davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Борис Персийски

Борис Асенов Персийски, с родно име Исмаил Хасан, е ирански и български килимар и фабрикант.
Роден е на 15 април 1879 г. в Тебриз, Персия. Родителите му са от етно-религиозната група на алианите. Напуска родината си много млад, след смъртта на майка му, като известно време живее със сестра си в Истанбул. Около 1900 г. се заселва в България, след неуспешен опит да заживее при баща му, който се жени повторно в Тбилиси за рускиня, но втората жена на баща му, не разрешила той да живее при тях, разочарован той се завръща обратно в Истанбул с влак. Влакът е имал двучасов престой в гр Шумен, където се запознава с местния депутат - Борис Краев. Родителите на първата му съпруга поставят условие, той да смени религията си. В продължение на 40 дни посещава църква, като накрая приема светото кръщение и името Борис Асенов Персийски от името на неговия приятел депутата Борис Краев. От първата се жена Веселина има две дъщери и един син. През 1904 г. е назначен за пътуващ майстор по килимарство в Шумен. От 1907 г. е назначен за майстор-управител на Държавна образцова работилница по персийско килимарство – Шумен. Премества се в гр. София, където създава собствена фабрика за персийски килими „Борис А. Персийски“. Той осигурява добро образование на децата си, най-голямата му дъщеря Горанка - завършва в Рим, рисуване и остава там, втората му дъщеря Иванка, завършва Консерватория също в Рим, а сина му Асен търговски колеж в Истанбул, но се развежда с първата си съпруга, като се премества в гр Панагюрище. През 1937 г. се запознава с младата и красива рисувачка на персийски килими Донка Костуркова, От втория му брак се раждат три дъщери - Мими, Екатерина и Лилия. През 1937 г. е сред учредителите на ТПК „Персийски килим“. Умира на 15 декември 1944 г. в Панагюрище. Изявен дарител, за което е награден със сребърен знак за дарителска дейност.
Личният му архив се съхранява във фонд 565К в Държавен архив – Пазарджик. Той се състои от 32 архивни единици от периода 1900 – 1948 г. В него се съхраняват: Благодарствени писма до Персийски от Щаба на действащата армия, Отделение историческо - Кюстендил относно подарените картини на музея; от Дирекция на печата - София за предоставена на в. „Таймс“ информация за България; от Съюза на гимнастическите дружества, от министерство на войната за дарени от него порцеланова ваза с цветен образ на германския император Вилхелм II и Свидетелство за награждаването му с почетен сребърен знак за дарителска дейност (1918-1940).
Писмо-изложение до шах Реза Пахлави за приемане на български инструктори, учители и стопански деятели в помощ на Иран [1944]; Писмо до Георги Димитров (без подпис, на служебна бланка - фабрика «Борис А. Персийски»), с молба за получаване на снимка от Техеранската среща между Сталин, Рузвелт и Чърчил за изработване на стенен гоблен [1946].
Текла Алексиева

Текла Вилхелм Алексиева е българска художничка. Става известна с оригиналните корици, които създава за книгите от поредицата за научнофантастична литература Библиотека „Галактика“ на варненското издателство „Георги Бакалов“. Членка е на Съюза на българските художници.
Текла Алексиева е родена на 2 ноември 1944 г. в София. Завършва ВИИИ „Н. Павлович“, София, катедра Монументално-декоративна живопис, при проф. Гочо Богданов. Работи в областта на живописта, гоблена, монументалната стенопис и илюстрацията.
От 1974 г. участва в редица общи художествени изложби в България и в чужбина. При тематика, отговаряща на времето и съдържанието на изложбите през 70-те и 80-те години (творбите ѝ „Вела Пеева“, гоблена „От векове за векове“), художничката проявява ярко развитие и афинитет към градската тема и нейното модерно, фотореалистично пресътворяване (живописната композиция „Кръстовище“), което е един от първите ѝ силни опити в тази насока. За тази цел Текла Алексиева се ориентира към оригинални решения, които подсилват визията на техниката, съвременния дизайн, новите материи, изкуствената светлина, съвременния архитектурен ландшафт.
През 1996 г. Текла Алексиева осъществява проект за пощенска марка с образа на Баба Марта, което според критиката е първият опит да бъде предаден нейният митологичен, а не фолклорен лик – там Баба Марта е показана като вечната булка, с класически надиплени поли, с пищна гръд, с поза на критска богиня от времето на матриархата.
Работила е още върху оформлението на учебници, експерименталния буквар от 1980 г., книгата на издателство „Кибеа“ „Духовни водачи на България“ (съвместно с художника Боян Филчев и Христо Хаджитанев), календари и др.
Текла Алексиева става много популярна със създадените от нея над 120 оригинални корици на поредицата за научнофантастична литература библиотека „Галактика“ на варненското издателство „Георги Бакалов“. В тях тя показва разнообразие, ефектна цветност, внимание към детайла и пространството.
За първите ѝ корици член на редколегията казва: „Другари, ще ги излежаваме в затвора тези корици! Та те толкова приличат на евтините булевардни книжлета, дето висят закачени на щипки пред западните книжарници!“
Освен с поредицата си корици към библиотека „Галактика“, Текла Алексиева е допринесла за фантастиката в България с участието си в инициативи на Клубовете по фантастика и прогностика в България и Клуба на художниците-фантасти в България „Васил Иванов“ – изложби на фантастичното изкуство (например през 1985 г. в Пловдив).
По време на Фестивала на клубовете по фантастика участва с оригиналите на кориците „Краят на вечността“ на Айзък Азимов и „Дървото на вси светии“ на Рей Бредбъри.
Според създателя на поредицата Библиотека „Галактика“ Милан Асадуров кориците, създадени от Текла Алексиева, имат голям принос за успеха на поредицата.
Носителка е на награди от изложби на илюстрациите в България, а през 1985 г. по БНТ е излъчен филм за нея (със сценарист и водещ Стефан Тихчев).
Паметна сабя „Балинт Балаши“

