, due to anti-German sentiment, the Rosalie Shire Council (headquartered at Goombungee) requested that the Bergenside railway station be renamed. On 14 August 1916 the Queensland Railways Department renamed it Neuve after Neuve Chapelle in France where the Battle of Neuve Chapelle had taken place in March 1915.
Bergen Provisional School opened on 3 August 1896. On 20 January 1902 it became Bergen State School. It closed on 31 December 1969. It was on Gomoran Bergen Road (approx 27°15′24″S 151°54′22″E﻿ / ﻿27.2567°S 151.9062°E﻿ / -27.2567; 151.9062﻿ (Bergen State School (site))).
The Haden railway line closed in 1964.
In the 2016 census, Bergen had a population of 68 people.
In the 2021 census, Bergen had a population of 85 people.
There are no schools in Bergen. The nearest primary schools are Haden State School in neighbouring Haden to the north-west and Goobungee State School in neighbouring Goombungee to the south-west. For secondary education, the nearest schools are Crows Nest State School (to Year 10) in Crows Nest to the east and Highfields State College (to Year 12) in Highfields to the south.
The Bergen Djuan Cemetery is on Bergen Road (corner Menkins Road, 27°14′06″S 151°55′21″E﻿ / ﻿27.2350°S 151.9226°E﻿ / -27.2350; 151.9226﻿ (Bergen Djuan cemetery)). It is operated by the Toowoomba Regional Council.
Night trains of Norway

Night trains of Norway (Norwegian: Nattog) are over-night sleeping car services provided by three different operators on four routes across Norway. There is an additional night train that runs mostly through Sweden from Stockholm to Narvik.
The 2024 timetables for trains within Norway show there is one night train with sleeper carriages in each direction each day except Saturday between:
A night train usually consists of 5 to 7 coaches:
All sleeper services use the WLAB-2 carriages. These carriages were built by Strømmens and introduced in 1986, there are 20 in service. Each carriage is 27 m (89 ft) long and has 15 compartments, one of which is fitted for disabled access, available for single or double occupancy, the bunks being one above the other, toilets are situated at the ends of the carriage. The carriages had a mid-life upgrade in 2007.
El 18 locomotives are used on the Bergen, Dovre and Sørland Lines, while the service on the Nordland Line is provided using Di 4 engines.
A sleeper train runs from Stockholm Central to Kiruna and Narvik in Norway. In 2024 these passenger services are operated by Vy Tåg, a subsidiary of the former Norwegian State Railways which won the operating contract, but SJ, a state-owned passenger train operator in Sweden, has won back the contract from 15 December 2024 onwards.
The trains have 1st class 1 & 2 berth sleepers with private toilet & shower, 2nd class 3 bed sleepers with washbasin, 6-berth couchettes, ordinary seats, cafe car.
The first sleeper train on this line was introduced in October 1917 when a sleeper coach was attached to a mixed traffic train.
Three sleeping cars were first introduced in 1884 on the Røros Line, the coaches were categorised as Bo, 2nd class bogie coaches, they had full length clerestory roofs.
The Kongsvinger Line had its first two sleeping cars from 1891, these carriages categorised ABo, composite 1st and 2nd class bogie coaches, were used for services to Stockholm.
By 1914 over-night trains with sleeping coaches were running between Oslo (it was called Kristiania at the time) and Trondheim, Skien and Bergen within Norway and to Stockholm and Copenhagen.
The 1939 Cook's Continental timetables show sleeper services to Trondheim, Åndalsnes, Kristiansand and Bergen within Norway and to Stockholm, Copenhagen, Malmo and Hamburg.
The first steel-bodied sleeping cars were introduced in 1939 (by which time there were 90 wooden-bodied sleeping cars of six different types, of which 19 had been rebuilds of existing coaches) a further three were followed in 1940–1941 when the war interrupted. In 1951 there were 15 more provided and between 1956 and 1965 a further 29, most of which were still running in 1995, several having been rebuilt.
Between 9 June 1953 and 26 May 1962 a sleeper service was provided to Oslo when the international Compagnie Internationale des Wagons-Lits (CIWL) extended one of the carriages of the Nord Express (Paris to Copenhagen train) from Copenhagen, the carriage used the train ferry from Helsingør in Denmark to Helsingborg in Sweden, through Goteborg, crossing the border at Kronsjo and on to Oslo.
Myrdal Station

