Тристан и Изолда

Легендата за Тристан и Изолда е влиятелен трагичен рицарски роман, преразказван в множество източници с множество варианти. Легендата разказва трагичната история за тайната любов между корнуолския рицар Тристан (също и Тристам, Тристрам – на английски: Tristram) и ирландската принцеса Изолда (Изолде, Изолт и пр.). Историята предшества и най-вероятно повлиява на Артуровия романс между Ланселот и Гуиневир, като оставя значима следа в Западното изкуство, идеята за романтична любов и литературата, откакто се появява през XII век. Докато детайлите се различават при всеки автор, разказал историята, то основната сюжетна линия винаги остава почти непроменена.
Съществуват две главни предания за легендата на Тристан. Ранните обхващат произведенията на двама поети от втората половина на XІІ век, Томас Британски и Берул (норман или бретонец).
Късните традиции идват от „Роман за Тристан“ в проза (на английски: Prose Tristan) 1240 г., която се различава значително от ранните версии на Томас и Берул. Прозаичният „Роман за Тристан“ се превръща в класическа средновековна приказка за Тристан и Изолда, който по-късно осигурява фон за произведенията на Томас Малори – английски автор, написал „Смъртта на Артур“ 1485 г.
„Артуризацията“ на легендата, т.е. присъствието на крал Артур и рицарите на Кръглата маса като основен повествователен декор, тук достига връхната си точка. Краят на романа не следва традицията от XII век за трагичната, но неизбежна участ на героите. Тристан загива от ръката на вуйчо си крал Марк, който подло го посича с изненадващ удар в гърба. Смъртта е представена не като възвишено пренасяне във вечността, а като нелепа случайност.
Историята и образът на Тристан са различни при всеки поет. Дори правописът се различава значително, но най-популярно е Тристан (Tristan). Повечето версии на историята обаче следват едни и същи очертания.
След победата над ирландския рицар Морхолт, Тристан пътува към Ирландия, за да върне Изолда на чичо си, крал Марк от Конуол, за да се оженят. По пътя Тристан и Изолда изпиват любовна отвара, която ги кара да се влюбят лудо един в друг.
Поетичните версии на легендата за Тристан предлагат различна информация за смъртта на героя.
Няколко варианта от „Роман за Тристан“ в проза включват традиционната смърт на Тристан от поетичните версии.
Други истории разказват, че любовниците дори са имали много деца. В някои те имат само син и дъщеря, които кръстили на себе си. Тези деца оцелели след смъртта на своите родители и имали свои собствени приключения.
В романа „Тъжната Исае“ (от английски: Ysaie the Sad) анонимният герой е синът на Тристан и Изолда. Той се замесва с крал Оберон и се жени за момиче на име Марта, която носи неговия син Марк.
Има много теории за произхода на легендата за Тристан, но историците спорят коя е най-точна. Някои учени смятат, че персийската история за „Вис и Рамин“ (на английски: Vis and Rāmin, оригинал от персийски: ويس و رامين) е моделът за Тристановата легенда, защото има твърде много прилики, за да е просто съвпадение.
Доказателствата за персийския произход на легендата са много косвени и различни теории предполагат по какъв начин тази персийска история може да е достигнала Запада. Някои предполагат обмен на истории по време на Кръстоносните походи в Сирия чрез певците, които са имали достъп и до кръстоносците, и до сарацините в Свещената земя.
В Корнуол се намира т.нар. „Камък на Тристан“ (на английски: The Drustanus Stone). Върху камъка има надпис с името Друстан (на английски: Drustan), но не всички историци са съгласни, че Друстан е архетипът на Тристан. Има препратки към Марк (March ap Meichion) и Тристан както в уелските триади, в гномната поезия (от английски: Gnomic poetry), така и в историите на Мабиногион и в агиографията на Илтуд от XI век.
Герой, наречен Дристан, се появява като един от Артуровите съветници в края на произведението The Dream of Rhonabwy от ранния XIII век в приказка от колекция уелска проза, позната като Мабиногион (от английски: Mabinogion), а Изолда е спомената като една от великите, сред хората в двора на Артур, в един доста по-ранен Мабиногион Culhwch and Olwen.
Възможните ирландски предшественици на легендата за Тристан са получили голямо научно внимание. Един злополучен triantán an ghrá, или любовен триъгълник, се намира в доста ирландски текстове и най-вече в текст, наречен „Tóraigheacht Dhiarmada agus Ghráinne“, или „Бягството на Диармайд и Грайне“. В тази история възрастният Фион мак Кумхейл взима младата Грейне за съпруга. По време на тържествената церемония тя се влюбва в Диармайд, един от най-доверените воини на Фион. Грейн дава приспивателна отвара на всички присъстващи освен на Диармайд. Впоследствие го убеждава да избяга с нея. Бегълците биват преследвани из цяла Ирландия.