Паметна сабя „Балинт Балаши“ е литературна награда, която се присъжда на водещи, европейски по дух унгарски поети, както и на чуждестранни творци, превеждащи унгарска поезия, в това число и произведения на Балинт Балаши. Самата награда представлява изкован по средновековен образец меч, който се връчва на заслужили поети.
Наградата се присъжда по решение на попечителския фонд „Балаши“, създаден по инициатива на Пал Молнар през декември 1996 г.
Лауреатите на наградата впоследствие стават членове на органа, който всяка година присъжда наградата. Унгарските поети получават меча от католическия епископ на Въоръжените сили на Унгария – първоначално от Гашпар Ладочи, по-късно от Тамаш Сабо. След това наградата се връчва от лутеранския епископ Пал Лакнер, след което от архиепископа на Егер Чаба Терняк, а от 2009 г. от Ласло Киш-Риго, епископ на епархия Сегед-Чанад.
Наградата традиционно се връчва със специална церемония на 14 февруари – Ден на Балинт, в Залата с гоблените на хотел „Гелерт“ в Буда.
Наградата се присъжда от 1997 г. насам. Има нужда от поети, които по думите на Балаши да могат да дават пример за човечност и доблест.
От самото начало сабята се изработва от носителя на орден „Балаши“ Йожеф Фазекаш, ковач на мечове от Бонхад, а почетните грамоти са дело на Ласло Винце, печатар от Сентендре.
От 2008 г. наградата „Паметна сабя „Балинт Балаши“ се освещава с литургия „Балаши“.
Академия за музикално, танцово и изобразително изкуство „Проф. Асен Диамандиев“

Академията за музикално, танцово и изобразително изкуство „Проф. Асен Диамандиев“ (съкратено АМТИИ) е висше училище за музикално, танцово и изобразително изкуство в Пловдив.
Член е на Асоциацията на европейските консерватории, музикални академии и висши училища по музика, както и редовен член на Международната организация за фолклорно изкуство към ЮНЕСКО. Академията поддържа контакти с висши училища по изкуствата в редица европейски страни.
От октомври 2022 г. Академията е официален партньор на инициативата Нов Европейски Баухаус.
Основана е като филиал на Българската държавна консерватория от Асен Диамандиев през 1964 г. Става самостоятелно висше училище през 1972 г. с името Висш музикален педагогически институт. Първоначално насочено главно към подготовка на учители по музика, с годините училището разширява дейността си. То става единственото висше училище с няколко специалности, насочени към българската народна музика, като активна роля в това развитие играе неговият основател Асен Диамандиев.
През 1999 г. в академията е монтиран тръбен орган, произведен от Werner Bosch Германия. Инструментът е учебен – има един мануал, пълна педалиера и 5 регистъра.
На 31 януари 2019 г. с решение на Народното събрание Академията е преименувана в чест на проф. Асен Диамандиев.
През февруари 2020 г. за ректор е избрана проф. д-р Тони Шекерджиева-Новак, чийто мандат приключва през март 2024 г., когато е избран за нов ректор доц. д-р Жан Пехливанов.
Христо Тодоров (художник)

Христо Тодоров е виден български художник - живописец. Носител на почетното звание заслужил художник. Известен със своите картини изобразяващи български моми в традиционни носии.
Христо Тодоров е роден на 5 септември 1935 г. в Жеравна. Завършва в първия випуск на Художествената гимназия в София. Завършва Художествената академия през 1961 г.
От 1961 г. до 1994 г. работи като сценограф и председател на художествения съвет на БНТ. Автор е на над 200 постановки на Теливизионния театър. За сценографията на пиесата „Тази малка земя“ на Георги Джагаров в Народен театър „Иван Вазов“ е награден с голямата награда на София.
Има 20 самостоятелни изложби в София, Сливен, Бургас, Карнобат, Стара Загора, Добрич, Пловдив, Жеравна, Козлодуй, Нова Загора и други. Участва в изложби на българска живопис в Швеция, Франция, Русия, Куба, Италия, Испания, Германия, Белгия и други. През 2005 г. открива самостоятелна изложба в Марсилия, Франция.
Негови творби са притежание на Националната художествена галерия, Софийска градска художествена галерия, Дрезденската художествена галерия, галериите в Сливен, Жеравна, Добрич, Стара Загора и други, както и на частни колекции в България, Австрия, Англия, Германия, Италия, Русия, Франция, Япония, САЩ, Канада, Белгия, Испания, Китай, Куба и други.
Носител на орден „Кирил и Методий“ първа, втора и трета степен. През 1984 г. получава звание „Заслужил художник“.
Умира през 2015 г.
Никола Петров (художник)

Никола Петров е български живописец от началото на 20 век. Творчеството му се доближава до това на френските импресионисти (Мане, Моне, Реноар).
Никола Петров е роден в 1881 г. във Видин. Още от ученик проявява склонност и необикновена възприемчивост към изобразителното изкуство. До известна степен това се дължи на учителя му по рисуване в гимназията, чех по народност. Художникът се записва да следва живопис още във втория випуск на откритата Художествена академия. Въпреки това успява да получи дипломата си едва през 1913 г. Още през 1903 е съосновател на дружество на младите художници против академизма в изобразителното изкуство – индикатор за влиянието на модерните течения в България (импресионизъм, символизъм, сецесион).
Никола Петров умира от туберкулоза само на 35 години през 1916 г.
Той рисува предимно пейзажи, което е до известна степен повлияно от неговия учител в Художествената академия Ярослав Вешин, въвел практиката на пленеризма. Друг известен негов учител от Академията е Иван Мърквичка. В своето изкуство Никола Петров се отличава като творец, който дълбоко възприема заобикалящата го среда, но и умее да изрази себе си чрез нея. По-мащабни негови картини са „Света София“, „Народният театър“, „Лъвов мост“.
В своето творчество Никола Петров постига необикновен синтез между модерното и традиционното, между патриархалния бит и чуждата култура. Той рисува пейзажи от родния си Видин както и такива картини като „Рекичка из камънаци“ и „Река Ерма при Трън“, където няма и следа от човешко влияние, и такава модерна сграда, символ на прогреса, като Народния театър в София. Част от културното наследство на Никола Петров са битоописателни картини, в които той успява да съчетае модерната техника с чисто родни сюжети, типични за времето, когато е творил („Пазар в Бяла Слатина“). Сред най-интересните работи на Никола Петров са скиците му към антологията на Пенчо Славейков „На Острова на блажените“. Рисунките, правени по снимки на Славейков от различни периоди, имат за цел да подчертаят замисъла на Славейковата антология – многообразието на творчеството му и събирателния характер на книгата.
На Никола Петров е наречена улица в квартал „Триъгълника-Надежда“ в София (Карта).
Сидония Атанасова