Myrdal Station (Norwegian: Myrdal stasjon) is a mountain railway station and junction, located on the Bergen Line regional mainline in Aurland, Vestland, Norway. The railway station is also the upper terminal of the Flåm Line local railway, which ascends from the valley floor of the Sognefjord to the mountain-top junction, providing a vital public transport link, but deriving a majority of its passengers through tourism. Most passengers using Myrdal station are changing trains between the two lines.
Myrdal station is located about 13 kilometres (8.1 mi) south of the village of Flåm and about 20 kilometres (12 mi) south of Aurlandsvangen. There is no road connection to Myrdal although there are some cottages and hotels in the area, served by Myrdal Station, and the nearby Vatnahalsen Station, about a kilometer before Myrdal, and 50 metres lower towards mean sea level.
The station is located between two tunnels on the Bergen Line: the Gravahals Tunnel to the west and the Vatnahalsen Tunnel to the east. Completion of the 5.3 kilometres (3.3 mi) long Gravahals Tunnel was done in 1905. The station is 867 metres (2,844 ft) above mean sea level.
The station has three platforms. Platform 1 is the principal platform on the mainline, and platform 2 is the alternative mainline platform located on the passing loop. The non-consecutively numbered platform 11 is the platform used by local trains to and from Flåm. As the mainline is single track, the passing loop allows regional trains to cross with freight services, and occasionally with other passenger trains. A large cafeteria and gift shop provides refreshment and shelter, and there are waiting rooms and lavatories. There are freight sidings located at Myrdal.
The station opened in 1908. On 17 January 1923, the station restaurant was taken over by Norsk Spisevognselskap. As the facilities were too small, the restaurant was later moved to another, larger building.
Kjosfossen

Kjosfossen is a waterfall located in Aurland Municipality in Vestland county, Norway. The waterfall is one of the most visited tourist attractions in Norway. Its total fall is around 225 metres (738 ft). There is a small power station on the waterfall which is used to power the Flåm Line railway.
The Flåm Line passes directly in front of and over the upper part of the waterfall (the falls continue much longer down to the right (east) of the Flåm Line as you head down into the gorge), which is one of the main attractions for tourists who take the Flåm Line. (Some of the Flam tourist maps are orientated with South at the top.)
The waterfall is located about 1.5 kilometres (0.93 mi) northeast of Myrdal Station. During the main tourist season in the summer an actress dressed as a legendary Huldra (a seductive forest creature in Scandinavian folklore) dances and sings in front of the waterfall as the trains enter the station for the amusement of the tourists. The Huldra actresses are all students from the Norwegian ballet school.
The waterfall gets as much as 900,000 visitors yearly, and is considered to be among Norway's most visited natural tourist attractions.
List of heritage railways

This list of heritage railways includes heritage railways sorted by country, state, or region. A heritage railway is a preserved or tourist railroad which is run as a tourist attraction, is usually but not always run by volunteers, and often seeks to re-create railway scenes of the past.
Heritage rail operator | Narrow gauge railway | Standard gauge railway DJK: Dansk Jernbane-Klub. Several heritage railways and operators are members of DJK
Note that most of the heritage railway operators in South Africa have their own depots where locomotives and coaches are kept and serviced, but run on state-owned railways.
Michigan Central Railway Bridge

