davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Norte chico de Chile

El norte chico de Chile es una de las cinco regiones naturales en que la Corporación de Fomento de la Producción (CORFO) dividió al país en 1950. De acuerdo a esta clasificación sus límites son el río Copiapó por el norte, y el río Aconcagua por el sur. Limita al norte con el Norte Grande (siendo la otra subzona de la Zona norte de Chile), al este con Argentina, al oeste con el océano Pacífico y al sur con la Zona central de Chile. Está formada por la parte centro-sur de la Región de Atacama, la Región de Coquimbo, y la zona al norte del río Aconcagua en la Región de Valparaíso. Sus principales núcleos urbanos son la conurbación La Serena-Coquimbo, Copiapó, Ovalle, San Felipe y Vallenar.
Se caracteriza por su clima semiárido, y vegetación variada, desde xerófita hasta mesófita.
En esta zona, en torno al manejo muy racional de los recursos de agua dulce, forestas de tamarugos, alpatacos y otras variedades de algarrobo (Prosopis) y auquénidos, pudo desarrollarse prehispánicamente la civilización diaguita en su sector al oeste de la cordillera de los Andes. Según los cronistas, la parcialidad quilme era procedente del Norte Chico, más precisamente de una zona aledaña al Paso de San Francisco.
Se destaca por la producción de pisco, aceite de olivas y por la extracción de minerales, como el hierro y el cobre. Asimismo, es importante el desarrollo de la industria turística, en especial en la zona de La Serena. El principal puerto de la región natural es el de Coquimbo.
Los objetos de la economía que se destacan son:
Los principales núcleos urbanos del Norte Chico de Chile ordenadas por población urbana (con datos de la población del censo de 2017), provincia y región son:​
Chile relleno

Los chiles rellenos, son un platillo mexicano que consiste principalmente en chiles poblanos «con algo adentro», sin importar su decoración exterior. Son consumidos y preparados en México, Guatemala y Costa Rica, aunque su preparación y relleno puede variar y diferenciar en ambos países.​
El platillo en México consiste en piezas enteras de chile, que son asadas directamente en la lumbre o usando un comal, para poder pelarlos y retirarles las semillas con facilidad y rellenarlos con alimentos, regularmente lácteos, como el queso, a las que se les envuelve en una capa de huevo batido y se les fríe. En algunas partes de México, especialmente cuando se rellenan de atún y se consumen fríos, no se capean con huevo ni se fríen y se les llama chiles capones.​
Los chiles rellenos se consideran platillo principal y se suelen servir con una salsa de tomate y cebolla condimentada con orégano. Se acostumbra acompañarlos con arroz blanco o a la mexicana (cocinado con puré de jitomate, lo que le da un color rojo).
La variedad de chile es relevante, debido a que se requiere que las jaras sean de una talla consecuente para poder contener alimento, ya que por tradición no se utilizan variedades de chile demasiado picantes.
Los chiles más utilizados para rellenar son los chiles frescos. Aunque hay quienes utilizan chile huachinango o pimientos morrones.
Existen muchas variedades de relleno para los chiles, siendo las más populares el puré de papa con atún, los quesos para fundir y los guisos de carne molida.
Los chiles rellenos más populares en México llevan picadillo (carne condimentada de res, de cerdo o una mezcla de ambas con verduras picadas finamente), queso y atún mezclado con zanahoria y chícharos.
Los chiles en nogada son una variedad particular de chiles rellenos y bañados en una salsa de nuez de Castilla fresca, de ahí el nombre de nogada.
Estos jaras rellenos vienen siendo hechos desde hace mucho tiempo por familias mexicanas, es una de las tradiciones que forman la cocina mexicana, y que sigue siendo muy popular en todo México. Cada familia tiene su manera diferente de prepararlos, debido a esto en cada estado (en México en general) el platillo sabrá diferente, ya que cada jara contribuye con un "sazón" distinto a los demás. En la actualidad es uno de los platillos de más uso en la cocina mexicana.
En Guatemala consisten en realizar un relleno a base de puré de papa, con tomate cebolla, ajo, apio, zanahoria picados a la que se le agrega carne molina o picada de res que anteriormente son freídos para cocinarlos.​​ Posteriormente los chiles pimientos son asados a fuego lento para eliminar la cáscara y las semillas y se rellenan con la papa, y los ingredientes freídos anteriormente; a modo de que todo el chile resulte lleno de este.​ Posteriormente se bate huevo y se le agrega harina que servirá para bañar los chiles y colocarlos en suficiente aceite caliente para calentarlos.​ Se acompañan de salsa de tomate hecha de forma natural, perejil y rodajas de cebolla cruda.​
Calle San Diego (Santiago de Chile)