Сидония Илиева Атанасова е българска художничка графичка.
Сидония Атанасова е родена на 21 март 1909 г. в семейството на офицера Илия Атанасов и съпругата му Райна – учителка по професия. През 1936 г. завършва специалност декоративно изкуство в Художествената академия в София, където нейни преподаватели са проф. Никола Кожухаров, проф. Васил Захариев и Стефан Баджов.
Между 1939 и 1946 г. Сидония Атанасова работи като учител по рисуване в Пазарджик, Дупница, Разград, Ловеч и Плевен, където е член-съосновател на Плевенското дружество на художниците. Членува в Дружеството на независимите художници.
Твори основно гравюра на дърво. Предпочитани от нея жанрове са пейзажът, портретът, битовите и историческите сюжети. Пресъздава изгледи от старинни български градове и села с традиционна архитектура като Копривщица, Пловдив, Мелник, Балчик, Боженци, Тетевен, Плевен. Разработва исторически сюжети като Априлското въстание и Руско-турската война (1877 – 1878).
От 1948 г. участва в окръжни изложби в Плевен, общи художествени изложби в София и задгранични изложби на българското изкуство в Белград, Берлин, Будапеща, Варшава, Виена, Дрезден, Ерфурт, Мексико, Москва, Париж, Пилзен, Прага, Ростов на Дон, Хале, Кемниц, Чикаго. През 1979 г. в София е организирана нейна юбилейна изложба и е издаден каталог с избрани нейни картини. През 2009 г. изложба по повод 100-годишнината от рождението ѝ е направена в Регионален исторически музей, Враца.
Творби на Сидония Атанасова са притежание на Националната художествена галерия, Софийската градска художествена галерия, художествените галерии във Варна, Видин, Враца, Плевен, Смолян, Стара Загора, в Дрезденската художествена галерия, в музея „Ростов на Дон“ и частни колекции.
Лауреат е на множество награди, сред които:
През 1974 г. монографичен очерк за Атанасова пише изкуствоведката Дора Каменова.
Дневна стая

Дневната стая (също всекидневна стая, хол) е обикновено най-голямата стая в жилище, където семейството прекарва по-голямата част от свободното си време. Служи за четене, гледане на телевизия, игра на различни игри, разговори и посрещане на гости.
Основното обзавеждане в дневната стая е диван, фотьойли, табуретки, ниска масичка за кафе, столове, библиотека. В някои дневни има и камина. Някои дневни стаи може да са свързани направо с кухнята.
Подовата настилка се избира такава, че да се поддържа и чисти лесно – плочки, ламиниран под, дюшеме или паркет. Поради сравнително големите размери на помещението за стените се избират големи картини. За предпочитане са неутралните цветове на стените и мебелите, макар че всичко това зависи от индивидуалния вкус и стил на собствениците. За украса могат да се ползват различни вази, статуетки или други семейни реликви.
В селските или възрожденските къщи от миналото, традиционните мебели в тази стая са вградените. Обзавеждането се състои от чипровски килими на пода, миндери, софи и долапи (вградени шкафове). Други типично български елементи са китениците, тъканите черги, губерите и халищата, които могат да се поставят както на земята, така и върху миндерите.
В отделни случаи кухнята, дневната и трапезарията са оформени като отделни функционални възли на това помещение. В някои страни по света освен дневна стая, съществува и друга, наречена фамилна стая, която има почти същите функции, но е преди всичко за употреба от семейството, докато дневната е за посрещане на гости.
Храброво (област Варна)

Хаброво е малко село, разположено в България. Има богата история, която се простира назад във времето. Селото е известно със своите красиви природни пейзажи и традиционни архитектурни стилове. В миналото, Хаброво е било важен център за селскостопанска дейност и земеделие. Днес, селото се превръща в популярно туристическо място, където посетителите могат да се насладят на красивата природа, традиционната кухня и гостоприемството на местните жители.Хаброво е село, което се е развило през годините в резултат на населението, което се заселва в района. Възникването му може да се дължи на няколко фактора, като например наличието на плодородни почви, близостта до водни източници или стратегическото му местоположение. Важно е да се отбележи, че историята на селото може да е свързана със събития и промени в региона през годините.В Хаброво има няколко местни обичаи, които се пазят и празнуват от местните жители. Тази техника на изработка на ръчно тъкани килими се предава от едно поколение на друго по традиционен начин. Майсторите на Хаброво обучават своите деца и внуци в изкуството на тъкането. Те им предават своите знания, техники и тайни, които са научили от своите предци. Така се гарантира, че тази ценна традиция ще продължи да живее и се развива в бъдеще. Важно е да се запази и насърчи интересът на младите хора към тази изкуствена техника, за да се осигури нейното запазване и развитие. Информация:Preslava Dimitrova 10a Provadia/Habrovo
Численост на населението според преброяванията през годините:
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Ослекова къща