The Michigan Central Railway Bridge is an out-of-service steel Deck arch bridge spanning the Niagara Gorge between Niagara Falls, Ontario and Niagara Falls, New York. The bridge is owned by Canadian Pacific Kansas City, which (as CP Rail) purchased the single track structure in 1990. The Canadian corridor and bridge are owned by the City of Niagara Falls, Ontario. The bridge is located just upstream from the older arch-style Whirlpool Rapids Bridge used by Maple Leaf Amtrak passenger trains.
The bridge was designed by William Perry Taylor, Chief Engineer J.L. Delming and consulting Norwegian-born engineer Olaf Hoff. Construction on the bridge began in 1924, and the bridge opened in 1925. This bridge replaced the Niagara Cantilever Bridge that crossed in the same area from 1883 to 1925.
The main traffic across the bridge were trains operated by the New York Central, Penn Central, Conrail, Chesapeake and Ohio, CSX Transportation, and the Canadian Pacific Railway. It was also used briefly from October 1978 to January 31, 1979 by Amtrak's former Niagara Rainbow service which ran between New York City and Detroit via Niagara Falls and Windsor, Ontario.
The bridge was abandoned in 2001 after a deal was reached between the City of Niagara Falls, Ontario and Canadian Pacific to stop service on the line that the bridge was part of because the line ran through the tourist district of the city and was considered a nuisance and safety issue.
Today the bridge no longer carries train traffic and the tracks have been removed both on the bridge and on the line leading to it. There is currently a wall across the centre of the bridge that is topped with barbed wire to prevent people from walking across it. Additional barrier and barbed wire is located on the sides to prevent climbing on the steel arch sections. A wired fence blocks the east side (American) and another wall blocks the west side (in Canada).
The line leading to the bridge on the Canadian side is now partially a rail trail. Niagara Fallsview Casino Resort was also built on part of the line in 2004. On the American side, most traces of the line leading to the bridge from the Niagara Subdivision are gone completely. Construction of a new Amtrak station in 2016 removed the bridge over Main Street that connected the line to the subdivision and fenced in a portion of the former line across from the new station for security purposes, making it into a gravel lot area for U.S. Customs and Border Protection. A New York State project in 2019 that removed the Niagara Scenic Parkway viaduct and created park space in its place also removed the bridge over Whirlpool Street and the trestle connector, leaving the bridge with no connection on the American side.
43°06′31″N 79°03′30″W﻿ / ﻿43.108546°N 79.058368°W﻿ / 43.108546; -79.058368
Vatnahalsen Station

Vatnahalsen Station (Norwegian: Vatnahalsen holdeplass) is a railway station on the Flåm Line in Aurland, Norway. It is 1.13 kilometers (0.70 mi) from Myrdal Station, 336.93 kilometers (209.36 mi) from Oslo Central Station and 811.3 meters (2,662 ft) above mean sea level. The station opened on 1 August 1940.
Arna station

Arna Station (Norwegian: Arna stasjon) is a train station in Bergen, Norway; located in the Arna borough on the east side of Ulriken and between the two tunnels Ulriken Tunnel and Arnanipa. The present station was opened in 1964, when the tunnels were completed. The old station, located north of the new station, is still in use for heritage trains on Gamle Vossebanen.
All passenger trains on the Bergen Line stop at Arna. The most frequent trains are shuttle trains which run between the Bergen Railway Station and Arna, providing the fastest connection between downtown Bergen and Arna. These normally operate each half-hour, or hourly in weekends and evenings.
On March 22, 2024, at ca. 19.00 local time, a freight train heading east derailed close to the Arnanipa tunnel opening at Arna station. The locomotive ended up inside the tunnel, while several of the 25 goods wagons crumpled together with an "accordion effect" around the tunnel opening.
Inside the tunnel, a westbound passenger train from Vy carrying 200 passengers, stopped approximately one kilometer from the accident. A work train from Bane NOR pulled the passenger train out of the tunnel to Stanghelle station.
Les Ours du Scorff

Les Ours du Scorff zo ur strollad kanerien c'hallek ha sonerien a Vreizh, krouet e 1993, ha 5 paotr ennañ. Kanaouennoù gallek a savont evit ar vugale, hag e 1994 e oa bet embannet o fladenn gentañ, anvet « Les ours du Scorff ». O muzik a zo levezonet mat gant un awen breizhek ha keltiek.
Sede pemp den ar strollad:
C’hoari ha kanañ a reont asambles abaoe 1993. C'hwec'h pladenn o deus graet dindan 16 vloaz. Lavaret ez eus bet e tenne o zestennoù da reoù ar c'haner gallek Boby Lapointe. Ur stil un tamm eus Iwerzhon eo mesket gant ur stil gall.
Emsaverien

Emsaverien a oa ur strollad sonerien festoù-noz eus Bro-Naoned ar gevred, bet savet e 1994 ha divodet e 2007, goude ouzhpenn 400 fest-noz ha sonadeg. Seniñ a rae ar strollad tonioù hengounel eus Breizh a-bezh hag un toullad ivez eus Vande.
Merzhin (strollad)