La calle San Diego es una vía pública de la ciudad de Santiago de Chile, que se inicia en la vereda sur de la Alameda Bernardo O'Higgins, a un costado de la casa central de la Universidad de Chile, finaliza en el borde sur de la comuna de Santiago conectándose con la Gran Avenida en la comuna de San Miguel.
Esta calle era antiguamente la ruta de salida al sur del país. Su nombre se origina en 1788 en la antigua iglesia de San Diego, que estaba ubicada en la esquina sur poniente de la Alameda, la que posteriormente desapareció, no así el nombre de la calle que ha perdurado hasta el día de hoy.
Entrado el siglo XX, y con el crecimiento paulatino de la ciudad en especial hacia el sur, las autoridades metropolitanas se vieron en la necesidad de dar sentido único a la avenida, con lo cual el tránsito comenzó a ser de norte a sur. Esta medida trajo muchos beneficios al comercio puesto que a la salida de sus labores muchos eran los trabajadores que aprovechaban de realizar compras. Fue la época de oro de la calle, donde crecieron muchas galerías, además de los mercados ubicados en el sector de la calle Franklin. Sin embargo, a fines de los setenta debido al constante aumento de la congestión vehicular y la construcción del paseo Ahumada, la calle San Diego debe invertir su sentido de tránsito esta vez de sur a norte. Los efectos comenzaron a sentirse y esto sumado al cambio del modelo económico del país, ha llevado a un constante cierre de antiguos locales que no pudieron adaptarse a los cambios. En esta misma época se inauguró la estación Franklin del metro de Santiago en la calle Placer.
Tiene gran importancia como ruta de acceso desde las comunas del sector sur de la capital, y conforma uno de los ejes troncales de la Red Metropolitana de Movilidad, donde también están la calle Nataniel Cox y Gran Avenida.
Avanzando hacia el centro de la ciudad, por esta calle uno puede encontrar lugares como:
Mercado de Chillán

El Mercado Municipal de Chillán es un edificio de la ciudad de Chillán, en la región de Ñuble, Chile. De arquitectura modernista, contiene diversos locales comerciales en los cuales se vende la popular longaniza de la ciudad cual la hace famosa.​
Durante el proceso de Guerra de la Independencia de Chile, el área fue un punto de abastecimiento de las tropas patriotas quienes combatían contra los Hermanos Pincheira y Vicente Benavides.​ Tras el Terremoto de Concepción de 1835, la ciudad de Chillán es refundada en su actual emplazamiento, absorbiendo el terreno de abastecimiento de los patriotas; es por ello que se instala un área de comercio frente a la plaza de armas de la ciudad, denominado "La Recova".​
En 1852 se dispuso el traslado de la Recova frente a la Plaza Sargento Aldea, convirtiéndose en antecedente a lo que después se convertiría en el actual área comercial.​ En 1858, el alcalde de la época, José Marcelino Dañin, reordenó el área de Las Cuatro Avenidas estableciendo que las plazas de Sargento Aldea y Plaza de armas, sean destinadas al entrenamiento del ejército, donde la primera mantiene su carácter de abastecimiento,​ consigo facilitó la instalación de viviendas en el sector suroriente.
Diez años después se amplió el terreno de la recova,​ sin embargo, por la gran cantidad de comerciantes que empezaron a llegar, en 1877 se instalaron toldos en plena plaza Sargento Aldea,​ ese sería el surgimiento de la Feria de Chillán.​
Fue remodelado en 1991 cambiando su techumbre y estructuras, conservando a su recova como elemento arquitectónico en Calle Maipón.​ Para 2019, es inaugurada la Sala Arte Mercado en el segundo piso del recinto comercial.​
Manhattanización