Ослековата къща е възрожденска къща в Копривщица. Строена е през 1856 г. за копривщенския търговец и производител на абаджийска стока, абаджията Ненчо Ослеков (1821 – 1876).
Къщата е построена в бароков стил в близост до центъра на Копривщица. Тя е паметник на културата. Разположена е в ограден двор в с живописен цветен партер. Вътрешната схема на къщата представлява просторен правоъгълен салон с тясна двураменна стълба и стая в дъното на салона и три помещения – къщи с огнище и две соби асиметрично разположени. Вътрешната част на къщата е богато декорирана – фигурирани тавани от дъски и профилирани летви, алафранги и кошове над огнищата, дълги миндери, застлани с изящни тъкани. Стенописите са изпълнение на майсторите Минчо и Коста Зограф от Самоковската художествена школа. Фасадата на къщата е покрита с растителни и геометрични мотиви, а между прозорците и над аркадата на входната порта, на отделни пана, с пейзажи. Всяко помещение има различно име в зависимост от основния тон на стените – Синя стая, Червена стая, Жълта стая. Най-ценните стенописи, запазени от тази епоха, се намират в Синята и в Червената стая.
От 1956 г. Ослековата къща е превърната в етнографски музей, представящ копривщенския бит от втората половина на XIX век. Част е от музейния комплекс на Копривщица, а от 2013 година е частен музей. В него са показани експозиции на женски накити, чибуци, наргилета от Азия, шарени чорапи изплетени на пет игли, копривщенски кенете – шита дантела, за чиято основа се използва конски косъм, придаващ ѝ здравина и еластичност. В музея са представени и празнични и ежедневни традиционни женски дрехи от ХХ век, всекидневно мъжко облекло и костюм на заможен местен чорбаджия. Експозицията включва и предмети използвани от абаджиите – ножици, напръстници, дървени пръчици; представени са и кожени калъфи за съхранение на пари, тютюн и барут.
От 2013 г. музеят е частна собственост и експозицията е променена. Стенописите на фасадата са реставрирани през 2018 г.
Динамична архитектура

Въртящата се архитектура, често наричана кинетична или динамична архитектура, е иновативен и развиващ се архитектурен подход, който включва интегриране на въртящи се елементи в дизайна на една сграда за постигане на различни функционални, естетически и екологични цели. Въртящите се сгради са развиваща се част от съвременния архитектурен дизайн. Те осигуряват възможност за решение на редица съществуващи проблеми, пред които традиционните стационарни сгради са изправени. Въртящата се архитектура предлага постоянно променящо се визуално изживяване за посетителите чрез движение на архитектурните форми и конфигурации. Тази адаптивност може да се използва за създаване на емблематични забележителности и структури, които се открояват в градските пейзажи. Движението осигурява и функционална гъвкавост и адаптивност – въртящите се части на една сграда могат да трансформират пространствата за различни цели.
При въртенето си сградите могат да се предпазят от пряка слънчева светлина или силни ветрове, да се регулират вътрешните температури и се намалява енергията, необходима за климатизация. Dynamic Tower (в Дубай) е кула, в която всеки етаж може да се върти независимо един от друг. Архитектът на сградата е Дейвид Фишър и идеята се заражда, докато гледа от Олимпийската кула в Ню Йорк.
Рождество Богородично (Велющец)

„Рождество Богородично“ е възрожденска църква в светиврачкото село Велющец, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква. Обявена е за паметник на културата.
Църквата е построена през 1858 година в центъра на селото.
В архитектурно отношение представлява трикорабна псевдобазилика с притвор, трем и камбанария. Храмът е опожарен в 1878 година от турска войска и възстановен в 1881 г. В 1940 година е обновен.
Интериорът е дело на Димитър Сирлещов, сина му Минчо Сирлещов и Андон Зограф. Църквата е изписана от тях изцяло отвътре и по южната фасада в 1910 година. Общо в стенописите има 134 сцени, фигури и медальони. Освен традиционните евангелски сцени има и сцени с нравоучителен характер. Иконостасът е многоцветен и има късна плоска резба. Върху цокълните табла има изображения на светци, вместо традиционните сцени от Шестоднева. Сред иконите има две на Андон Зограф, няколко от 1898 – 1910 и серия апостолски икони от II половина на XIX век с неизвестен автор.
Актьор

Актьорът (женски род актриса, синоними артист, артистка) е човек, който изпълнява ролята на определен персонаж в представление – на живо в традиционни представления като театъра или на запис в съвременни форми като киното, радиото и телевизията.
Освен да изпълняват драматични роли, актьорите могат да танцуват или пеят, или да работят в радиото, или в анимационни филми като глас. Актьор още е човек, който е специализирал актьорско майсторство или изпълнява дадена роля в художествено произведение като драматичен спектакъл, опера, балет, естрада и цирково представление. Думите киноактьор, киноактриса, киноартист и киноартистка се използват за актьори, които са се снимали и изпълнявали роли в киното.
За пръв път може да се говори за актьорство през 534 г. пр.н.е., когато древногръцкия изпълнител Теспис се качва на сцената в Театъра на Дионисий и става първият човек, който в пиеса изговаря думи на герой. Разказвачеството веднага претърпява коренна промяна. Преди играта на Теспис, историите се разказват като песен и танц в трето лице, но никой не е играл роли. Според театралния мит Теспис съществува като пакостен дух, а злополуките в театъра понякога се приписват на него.
Актьорите използват различни похвати, които се усъвършенстват след като се натрупа опит. Някои от тях са:
Успение Богородично (Огняново)

„Успение Богородично“ е българска възрожденска църква в неврокопското село Огняново (Фотовища), България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква. Обявена е за паметник на културата.
Ферман за построяване на църква е получен в 1835 година от фотовищка делегация, водена от Илия Стойков, пристигнала за целта в Цариград и храмът е изграден още същата година в центъра на селото.
В запазения надпис пред входа на църквата се подчертава участието на всички жители със своя доброволен труд. Имената на ктиторите са отбелязани в специален възпоменателен надпис с дата 21 април 1835 година: „Тасю Каририн, Стойко поп Аню, Калкагли Георги, Коста Марко, Христо Никола, Тасю Костадин, Граматик Димитре, Тасю Никола, Костадин“. Във втория възпоменателен надпис са увековечени имената на „йеромонах Папаяно Диму, чорбаджи Георги Тошу, Стойку коджабашия“.
В 1850 година в двора на църквата е построено и открито първото училище във Фотовища.
В архитектурно отношение представлява вкопана в земята трикорабна псевдобазилика, изградена от речни камъни. По-късно на западната част е пристроена камбанария. На втория етаж е разположена обширна емпория.
Във вътрешността иконостасът е таблен с изписана лозница, а върху подиконните табла има сцени от Шестоднева. Царските и апостолските икони над таблата са от 1863 година. Колонадата, разделяща трите кораба, и северната стена са изписани в линеарен стил. Колоните са с декоративна украса и надпис на дарителите от 1841 година, а парапетът на женското отделение е боядисан в бяло. С високохудожествени качества е рисуваната и пластичната декорация на тавана с Христос Вседържител в централния кораб. Централната подова плоча е с традиционната сцена на двуглавия орел.
Част от иконите от 1836 година са на Димитър Молеров. Иконата на Свети Йоан Кръстител, рисувана за църквата от Молеров с темпера върху дърво, се съхранява в Музейния комплекс в Банско.
Венчилката е изпълнена с частична резба, а олтарните двери – с плитка резба, полихромирани и позлатени. Върху тях са разположени четири пана с образите на пророците Давид и Соломон, както и на архангел Гавриил и св. Богородица от сцената „Благовещение“. След освежаването на тях е останал част от надпис: „за спомен на душата“, който маркира традиционната дарителски практика в региона.
Стенописи покриват северната стена и колонадата. На северната стена са двете късни композиции: „Възнесение на св. Илия“ и „Архангел Михаил взема душата на богатия“, рисувани вероятно от същия художник, визуализирал стенописите в църквата на съседното село Лещен – Ст. Пандев.
Амвонът и проскинитарият са с изключително богата декорация от цветя и цветни букети. Архиерейският трон е дървен, боядисан в червено и с иконата на Христос Вседържител.
Парти (събиране на хора)