Merzhin a zo ur strollad rock a orin eus Landerne, e Breizh, krouet e 1996 gant c'hwec'h mignon, liseidi anezhe.
Merzhin a zo bet savet gant c'hwec'h den:
Enrollet ez eus bet dija c'hwec'h pladenn gante ha tri albom, an hini gentañ: « Loar gentañ » hag a zo bet embannet e 1999, an eil: « Loar-gann », deuet er-maez e 2000, hag an trede « Adrenaline » deuet er-maez e 2002. O div fladenn diwezhañ a zo deuet er-maez e 2006 hag e 2007, an hini gentañ: « treid noazh war ar vroudenn-dan » hag an eil: « treid noazh war al leurenn » enrollet en India war al leurenn, e-lec'h ma 'z eo bet adkemeret 5 kanaouenn pladenn 2006 hag adkanet anezhe mui un nebeud reoù all. O stumm sonerezh a zo disheñvel diouzh ar rock en doare ma implijont binviji a orin eus Breizh, da lâret eo, ar vombard pe stummoù disheñvel fleüt ouzhpenn ar gitaroù, ar bateri (toumperez) hag ar gitar-boud...
Patriote (Dispac'h Gall)

Ar strollad Brogarour (galleg: Parti patriote) a oa ul luskad politikel e-kerzh an Dispac'h Gall hag en doa bodet da gentañ ar re o devoa c'hoant da gaout un Emvod ar stadoù-Meur a-raok dont da vezañ ur ger evit ober anv eus an dud a-du gant an Dispac'h Gall. Ster ar ger a gemm neuze hervez piv a implije anezhañ hag e peseurt koulzad.
Frañsez Debauvais

Frañsez Debauvais, bet ganet e Roazhon d'an 31 a viz Genver 1903, a oa ur broadelour breizhat a Vreizh-Uhel. François Debeauvais a oa e anv gwirion met dre fazi un ofisour stad-sivil e oa bet lamet un "e" e anv e dad. Lesanvioù en deus bet ivez evel Fañch Debauvais, Fañch Deb, Deb, Fañch Denoual.
Desket mat brezhoneg gantañ ha drezhañ. Desket mat e oa a-fed istor Breizh.
Aet e oa da Anaon e Colmar d'an 20 a viz Meurzh 1944, diwar an dorzhellegezh. Ur pennad enoriñ a oa bet savet gant Roparz Hemon e niverenn ziwezhañ Gwalarn, kinniget e vez ar pezh-c'hoari Roperzh Emmet dezhañ. Ar pennad a oa bet unan eus ar re gaerañ e brezhoneg evit Frañsez Kervella: "E varv a voe kemennet e niverenn 165 Gwalarn, hag ar pennad gouestlet enni d'e vignon gant Roparz Hemon a zo unan eus ar skridoù kaerañ a anavezan."
Emañ e vez e bered hanternoz Roazhon, warnañ ur groaz keltiek uhel skrivet warni "Doue da bardono d'an Anaon".
Egin (sonerien)

Ar strollad sonerien Egin a zo bet krouet e miz Gouere 2007, e-kerzh un nozvezh en Oriant. Folk-Harmonika eo stil ar son krouet ganto .
Savet eo bet strollad Egin en-dro d’ur soner gitar folk, Mael Guego hag un c’haner, Kaw an Davay. En ur festival e voe skrivet ar pozioù kentañ gant Kaw ha Mazhe Bergot, ur mignon dezhañ. An deiz war-lerc’h int bet bodet e ti Mael ‘vit reiñ ur son d’ar skrid. Ha Mael da gregiñ gant e c’hitar ha setu Kaw da ganañ. Kanaouenn gentañ ar strollad a voe savet er mod-se. Diwezhatoc’h hepken, e krog da vat an traoù e Lise Diwan Karaez.
Lec’hioù sonet ganto Daou ezel nevez a voe degemeret er strollad just a-raok an Taol-Lañs e 2009, Gwenole Breton ha Tomaz Laquaine-Jakez. Aet e oa ar maout gant Egin en Taol-lañs. Da c’houde e teuio Glen Merien ha Chann Bresmal, ha setu ar skipailh da c’hoari en Erer kozh, e gouel ar sonerezh e Plabenneg, e tavarnioù e Karaez, er festoù-noz e Lise Diwan Karaez, Evit Diwan 30 hag e Gouel Broadel ar Brezhoneg ‘n eus ket pell ‘zo.
An Taol-Lañs Abaoe 3 bloaz e vez aozet an Taol-lañs gant ar strollad Dazont ar Yezh ha Diwanet, ur genskrivadeg sonerezh breizhat modern. An Taol-Lañs zo bet savet evit brudañ ar c’hanaouennoù savet e brezhoneg. E 2007 deuet ar Maout gant Iwan B, kaner rap e brezhoneg, ar bloaz goude eo bet trec’h ar strollad Gimol Dru Band, sonerezeh dru (Rock’n’roll/Rap Funky ) gante, hag ar bloaz tremenet eo ar strollad Egin, sonerien folk-harmonika.
Tud er Strollad - Mael Guego, soner gitar. - Kaw an Davay, kaner. - Gwenole Breton, Perku. - Tomaz Laquaine Jakez, Harmonika . - Glen Merien, beat box & uilleann pipes. - Chann Bresmal, Kaner.
Binioù