Manhattanización (Manhattanization en inglés) es un neologismo acuñado a partir del nombre de la isla de Manhattan, en Nueva York. Es un término utilizado para describir la construcción de nuevos rascacielos o densamente en conjunto, transformando la apariencia y carácter de una ciudad dándole un aspecto cosmopolita o metropolitano.​
Fue una palabra peyorativa empleada por quienes criticaban la construcción de rascacielos en San Francisco, California durante los años 1960 y 1970, los cuales argüían que los rascacielos bloquearían la vista desde las colinas contiguas.​
Recientemente, la voz «Manhattanización» ha sido usada para describir el reciente «boom» de urbanizaciones en Miami, Florida.​ El término también ha sido muy usado en las recientes construcciones de rascacielos en Las Vegas (Estados Unidos), y Madrid y Santa Cruz de Tenerife (España), entre otras ciudades.​​ Del mismo modo, a un sector de Santiago de Chile se le ha denominado «Sanhattan», en alusión al proceso de urbanización explosivo y a la edificación en altura que ha experimentado durante el último tiempo.​
Fundación para el Progreso

La Fundación para el Progreso (FPP) es un think tank chileno de derecha y sin fines de lucro, que promueve la cultura de una sociedad libre e individuos responsables, a través de la difusión de las ideas del liberalismo clásico.​​ Fundada en 2012 por el economista y empresario Nicolás Ibáñez Scott​ y Axel Kaiser es el presidente del Directorio de la fundación.​​​​​ ​​
La FPP cuenta con cuatro oficinas en diferentes ciudades chilenas, caracterizadas por una alta concentración de universidades y jóvenes: Valparaíso, Santiago, Concepción ​ ​​ y Valdivia.​ Esto contribuye a descentralizar el debate de ideas en Chile y América Latina, ya que participa en redes internacionales y su alcance (principalmente a través de las redes sociales​​) es regional.
Los objetivos de la fundación incluyen promover las ideas del liberalismo clásico,​ contribuir al debate público con ideas y propuestas que apoyen la libertad individual, los mercados libres y el Estado de derecho, y formar líderes y ciudadanos comprometidos con los valores del liberalismo.
Desde 2016, la fundación ha ganado protagonismo a través de su canal de YouTube. Según algunos expertos, el think tank aumentó su influencia después de la reelección de Sebastián Piñera como presidente de Chile en 2018.​​​​​​​Asimismo, la fundación defendió la continuidad del gobierno en medio del estallido social ocurrido en el país durante 2019.​
Feria del Libro de Madrid