Партито (на английски: party) е модерен термин за събиране на хора, обикновено с покана, за почерпка и развлечение. То има за цел общуване, разговор, отдих или е част от фестивал или друго възпоменание или честване на специален повод. Партито често включва храна и напитки и разговори, музика, танци или други форми на забавление.
Някои партита се провеждат в чест на конкретен човек, ден или събитие като парти за рожден ден, парти Super Bowl или парти за Деня на Свети Патрик. Партита от този вид често се наричат празненства. Публичните партита понякога се провеждат в ресторанти, кръчми, бирени градини, нощни клубове или барове и хората, които присъстват на такива партита, могат да бъдат таксувани от домакина. Големи празненства по обществените улици могат да празнуват събития като подписването на мирен договор, слагащ край на дълга война.
Партито за рожден ден е честване на годишнината от рождението на лицето, което се почита.
Партитата за рожден ден включват редица общи ритуали. Гостите могат да бъдат помолени да донесат подарък за удостоеното лице. Местата за парти често са украсени с цветни декорации като балони и ленти. Тортата за рожден ден обикновено се сервира със запалени свещи, които трябва да бъдат духнати, след като е направено „пожелание за рожден ден“. Лицето, което ще бъде удостоено, ще получи първото парче торта. Докато тортата за рожден ден се носи на масата, гостите пеят песента „Happy Birthday to You (Честит рожден ден)“ или друга песен за рожден ден.
На детските партита често се отделя време за „отваряне на подаръци“, при което лицето, чийто рожден ден се празнува и гостите си разменят подаръци. Децата и дори възрастните понякога носят цветни шапки с форма на конус.
Партитата за рожден ден често са по-големи и по-екстравагантни, когато някой е навършил пълнолетие, което се счита в културата като като преход от детство към зряла възраст.
Танцът е социално събиране, на което гостите танцуват. Може да е случайна, неформална връзка или структурирано събитие като училищен танц или бал. Танците обикновено се провеждат вечер. Следобедният танц е официално известен като танц на чай.
В английската и американската култура през коледния сезон е традиционно да се прави коледно парти. Хората ходят от врата на врата в квартал и пеят коледни песни. Някои популярни коледни песни са We Wish You a Merry Christmas, Deck the Halls, The Twelve Days of Christmas, Frosty the Snowman, Jingle Bells, Silver Bells, Santa Claus Is Coming to Town, и O Holy Night.
Моминско парти е специално събитие, предназначено да отбележи предстоящата сватба на булката и да предостави възможност за забавление и наслаждаване на специалния момент с близките и приятели.
Ергенско парти, известно още като мъжко парти, е традиционно събитие, което се провежда преди сватбата на бъдещия младоженец. Тази особена обредност предоставя на близките и приятелите на младоженеца възможността да посветят време за забавление и да споделят специални моменти.
Афтърпартито е продължение на партито, което се провежда след сватба, училищен танц или друго по-официално събитие. Гостите обикновено са ограничени до приятели на домакина.
Християнство
Ислям
Юдаизъм
Генгер

Архитектурно-етнографският комплекс „Генгер“ в Айтос е квартал и музей на открито в гр. Айтос.
Комплексът е действаща на открито етнографска експозиция, представяща най-типичните за Айтоския край народни художествени занаяти.
Грънчарството е традиционен занаят за айтоския край. Според легендите уменията на местните грънчари били прочути по пазарите на Средиземно море, а по изящество на глинените съдове Айтос се сравнявал с древна Троя. В грънчарската работилница в комплекс „Генгер“ работи потомък на най-стария грънчар в околността. Запазен е автентичният инструментариум, ръчната обработка на глината и колелото, на което предците на днешния занаятчия са изработвали глинени съдове. Гостите на комплекса могат да видят отделните етапи на ръчното грънчарско производство и уникални образци на грънчарския занаят.
Изящно гравирани медни съдове, подноси, сервизи за кафе, високи чаши с античен вид – това са само част от уникалните изделия на медникарското изкуство, които оформят интериора на майстор медникар. В комплекс „Генгер“ могат да се видят произведения на изкуството, всяко от които носи почерка на майстора. В ателието му са запазени интериорът и инструментите, използвани през 19 век. Като атракция гостите могат да създадат свое произведение за спомен.
В това ателието за приложни изкуства се изработват ръчно сувенири с различни техники, върху глина, върху дърво и плат, с характерни елементи на народното изкуство като е обърнато внимание и на везмото и бродираните тъкани.
Гостите биват посрещани с ръчно изпечен хляб в хлебарницата на комплекса. Направен по стара българска технология. Тук се приготвят пити, хляб, баници, обредни погачи, краваи и козунаци. Запазени са традиционната пещ и помещенията за месене и втасване на тестото.
В произведенията на кошничарите е запазена уникалната ръчна техника и оригиналност, които съчетават традиция и съвременен стил.
Пресъздадената етнографска къща дава представата за живота и бита на среднозаможно айтоско семейство от 18 – 19 век.
Комплексът разполага и предлага на своите гости още механа ресторант в автентичен старинен стил, която предлага традиционни български блюда и напитки. Освен механата, комплексът предлага дегустация и избор на вина в своята винарна, а за ценителите на хубавото кафе ще се погрижи кафенето, което също е в старовремски стил.
Свети Атанасий (Бельово)