Ar binioù (distaget [bi'niːu]), pe sac'h-binioù, pe pib-sac'h zo ur benveg-seniñ dre c'hwezhañ, a gaver e meur a vro, ha dezhañ meur a anv. Div duellenn zo da vihanañ, unan a c'hwezher aer dezhi en ur sac'h, hag unan all a soner an notennoù warni.
Un den a son binioù a zo ur biniaouer.
Hervez Émile Ernault e teu ar ger brezhonek eus ur stumm benni, hag a zeu-eñ eus bann, korn. Hervez Léon Fleuriot avat e teufe kentoc'h eus an henvrezhoneg bann, dasson, heson.
Hervez un displadur poblek e teufe ar ger brezhonek eus an droienn sac'h-binioù, dre ma seblant bezañ ur sac'h ma weler treid binvioù outañ.
N'eo ket ral ar viniaouerien e taolennoù al livourien flamank, evel Pieter Brueghel gozh.
Skeudennoù renket hervez an istor.
Skeudennoù renket hervez anvioù ar broioù en urzh al lizherenneg.
Gildas Jaffrennou

Gildas Jaffrennou a oa ur soner breizhat (telenn ha pib-veur), mab d'ar broadelour François-Joseph-Claude Jaffrennou (Taldir). Eñ a oa ar breton kentañ a glaskas brudañ e Breizh (er bloavezhioù 30) an telennoù a gaved en Iwerzhon, Bro-Skos ha Kembre. Goude ar brezel ez eas da Vreizh-Veur da chom. Adlañset e voe e labour, gant berzh en-dro-mañ, gant Georges Cochevelou, tad Alain Cochevelou.
Jean L'Helgouach

Jean L'Helgouach, bet ganet d'an 22 a viz Ebrel 1933 e Meknes, e Maroko, ha marvet d'an 29 a viz C'hwevrer 2000 e Naoned, a oa un hendraour, ur ragistorour, ur soner hag ur sonaozour breton.
Jean L'Helgouach (skrivet L'Helgouac'h ivez) en deus graet e studioù eil derez e Roazhon (1943-1950) hag e studioù skol-veur eno ivez. Un aotreegezh war skiantoù an natur en deus bet e 1955. Doktor eo bet e 1966 gant un dezenn a-zivout ar bezioù meurveinek en Arvorig.
Rener a imbourc'hioù er CNRS (Centre National de la Recherche Scientifique) e oa.
E penn pastell-vro an "Hendraoù ragistorel evit Breizh ha Broioù al Liger" eo bet eus 1969 betek 1989.
Renet en deus ur bern furchadegoù e Breizh hag e kornôg Bro-C'hall. E-touez e labourioù pennañ en deus renet ar skipailh a labouras war lec'hiad Lokmaria-Kaer.
Kelennet en deus ar ragistor e Skol-veur Naoned ha krouet eno al Labourva Ragistor Arvorigat.
Skrivet en deus kalzik pennadoù evel-just ha kemeret perzh en un niver bras a gollokoù.
Krouet en deus ar gevredigezh anvet Association d'études préhistoriques et historiques des Pays de la Loire .
Marc'heg an Ordre National du Mérite e oa (1998).
Resevet en deus Kolier an Erminig e 1997.
Aet eo da Anaon d'an 29 a viz C'hwevrer 2000 e Naoned.
Dedennet-kenañ oa gant sonerezh Breizh.
Pennsoner Kevrenn Roazhon eo bet. Krouet eo bet gantañ Skol Talabarderien Roazhon e 1966.
Skrivet en deus un ton-bale kañv evit bagadoù, an ton-bale "War zu an heol (o sevel)", un heuliad "megalitikel" evit bombard ha binvioù all, un heuliad evit binioù-bras ha gourrebedoù (1986) hag ur "soneñvoradenn Oadvezh an Arem" evit trombon ha binvioù-tos (1988).
Dom