La Feria del Libro de Madrid es un acontecimiento cultural que se celebra una vez al año en Madrid. Se inicia el último viernes de mayo y dura 17 días y se considera el mayor evento de la industria del libro que se lleva cabo en España.​ Desde 1967 se celebra en el parque de los Jardines del Retiro de Madrid.​
La primera vez que se celebró la feria, denominada Feria del Libro, fue del 23 al 29 de abril del año 1933, durante la Semana Cervantina, en el paseo de Recoletos.​ Inicialmente estaba organizada por los libreros madrileños.
La cuarta edición, en 1936 la Feria tomó carácter oficial. Sin embargo, el estallido de la Guerra Civil trajo su suspensión. La quinta edición no se convocó hasta 1944 modificando su celebración al último viernes de mayo durante 17 días.​ Desde ese año, sería el Instituto Nacional del Libro Español el encargado de su organización pasando a denominarse Feria Nacional del Libro. La localización de la feria seguía siendo la misma, el Paseo de Recoletos, entonces rebautizado como Paseo de Calvo Sotelo. En años sucesivos, la feria viajaría a diversas ciudades españolas, alternándose con alguna suspensión, como las ediciones de 1950 o 1954: en 1946 y 1952, a Barcelona, en 1948, a Sevilla. En la década de los sesenta se van creando ferias del libro en otras localidades españolas, a imagen de la de Madrid.
En 1967, la feria se desplaza al Parque del Retiro, concretamente al Salón del Estanque. En 1970, siempre dentro del Retiro, la ubicación elegida es la zona situada entre el Paseo de Coches y la tapia del entonces Parque Zoológico. En 1979, la feria fue trasladada al Palacio de Cristal de la Casa de Campo, con un gran fracaso de asistencia, por lo que vuelve al año siguiente al Retiro. La de 1981 fue la última edición organizada por el Instituto Nacional del Libro Español, pasando a serlo por una comisión intergremial de libreros, editores y distribuidores.​
El 26 de mayo de 2017 celebró su 76.ª edición,​ inaugurado por SS.MM. los Reyes de España, Letizia Ortiz y Felipe VI de España.​ El 28 de mayo de 2017, la youtuber Luna Dangelis, con su novela Crea tus sueños, acaparó la cola más larga de la feria.​ También acudieron en masa al escritor apodado Blue Jeans, por su libro Algo tan sencillo como estar contigo.​
La 79.ª edición se celebró en formato de encuentros digitales a causa de la pandemia del coronavirus.​
Chile–Mexico Free Trade Agreement

Chile–Mexico Free Trade Agreement is a trade agreement between Chile and Mexico. It was signed in Santiago, Chile on April 17, 1998. The agreement came into effect on 1 August 1999. This treaty marked the first of its kind for Mexico and second for Chile, after their agreement with Canada. The goals of the agreement are to stimulate expansion and diversity of trade, eliminate barriers to trade, promote fair competition, increase investment opportunity, protect and enforce intellectual property rights, establish guidelines for further cooperations, and create procedures for the application and enforcement of the treaty.
The Chile–Mexico Free Trade Agreement originally aimed to program and automate liberalization of 95% of products in the tariff universe, but 98.3% of products were freed of tariffs by 2016. Between 1998 and 2001, Mexico's imports from Chile (in millions of USD) increased from $552.0 to $975.0, and Chile's imports from Mexico (in millions of USD) decreased from $859.9 to $532.9. By 2005, total trade between Chile and Mexico had increased by 1200% since the FTA came into effect. As of 2016, Mexico was the 10th largest importer of Chilean goods, 22% of which was "Forest Manufactures". The total value of goods exchanged has fallen from $4.2 billion in 2008 to US$3.202 billion in 2016. As of 2013, Chile was ranked as the 22nd largest importer of Mexican goods.
The goals of the agreement are described within the agreement as follows:
The provisions within the agreement cover the following topics:
Vanessa Kaiser