„Свети Атанасий“ е българска църква в светиврачкото село Бельово, обявена за паметник на културата.
Църквата е разположена югозападно от селото в живописна местност на един остър хълм, заобиколен от пропаст. Тя е еднокорабна, едноапсидна каменна сграда с размери – 12 m дължина и 8 m ширина. Построена е в 1873 година, най-вероятно на мястото на по-старо светилище. Поради архитектурните ѝ особености се смята, че църквата първоначално е била параклис. Към западната фасада на по-късен етап е построен обширен притвор, а над него е изградена училищна постройка, която по-късно е разрушена. Местните хора считат църквата за манастирска. Според отец Ангел Столинчев, по-рано целият хълм е бил заобиколен с голяма стена, от която през 1963 година са личали развалини.
Възрожденската украса на интериора е цялостно запазена. Добре съхранени са стенописите, покриващи всички стени, оцветеният касетиран таван с изображението „Христос Вседържител“ в централния медальон, иконостасът с иконите. Над страничния вход на храма съществува възпоменателен надпис от 1874 година, от който се разбира, че живописта е дело на зограф Милош Яковлев. Като цяло програмата на стенописите в храма се състои от стандартни композиции и от общоприетите и почитани в православния свят светци. В апсидата е „Света Богородица Ширшая небес“ и под нея са „Великите отци“. В протезиса също традиционно е „Христос в гроба“ и „Умиването на нозете“. По южната и северната стена в горната зона е евангелският цикъл, а в долната – светци войни в цял ръст, архиереи и мъченички. На западната стена е „Страшният съд“. В интерпретирането на сюжетите проличава творческата индивидуалност на автора. Изображенията са раздвижени с топъл колорит, много битови подробности, български надписи и само в общи линии следват общоприетите иконографски схеми. Стилът на работа на Милош Яковлев е специфичен и трудно може да се сравни с работилите по същото време зографи.
Иконостасът е триделен. Иконите на него също са дело на майстор Милош Яковлев. Живописта е запазена добре с някои изключения.
Царските двери са единственият резбован елемент в храма. Изработени са като сложно преплетени лозови и розови клончета, стилизирани цветя, гроздове и птици. Предполага се, че са дело на Йосиф Йосифов от Каракьой, който работи с Яковлев по украсата и на други църкви.
Датираната в два възпоменателни надписа стенна живопис от 1873 и 1874 г., дава основание да се смята, че стенописите в този храм са най-ранното известно произведение на майсторите от зографската фамилия Минови, произхождаща от мияшкото дебърско село Галичник, Западна Македония. Църквата има и интересен иконостас, дело на същия зограф.
Примитивните стенописи на западната фасада, които не са в добро състояние, са дело на самоук народен майстор. Имат поучителен характер и изобразяват сцени от мъченията на грешниците в Ада.
Таван

Таванът е архитектурен елемент – повърхност, покриваща дадено помещение, образувайки горната му граница.
Таванът може да бъде долната повърхност на основен конструктивен елемент на сградата – например междуетажна плоча или покривен купол, или да е отделна конструкция с предимно архитектурни функции – например често използваните в съвременното строителство окачени тавани. Във втория случай таванът обикновено скрива носещата конструкция на горното ниво на сграда, като над него могат да преминават различни инсталации. Таваните могат да бъдат украсени с различни орнаменти, като таванните фрески в традиционната християнска архитектура или дърворезбите в късната османска архитектура, включително в българските възрожденски къщи.
Гоблен

Гоблѐн е вид декоративна картина, изтъкана или бродирана.
Техниката на тъкания гоблен е известна още в Древен Египет (1400 г. пр.н.е.). Нишките могат да бъдат от боядисан памук, коприна, вълна и даже от сребро и злато. Късното название „гоблен“ идва от манифактурата на братята Гоблен (Manufacture des Gobelins), основана в Париж през 1601 г. Известни са също големите стенни килими-пана, тъкани през 16 век в Арас, Фландрия.
С появяването на машинно тъкани гоблени (жакардови) през втората половина на 19 в. ръчното производство запада. Около 1900 г. Уилям Морис става прочут с гоблени-пана. В средата на 20 век Жан Люрса реформира изкуството на ръчно тъкания гоблен.
В годините преди Втората световна война в България добиват голяма популярност гоблените на германската фирма Вилер (Wieler), предназначени за домашно бродиране.
Гоблен от Байо

Гобленът от Байо̀ (на френски: Tapisserie de Bayeux, произношение tapisʁi də bajø; на староанглийски: Baius tæpped) е гоблен - парче бродиран плат с размери 0,5 на 68.38 м, което изобразява събитията около Норманското нашествие в Англия. Надписите върху него са на латински. Изложено е в град Байо, Нормандия, Франция в Музея на Гоблена от Байо, а в гр. Рединг, Англия е изложено негово копие от Викторианската епоха. Източник е на ценна информация за историята на XI век.
Конците, с които е бродирано върху гоблена, са от вълна в четири цвята: лилаво, синьо, зелено и черно.
Сцените, бродирани върху килима, разказват историята на завладяването на Англия. Събитията се развиват в хронологичен ред и представляват поредица от сцени: изпращането на Харолд от крал Едуард Изповедника в Нормандия, пленяването му от Граф Гай, граф на Ponthieu, освобождаването на херцог Уилям, клетвата Харолд пред Уилям и участието му в обсадата на Динан, смъртта на Едуард Изповедника и коронацията на Харолд, появата на комета, нашествието на Уилям и накрая, смъртта на Харолд в битката при Хейстингс.
Най-известното изображение върху гоблена е това на Халеевата комета, която през 1066 г. минава край Земята. Войските на Уилям Завоевателя я приемат като добър знак за успеха на кампанията.
Първите сведения за гоблена датират от 1476 г., когато той е изнасян веднъж годишно за украса на катедралата в Байо. Описан е от френския антиквар и учен Bernard de Montfaucon, който публикува най-ранната му репродукция през 1730 г. По време на Френската революция той оцелява при нападенията срещу църквите и през 1803 – 04 г. по желание на Наполеон е показан в Париж. След това се съхранява в Байо, с изключение на военните периоди.
Има предположение, че авторите на килима от Байо са монасите на манастира „Св. Августин“ в Кентърбъри.
През ХХ век е предложена друга хипотеза: създаването на килима може да е по поръчка на Одо, епископ на Байо, полубрат и един от най-близките сътрудници на крал Уилям I. Като потвърждение на тази теза обикновено се привеждат следните факти: на килима са изобразени три от слугите на епископ, чиито имена се срещат също така в книгата Страшния съд, килимът се е намирал в катедралата в Байо, построен от Одо, може би килимът е създаден във време, когато катедралата е строена (1070-те години). Ако клиентът на килима наистина е епископ Одо, то негови спонсори или изпълнители вероятно са били британските тъкачи, тъй като основните имоти на Епископа са в Кент. Това е косвено потвърдено и от факта, че някои латински имена на килима са получени от англосаксонски, а растителните багрила използвани в килима са широко признати в Англия.
Гобленът на Чжуан