Dom a c'hall ober dave da veur a dra.
Evel Don, Dom zo un titl enorus tennet eus dominus, ur ger latin hag a dalv kement hag ozhac'h. Implijet a vez e Portugal hag he zrevadennoù kozh, hag evit tud an ilizoù katolik ha reizhkredennour gresian.
En Iliz e vez roet an titl-se da venec'h an urzhioù beneadat, chartouz ha trapat.
E Portugal ha Brazil e vez roet an titl d'ar rouaned, priñsed, izili an tiegezhioù uhel ha tud nobl bet dibabet gant ar roue, hag ivez an impalaerien evit a sell ouzh Brazil.
Dona eo ar stumm gwregel. Implijet e vez e Portugal evit mont davet forzh peseurt maouez avat, ha pa ne vefe ket a renk uhel.
Holl Rouaned Portugal en deus douget an titl Dom. Portugaliz all :
Tud a iliz anavezet :
Dom a c'hall bezañ stumm berraet Dominic, Domenic ha Dominique, da skouer :
Ar ger latin domus zo tremenet e meur a yezh.
"Dom" a dalv kement hag iliz-veur e broioù zo :
"Dom" a dalv kement ha ti er yezhoù slavek :
Woody Allen

Woody Allen, pe Allan Stewart Konigsberg e wir anv, zo ur c’homedian, un aozer senariooù hag ur sevener-filmoù amerikan. Ganet eo bet d’an 30 a viz Du 1935 hervez meur a holloueziadur pe d’ar 1añ a viz Kerzu 1935 hervez e vuhezskrid, e Brooklyn. Dimezet eo bet div wech ha tri bugel en deus, unan anezho bet advabet gantañ. E 1997 e timezas da Soon-Yi Previn, adverc’h Mia Farrow a oa bet e gompagnunez. E 1952, e-ser studiañ en High School Midwood, e skriv fentigelloù en ur gazetenn. Goude-se ez a war ar vicher gagman (aozer fentigelloù) e servij farserien evel Bob Hope ha Buddy Hackett, hag e 1957 e teu da vezañ skridaozer abadenn skinwel Garry Moore. Ur skrivagner eo ivez (pezhioù-c’hoari, romantoù ha danevelloù zo bet skrivet gantañ). Woody Allen zo unan eus filmaozerien amerikan vrudetañ an daou-ugent vloaz tremen, a-dra-sur unan eus ar re a sav ar muiañ a filmoù. Lod a lavar ez eo ivez unan eus ar re europeanañ. Troet eo dreist-holl gant ar c’homediennoù buhezegezh, diazezet war ar bredelfennerezh alies, daoust ma pled a-wechoù gant seurtoù filmoù all. En un toullad mat eus e filmoù e vez aktor ivez, ha peurliesañ e c’hoari un dudenn tost a-walc’h outañ e-unan, flemmskeudenn un den a spered yuzev (hag ar fent yuzev) newyorkat, hag eñ skoet gant barradoù anken skrijus ha fentus war un dro. Woody Allen ne c’hall ket padout gant ar c’hoant aozañ filmoù : abaoe penn kentañ ar bloavezhioù 1970, pa oa krog da dapout brud, n’eo ket paouezet a filmañ. Tost ur film ar bloaz a vez sevenet gantañ, ar pezh a zo un taol-kaer e-keñver padusted hag ingalded e produerezh ur filmaozer. Ur soner klarinetenn eo ivez. Savet en deus ul laz-seniñ jazz ha mont a ra war al leurenn gantañ.
Les Ours du Scorff

Les Ours du Scorff (The Bears of Scorff) are a mainly Breton folk group with a generally young audience.
The singers Gilbert Bourdin and Laurent Jouin formed the group with the encouragement of the producer of their first album, on which the group was called Gigi Bourdin et la Rouchta, although the album's title, Les Ours du Scorff, has become their better-known name.
Singers of traditional music at heart, they have surrounded themselves with instrumentalists well known on the Breton folk scene: Fanch Landreau, Soïg Sibéril, Jacques Yves Réhault, and others.
Their music melds Breton, Cajun, and Irish traditions. Their lyrics may bring to mind those of Boby Lapointe, Pierre Perret, or poets such as Norge, all this without sacrificing too much for the simplicity demanded of music for children.
Keltia Musique