Друга ирландска аналогия е „Scéla Cano meic Gartnáin“, запазена в „Yellow Book of Lecan“ от XIV век. В тази приказка Кано е детрониран шотландски крал, който приема гостоприемството на крал Маркел от Уи Майл (King Marcan of Ui Maile). Неговата млада съпруга Кред дава опиати на всички присъстващи и убеждава Кано да ѝ стане любовник. Те двамата се опитват да се срещат, докато са в двора на Маркел, но са притиснати от придворните. Впоследствие Кред се самоубива, а Кано умира от мъка.
В цикъла Ulster има текст Clann Uisnigh, или „Deidre of the Sorrows“, в който Наойс мак Юснеш се влюбва в Диърдри, която била пленница на крал Конкобар мак Нес, според пророчество, че Ълстър ще бъде въвлечен в гражданска война заради мъже, биещи се за красотата на Диърдри. Конкобар е дал дума да се ожени за нея, за да предотврати войната, и така си отмъщава на Clann Uisnigh.
Някои учени смятат, че Пирам на Овидий, както и историята на Ариадна в Наксос, могат да имат връзка с развитието на легендата за Тристан. Превръщането на умрелите Тристан и Изолда в растения и тяхното преплитане има общо с любовната история на Овидий за Бавкида и Филемон Baucis and Philemon, според която двама любовници са трансформирани след смъртта си в две различни дървета, израстващи от един и същи ствол. Това обаче също се случва и в сагата Deidre of the Sorrows.
В ранните етапи историята на Тристан и Изолда вероятно не се е свързвала с литературата за Артур, но най-ранните оцелели варианти съдържат препратки към Артур и неговия двор. Връзката между Тристан и Изолда и легендата за Артур се е разширявала с времето и малко след завършването на цикъла „Vulgate“ (или „Lancelot-Grail Cycle“), през първата четвърт на XIII век, двама автори създават „Роман за Тристан“ в проза, която напълно установява Tристан като рицар от Кръглата маса, който дори е взел участие в похода за Светия граал.
Най-архаичният в стилово и композиционно отношение роман за Тристан и Изолда е дело на поета Берул. Творбата принадлежи на „простонародния клон“ (Common branch). Първата част на „Романът за Тристан“ (оригинал от френски: Le Roman de Tristan) на Берул, се датира между 1150 и 1170 г., а по-късната между 1181 и 1190 г. Линията е кръстена на по-ранната, нерицарска, некуртоазна традиция на разказване, карайки я да отразява повече Тъмните векове отколкото изтънченото Високо средновековие. В това отношение те са по-близки до „Брут“ на Лейман и „Перлевас“ (от френски: Perlesvaus). Също както при Томас, сведенията за Берул са ограничени. Открити са едва няколко значими фрагмента от неговите разработки през XIX век, а останалото е реконструирано от по-късните варианти. Творбата е написана в осмосрични стихове със съседни рими. Езикът ѝ е определен от изследователи като източно-нормандски диалект.
В Парижката национална библиотека е запазен ръкописен препис от XIII век, съдържащ 4485 стиха.
Стоян Атанасов подкрепя тезата, че въпросните 4485 стиха са написани от един автор, защото притежават идейна и фабулна свързаност. Медиевистите определят версията на Берул като „некуртоазна“. За тях любовта протича не според утвърдения „куртоазен кодекс“, а благодарение на чудодейното питие. Друг аргумент в подкрепа на тази теза е, че влюбените странят от обществото.
Най-ранните източници на това, което учените днес наричат „куртоазна“ версия (от английски: courtly version) на легендата за Тристан, откриваме в произведението на Томас Британски от 1173 г. Няма сведения за живота на Томас, но от творбата може да се заключи, че е бил клирик (на гръцки: κλήρος). Само десет фрагмента от неговата поема за Тристан, съхранени в шест ръкописа, са били открити: ръкописите в Торино и Страсбург са вече изгубени, запазени са два в Оксфорд, един в Кеймбридж и един в Карлайл. Версията на Томас е написана на англо-нормандски диалект с привкус на куртоазна реторичност. В текста има пасаж, който разказва как Изолда написва кратка поема в средновековния жанр „ле“ (от френски: Lai) поради скръб, която хвърля светлина върху развитието на несвързаната легенда, отнасяща се до смъртта на виден трубадур.
В своя сборник с куртоазни новели „ле“ Мари дьо Франс представя Тристан в нейните творби: Chevrefoil (означава Орлови нокти – символ на любов в поемата) – единадесетата поема от Lais of Marie de France („Ле от Мари дьо Франс“). Най-вероятно „Орлови нокти“ е написан между 1160 и 1178 г. Със сбитост на изложението и дискретност на символиката Мари дьо Франс успява да разкрие съвършенството на любовта чрез умението на Тристан и Изолда да разпознават любовните знаци.