„Гобленът на Чжуан“ (на китайски: 幅僮锦) е китайски анимационен филм от 1959 година, създаден от „Шанхай Анимейшън Филм Студио“.
Живеело преди много години едно семейство Чжуан, което изкарвало прехраната си сечейки дърва за огрев. Майката Танджа в продължение на три години, почти денонощно работела усърдно, за да изплете гоблен. Един ден над фамилната къща се развихрил мощен вятър и отнесъл гоблена. Кам Тонг, едно от децата на семейството, се престрашил да извърви пътя до опасните планини на Тибет и да върне гоблена обратно. Много малко от осмелилите се на такова пътешествие са успели да оцелеят в мрачните пещери на планината.
Байо

Байо̀ (на френски: Bayeux) е град в северна Франция, административен център на окръг Байо в региона Нормандия. Населението му е около 13 900 души (2013).
Разположен е на 43 метра надморска височина в Парижкия басейн, на 7 километра от бреговете на Ламанш и на 27 километра северозападно от Кан. Селището е основано през I век пр. Хр., а от IV век е седалище на епископ. Известно е със средновековния гоблен, описващ завладяването на Англия от нормандците.
Хенри Х. Неф

Хенри Х. Неф (на английски: Henry H. Neff) е американски писател на произведения в жанра фентъзи и приключенски трилър.
Хенри Х. Неф е роден на 21 септември 1973 г. в Масачузетс, САЩ. От 4-годишен израства в предградие на Чикаго. Родителите му са историци в областта на изкуството и от малък чете много за гръцката, скандинавската и келтската митологии. Завършва гимназия в Уинетка, Илинойс. Получава бакалавърска стехен по история в университет „Корнел“. След дипломирането си работи 5 години като консултант в McKinsey. После става преподавател в гимназията „Стюарт Хол“ в Сан Франциско, заедно с което започва да пише фантастични романи. През 2010 г. се жени за съпругата си Даниел Реймънд и се премества в Бруклин. Имат 2 деца – Чарли и Джеймс.
Първият му роман „The Hound of Rowan“ (Хрътката на Роуан) от епичната поредица „Гоблен“ е издаден през 2007 г. Главният герой Макс Макданиелс живее тих живот в покрайнините на Чикаго, докато не попада на мистериозен келтски гоблен, търсен и от други странни хора. Откритието му го води към тайната Академия Роуан, където го очакват велики дела. Но, когато научава, че изчезват безценни произведения на изкуството и надарени деца, той се озовава в кръстосания огън на древна борба между доброто и злото. За да оцелее, той разчита на мрежа от агенти и мистици, гения на съквартиранта си Дейвид Менло и пробуждането на собствената си сила. За поредицата сам създава всички илюстрации и карти.
През 2016 г. е издаден първият му роман „Импириум“ от поредицата „Кралство Импириум“. Хейзъл Фереджин е най-младата от кралското семейство, е принцеса от династията Фереджин управлявала Импириум над три хиляди години. Тя иска да остави управлението на сестрите си и да изучава магията, но императрицата има други планове за внучка си. Но не само тя има планове – Хоб, обикновен гражданин от външните светове, е изпратен в града, за да служи на империята и да я шпионира. Хейзъл и Хоб се сприятеляват, а тяхната връзка става опасна за кралството.
Книгите на писателя се отличават с комбинация от различни жанрове, включително фентъзи, история, митология, фолклор и научна фантастика.
Хенри Х. Неф живее със семейството си в Монтклеър, Ню Джърси.
Song Huai-Kuei

Song Huai-Kuei 宋怀桂 (7 December 1937 – 21 March 2006), also known as Madame Song, was a Chinese artist, actor, fashion icon, socialite, and businesswoman. She is seen as having been instrumental in introducing China to an international fashion and lifestyle scene at a time when it was largely isolated from the rest of the world.
Song was married to Bulgarian tapestry artist Marin Varbanov (1932-1989) and worked as fashion designer Pierre Cardin's agent in Beijing during the 1980s.
Song studied at the Central Academy of Fine Arts (CAFA) in Beijing. This is also where she met Varbanov, who was part of a group of exchange students, in 1954. They married in December 1956 - the first mixed marriage in the People's Republic of China. Song and Varbanov moved to Sofia, Bulgaria in 1959, where they worked as artists.
Song met Italian-French fashion designer Pierre Cardin in 1979 in Paris, and started working for him to launch his brand in Beijing. In 1980, she moved back to Beijing and worked full-time for Cardin. She helped to open the restaurant Maxim's de Paris in Beijing and served as its manager for two decades.
In 1987, Song played the mother of Pu Yi in The Last Emperor.
Song had two children, Boryana and Phénix Varbanov.
Budnik (Bulgarian)