Keltia Musique is a French independent record label and distribution company specializing in Celtic music. It was founded in 1978 in Quimper, Brittany, by Hervé Le Meur.
The company was founded by Hervé Le Meur, co-founder of Bagad Kemper and Bodadeg ar Sonerion (B.A.S.), who died in 1996. Le Meur sold Celtic music records and bagad instruments in his basement, apart from his other activities and his work as an accountant. Customers that visited the basement store include Alan Stivell. He later moved to the historic city center of Quimper in order to share his passion and make it known to the public. The store in Quimper was opened in 1978, and Le Meur also began producing records under the Keltia Musique label at this time. The first records produced were by the Bagad Kemper.
In France, the company distributes music from Ireland, Scotland, Wales, Galicia, Cornwall, the Isle of Man and Brittany. The beginning of Keltia coincided with the decline of vinyl and the arrival of the CD. In 1986, Keltia Musique released its first five CDs of Breton music: Bagad Kemper's War an dachenn, Dan Ar Braz's Music For the Silences To Come, Dominig Bouchaud's Vibrations, Sonerien Du's Amzer Glaz, and one compilation album. The label's musical styles range from traditional to progressive.
In the early 1980s, Celtic rock became popular with bands such as Horslips, Clannad, The Waterboys, The Silencers, Moving Hearts, U2, and The Pogues. Most of these bands had music distributed by Keltia. By 1990, the company had a catalog of 500 works. As the customer base expanded, the company began exporting internationally. In 1987, at Midem, the company met with the producer of Texan singer Michelle Shocked. As a result, Keltia distributed The Texas Campfire Tapes.
Since 1989, Hervé's son Alain Le Meur, along with Alain's brother Hervé, runs the family business. Alain's wife Eleanor drafts contracts in English and his brother Pol designs the album covers. On the covers, the Breton language is used as well as French and English. Keltia's catalog still has about 500 works. Artists found in the catalog include those produced by Keltia, such as the Bagad Kemper, Dan Ar Braz, Les Goristes, Red Cardell and Michel Tonnerre, as well as artists distributed by the label, such as Sinéad O'Connor and Loreena McKennitt. In addition to albums, Keltia Musique also sells sheet music and Breton musical instruments.
Pont-Scorff

Pont-Scorff (French pronunciation: [pɔ̃ skɔʁf]; Breton: Pont-Skorf) is a commune in the Morbihan department of Brittany in north-western France. It takes its name from the river Scorff, which flows through the town.
The town lies in the valley of the river Scorff. Historically, it belongs to Vannetais. The town is located 10 km (6.2 mi) north of Lorient.
Inhabitants of Pont-Scorff are called in French Scorvipontains or Scorffipontais.
The municipality launched a linguistic plan through Ya d'ar brezhoneg on 22 February 2008.
In 2008, 8.74% of children attended the bilingual schools in primary education.
Lanester

Lanester (French pronunciation: [lanɛstɛʁ]; Breton: Lannarstêr) is a commune in the Morbihan department in Brittany, in north-western France.
It is the largest suburb of the city of Lorient, across the river Scorff to the east.
Inhabitants of Lanester are called Lanestériens.
The mouth of the river Scorff separates the town of Lorient from the town of Lanester. Lanester is on the left bank while Lorient is on the right bank. The mouth of river Blavet forms a natural boundary to the east and to the south.
Lanester was created later than Lorient, with the development of shipyards on the left bank of the river Scorff in the middle of the nineteenth century. Lanester was created as a new commune in February 26, 1909. Before that, it came within the administrative area of the village of Caudan.
The municipality created a linguistic plan through Ya d'ar brezhoneg on 13 July 2006.
In 2008, 5.67% of the children attended the bilingual schools in primary education.
Lorient Agglomération

Lorient Agglomération (Breton: An Oriant Tolpad-kêrioù) is the communauté d'agglomération, an intercommunal structure, centred on the city of Lorient. It is located in the Morbihan department, in the Brittany region, northwestern France. It was created in January 2014. Its area is 738.7 km. Its population was 205,765 in 2020, of which 57,412 were in Lorient proper.
The communauté d'agglomération consists of the following 25 communes:
The areas and populations (as per INSEE estimates as at 1 January 2020) are as follows:
47°45′N 3°22′W﻿ / ﻿47.75°N 3.36°W﻿ / 47.75; -3.36
French Kiwi Juice