Творбата засяга едно от тайните завръщания на Тристан в Корнуол, при което прокуденият герой дава знак за присъствието си на Изолда чрез надпис върху клон на леска, намираща се на пътя, по който тя ще пътува. Заглавието се отнася до симбиозата на орловите нокти и леската, които биха умрели, ако са разделени, също като Тристан и Изолда:
В превод на български:
От XII век има две стари френски поеми, идентифицирани като версиите от Берн и Оксфорд, които съдържат този момент. В тези два ръкописа, в които Тристан се завръща в двора на Марк под сянката на лудостта. Освен че тези произведения са приемани за шедьоври на наративното изкуство, тези кратки поеми допринасят значително за възстановяването на липсващите части в текста на Берул и допълването на незавършеното произведение на Томас.
На база стилистични и езикови съпоставки може да се определи, че Бернският вариант се е ръководил от творбата на Берул, докато Оксфордският вариант се е допирал до поемата на Томас.
След Берул и Томас най-важното постижение на френската Тристания е сложно групиране на текстове, известни като „Роман за Тристан“ в проза, написан между 1215 и 1235 г. от двама неизвестни автори Люс и Ели дьо Борон. До този момент няма пълно издание на творбата, тъй като има 77 ръкописа, разпръснати по целия свят, възлизащи на повече от 40 000 страници. „Романът за Тристан“ в проза запазва основната линия на интригата, но с нея примесва и много други сюжети и герои. Засенчени от безброй приключения и рицарски турнири на заден план остава страстта между Тристан и Изолда. Разказите от XIII и XIV век на тази легенда детайлно се различават в различните ръкописи.
Модерните издания са два вида:
Най-пълният източник за Тристан на английски е „Сър Тристрем“ (от английски: Sir Tristrem), състоящ се от 3344 стиха, написани около 1300 г. Той се съхранява в прочутия ръкопис „Аухинлек“ (от английски: Auchinleck manuscript) в Националната библиотека на Шотландия. Разказът до голяма степен следва дворцовите традиции. Както и при много други адаптации от френски, художественият стил може да бъде определен на средно ниво, въпреки че някои критици се опитват да го представят за пародия.
Единственото друго включване на Тристановата легенда на английски се открива при сър Томас Малори: The Book of Sir Tristram de Lyones – кратък превод на френския „Роман за Тристан“ в проза. Но тъй като ръкописът се появява едва през 1934 г., се появяват много научни спорове за това дали разказът е самостоятелен или е част от по-голямо произведение.
Френският историк на Средновековието и писател Жозеф Бедие (от френски: Joseph Bédier) смята, че всички легенди за Тристан могат да бъдат проследени до една оригинална поема, преведена на френски от Томас от Британия, или Томас Британски, от оригинален корнуолски или бретонски източник. Бедие написва още популярната си разработка „Романът за Тристан и Изолда“ (Romance of Tristan and Iseult) в опит да възстанови това, което е би могло да бъде оригиналът. По всяка вероятност това отразява една ранна версия на историята от простонародни разновидности. Бедие се обляга преди всичко на Ейлхарт, Берул и Готфрид фон Страсбург, но включва материал и от други варианти, за да събере едно цяло. Някои учени все още намират тезата на Бедие за убедителна.
На английски език, след като историята за Тристан е била пренебрегвана близо три века, в края на XIX и началото на XX век се възражда оригиналната идея за Артурова литература. Материалите за Тристан от това време включват:
„Известната трагедия на кралицата на Корнуол в Тинтагел в Лионес“ (от английски: The Famous Tragedy of the Queen of Cornwall at Tintagel in Lyonnesse) от Томас Харди е пиеса от едно действие, публикувана през 1923 г. (книгата включва въображаема рисунка на замъка през периода).
След Втората световна война повечето от текстовете за Тристан са написани като романи в проза или кратки разкази, въпреки че Бърнард Корнуел включва историческа интерпретация на легендата като странична история от „The Warlord Chronicles“.
Тристан и Изолда е опера в 3 действия с либрето на Рихард Вагнер (по келтска легенда от XIII в. и едноименната поема на Готфрид от Страсбург). Първото изпълнение е на 10 юли 1865 г. в Мюнхен.
Либретото, написано от самия Вагнер, е базирано на поетичния вариант на легендата от XII век на Готфрид фон Страсбург. Операта е написана между 1857 и 1859 година и е поставена на 10 юни 1865 година в Кралския национален театър в Мюнхен под диригентството на Ханс фон Бюло, с Лудвиг и Малвина Шнор фон Каролфелд в главните роли.
Историята е била адаптирана в киното много пъти.