Budnik (Bulgarian: Бъдник), refers to a log brought into the house and placed on the fire on the evening of Christmas Eve, a central tradition in Christmas celebrations in Bulgaria, Bosnia and Herzegovina, Croatia, North Macedonia, Serbia, and Montenegro, much like a yule log in other European traditions. In the Bulgarian, Croatian, and Serbian languages, the name for Christmas Eve is derived from the term badnjak or budnik as well as the Bulgarian name for Christmas Eve (bg:Бъдни вечер). The tree from which the log is cut, preferably a young and straight oak, is ceremonially felled early on the morning of Christmas Eve. The felling, preparation, bringing in, and laying on the fire, are surrounded by elaborate rituals, with many regional variations.
Bulgaria's Orthodox Church turned to the Revised Julian calendar in 1968. Since then, Bulgaria has celebrated Christmas on December 25, therefore, most celebrate Christmas Eve (Budni Vecher) on December 24.
The term budnik comes from the Bulgarian/Slavic word budeshte, which means "future". This is because it of the hope that the night will bring prosperity to the home in the future. It is similar to the Serbian term badnjak, which is derived from the word "to stay awake".
In Bulgaria, it is an important part of Christmas Eve preparations. Traditionally а young man of the family was sent dressed in his best clothes to cut down an oak, elm, or pear tree. That tree is used as the Budnik (bg:Бъдник). A prayer for forgiveness was necessary before it could be chopped down and carried on one's right shoulder as it is not allowed to touch the ground. An indication of the importance of the ritual is that Christmas Eve translates to Budnik or Budnik Eve (Бъдни вечер) in Bulgaria. In some regions, upon the man's return he asks "Do you glorify the Young God?" three times and receive a positive answer "We glorify Him, welcome". After that a hole is bored in one end of the budnik and filled with Chrism made of wine, olive oil, and incense. The hole is plugged, and that end of the log is wrapped with a white linen cloth before the badnik is festively burned on the hearth. The entire family gathers around the burning of the log, where they offer prayers that the coming year brings food, happiness, love, luck, and riches. The log burns on throughout Christmas Day, when the first visitor strikes it with a poker or a branch to make sparks fly, requesting that the family's happiness and prosperity be as abundant as the sparks.
The log is considered to possess special healing powers and the ritual includes songs and uttering of wishes as the log is lit. The log has to burn all night and it is believed that its warmth and light symbolise the coming of Christ as well as providing a warm welcome to Virgin Mary and the family's ancestors, who are believed to be guests at the table according to traditions in some regions. Sometimes the fire is put out using wine in the morning. Remains of the log are cherished and sometimes used to make personal crosses, but mostly its ashes are spread over a field or vineyard to induce better yields.
قومی یوم تعلیم (بھارت)

قومی یوم تعلیم : بھارت میں قومی یوم تعلیم، مولانا ابو الکلام آزاد کے یوم پیدائش کے موقع پر منایا جاتا ہے۔ مولانا مرحوم، آزاد بھارت کے پہلے وزیرِ تعلیم تھے۔ 15 اگست 1947ء سے 22 فروری 1958ء تک وہ بر سرِ عہدہ رہے۔ ان کی پیدائش 11 نومبر 1888ء کو ہوئی۔ لہذا ان کے یوم پیدائش کے موقع پر ہر سال بھارت میں قومی یوم تعلیم منایا جاتا ہے۔
یوم حقوق اطفال

یوم حقوق اطفال ہر سال 20 نومبر کو بھارت میں منایا جاتا ہے۔ اس دن قومی مقتدرہ برائے تحفظ حقوق اطفال (National Commission for Protection of Child Rights) کی جانب سے ایک قومی کانفرنس کا اہتمام کیا جاتا ہے تاکہ عوام میں اس دن شعور پیدا کیا جاسکے۔ اس دن کو کئی دوسرے ممالک میں بھی منایا جاتا ہے۔
بھارت میں حقوق اطفال کی بین الاقوامی قرارداد 1959 کو20 نومبر 2007 کو منظور کیا گیا تھا۔ اس کے ساتھ ہی حسب ذیل حقوق اطفال تسلیم کیے گئے تھے:
یوم ارض

یومِ ارض یا زمین کا دن ہر سال 22 اپریل کو منایا جاتا ہے۔ اس موقع پر دنیا بھر میں ماحولیاتی تحفظ کا شعور اجاگر کرنے کے لیے تقاریب منعقد کی جاتی ہیں۔ یہ دن پہلی بار 1970 میں منایا گیا تھا اور اب ہر سال ارتھ ڈے نیٹورک کے زیرِ اہتمام 192 سے زائد ممالک میں اسے منایا جاتا ہے۔
1969 میں، سان فرانسسکو میں منعقدہ یونیسکو کانفرنس میں، امن کے پرچاری، جان مک کونل نے زمین کے احترام اور امن کا تصور اجاگر کرنے کی غرض سے ایک دن منانے کا خیال پیش کیا اور 21 مارچ 1970 (شمالی ہمپشائر میں بہار کے پہلے دن) کی تاریخ تجویز کی۔ بعد ازاں مک کونل نے اس تجویز کو ایک اعلان نامے کی صورت میں تحریر کیا جس پر اقوام متحدہ کے سیکریٹری جنرل اوتھاں نے دستخط کیے۔
ایک ماہ بعد ریاست ہائے متحدہ کے سینیٹر گیلارڈ نیلسن نے ماحولیاتی تعلیم کی غرض سے ایک علاحدہ یومِ ارض کی بنیاد رکھی جو 22 اپریل 1970 کو منایا گیا۔ نیلسن کو بعد ازاں اپنے کار ہائے نمایاں کے باعث آزادی ایوارڈ کا صدارتی تمغا دیا گیا۔
چوں کہ 22 اپریل کو یومِ ارض منانے کا مرکزی نقطہ ریاست ہائے متحدہ ہی تھا، لہٰذا پہلے یومِ ارض (1970) کی تقریبات کے قومی رابطہ کار ڈینس ہائز نے یہ دن منانے کے لیے ایک تنظیم کی بنیاد رکھی۔ 1990 میں اس تنظیم کا دائرہ کار عالمی پیمانے پر پھیل گیا اور 141 ممالک میں اس دن کو منانے کا اہتمام کیا گیا۔ 1990 متعدد مقامات پر ہفتۂ ارض منایا جاتا ہے، جس میں تمام ہفتے ماحولیاتی مسائل سے متعلق سرگرمیوں اور تقریبات کا انعقاد کیا جاتا ہے۔