Vincent Fenton (born 26 March 1990), known professionally as French Kiwi Juice or the abbreviation FKJ (sometimes stylized Fkj), is a French multi-instrumentalist, singer, and musician from the city of Tours. He is known for his solo live performances, where he does live loopings through Ableton Live and showcases his multi-instrumentalist skills. His self-titled debut album, French Kiwi Juice, was released on 3 March 2017.
FKJ has performed at music festivals including Coachella, Euphoria, CRSSD, Lollapalooza, and Lightning in a Bottle.
FKJ has been described as a "pioneer" and "one of the flag bearers" of the new New French House genre. He was originally trained in sound engineering for film at a film school.
FKJ achieved significant public attention after the release of the fully improvised song "Tadow" and accompanying studio recording in 2017. He improvised the song with fellow musician Masego, during a day-long recording session that took place just after the musicians met each other.
In April 2017, FKJ announced that he was performing at the 2017 Coachella Valley Music and Arts Festival at the Do Lab Stage.
On 7 April 2022, FKJ performed on his new single "Greener" with Carlos Santana.
On March 7 2025, FKJ produce and appears in the song "Intro: Jane" of Ruby (Jennie album)
FKJ was born on 26 March 1990 to a mother from France and a father from New Zealand. From a young age, he immersed himself in music from his parents' libraries, including "English rock, Queen, Pink Floyd, The Police... '70s rock, Led Zeppelin... some jazz or Nina Simone, Billie Holiday, Miles Davis... a little bit of French music, but not too much, like Serge Gainsbourg."
In March 2019, FKJ married fellow musician June Marieezy (who uses the stage name ((( O )))) with whom he had previously collaborated, on the track "Vibin' Out".
Acoustic Guitar (magazine)

Acoustic Guitar is a monthly magazine published in the United States since July/August 1990 by String Letter Publishing. The magazine offers information, inspiration, and instruction related to acoustic guitars for players of all levels from beginners to teachers. Each issue includes three or so songs with notation and tablature, lessons, product reviews and interviews of prominent acoustic musicians.
Acoustic Guitar was founded in the summer of 1990 under the editorial direction of Jeffrey Pepper Rodgers as a publication of String Letter Publishing of Richmond, California. String Letter had previously been established in 1985 as the publisher of Strings, a magazine oriented towards players of bowed string instruments.
The first issue featured the first in a series of columns written by Sharon Isbin, a biography on Robert Johnson, a profile of Bruce Cockburn's song craft, and commentary on the "new" MTV Unplugged series. The issue also included musical works for guitar in various styles including folk, classical, and jazz. In its first year of publication, Acoustic Guitar won the Western Publishing Association's "Maggie Award" for Best New Consumer Magazine of the year.
The magazine has seen a number of staff changes over the years. Rodgers remained with the magazine through its tenth anniversary collector's edition in 2000. In the summer of 2005, Dan Gabel was named associate publisher of the magazine. And In 2006, Phil Catalfo became the editor of the magazine. He was followed by Scott Nygaard and Greg Cahill, and Mark Kemp. Cahill is the creator of the publication's popular online video series called Acoustic Guitar Sessions," featuring interviews and performances by the likes of Richard Thompson, Ed Sheeran, the Milk Carton Kids, Ani DiFranco, Robert Earl Keen, Valerie June, Bruce Cockburn, and many others. The magazine's current editor is Adam Perlmutter, who had been a contributing editor for many years.
The magazine is sponsor or co-sponsor of a number of music festivals, workshops, and trade related events, including MerleFest, the Woodstock Invitational Luthiers Showcase, and the Santa Barbara Acoustic Instrument Celebration.
Music of French Polynesia

The music of French Polynesia came to the forefront of the world music scene in 1992, with the release of The Tahitian Choir's recordings of unaccompanied vocal Christian music called himene tārava, recorded by French musicologist Pascal Nabet-Meyer. This form of singing is common in French Polynesia and the Cook Islands, and is distinguished by a unique drop in pitch at the end of the phrases, which is a characteristic formed by several different voices; it is also accompanied by steady grunting of staccato, nonsensical syllables.