Vanessa Olimpia Kaiser Barents-Von Hohenhagen (born 25 October 1977) is a Chilean columnist and politician who served as a councilwoman of Las Condes, since 2024 is member of the National Libertarian Party founded by her brother Johannes.
Vanessa Kaiser was born from Hans Christian Kaiser Wagner and Rosmarie Barents Haensgen, a German-Chilean family.
Her paternal grandparents were Rosemarie Wagner Schilling, a fourth-generation German-Chilean, and her husband, the German immigrant Friedrich Ernst Kaiser Richter, who defined politically as a Social Democrat, arrived in Chile as a refugee from Wurtemberg in 1936, escaping National Socialist Germany after Adolf Hitler's rise to power and before World War II, having foreseen its outbreak.
He married his wife in April 1939 and settled in Villarrica in Southern Chile, where he was eventually elected as the 9th mayor of the city, serving between May 1956 and October 1957. Her father was active in the National Party, serving as a youth leader.
She has a Master of Arts in philosophy, a PhD in political sciences and a PhD in philosophy.
She is the CEO of the Libertarian Centre of Studies of Chile (Spanish: Centro de Estudios Libertarios CEL), and a columnist of El Líbero and El Mostrador. Her brothers are Axel Kaiser, a Chilean lawyer and author, of Johannes Kaiser, a congressman and Politician, founder of the National Libertarian Party, along with three other less prominent siblings.
Vanessa has given a lecture at the Fundación para el Progreso (FPP), where she has denounced liberalism as the "true bailout [of society]".
She holded the Hannah Arendt chair of the Autonomous University of Chile between 2018 and 2021.
She was elected as councilman of Las Condes in 2021 and resigned in 2022 for personal reasons.
On 18 October 2021, she was mentioned by Radio Bío-Bío as a possible minister of an eventual government of José Antonio Kast. She signed the Madrid Charter, a document drafted by the far-right Spanish party Vox that describes left-wing groups as enemies of Ibero-America involved in a "criminal project" that are "under the umbrella of the Cuban regime."
Tragedy of Antuco

37°22′37″S 71°20′07″W﻿ / ﻿37.376978°S 71.335344°W﻿ / -37.376978; -71.335344﻿ (Antuco)
On May 18, 2005, Major Patricio Cereceda of the Chilean Army ordered 474 conscripts from the 17th Regiment of Los Ángeles to march 28 km along the side of the Antuco Volcano at altitudes between 1,400 metres (4,600 ft) and 1,700 metres (5,600 ft). The march took place despite warnings from sergeants and corporals who requested the exercise be canceled due to deteriorating weather conditions. Major Cereceda remained at a military mountain shelter during the march.
Of the five companies sent on the march, only one was equipped with mountain survival gear. Many of the conscripts, mostly teenagers, had been in service for less than three months. Five hours into the march, a severe storm hit, resulting in a viento blanco (whiteout) that disoriented the troops. While many conscripts managed to find shelter or hike to safety, 44 conscripts and one sergeant succumbed to hypothermia or exposure.
The Antuco incident was the Chilean military's worst peacetime disaster since the Alpatacal tragedy of 1927, where 12 cadets died in Argentina during a visit for the country's independence day celebrations. The Antuco tragedy sparked calls for the abolition of compulsory military service in Chile.
The military investigation into the incident led to the sanctioning of nine officers for their role in the ill-fated training, which was described as an exercise that "never should have been carried out." Three senior officers—Major Patricio Cereceda, Lieutenant Colonel Luis Pineda, and Colonel Roberto Mercado—were forced to retire. Additionally, six junior officers received jail sentences ranging from two to ten days and were reprimanded. Ten soldiers were commended for their efforts during the tragedy.
General Rodolfo González, Commander of Chile's Division III, resigned as a matter of honor, assuming responsibility for the actions of his subordinates.
Six individuals faced civilian inquiries related to the tragedy. Major Patricio Cereceda was the only officer sentenced, receiving five years in Punta Peuco Prison. He was granted parole on November 3, 2011, after serving three years and nine months of his sentence.
The Chilean Army announced a compensation package for the families of the victims, which included life insurance payments of US$5,400, reparations of US$4,900, and a monthly pension of approximately US$260 for surviving dependents. The Supreme Court of Chile later awarded US$560,000 in indemnities to the 27 survivors, equating to approximately US$20,600 for each individual.
La Vega Central Market

La Vega Central, also known as the Feria Mapocho (Mapocho market), is a market located at the far south of Recoleta commune in Santiago de Chile, almost at the north bank of the Mapocho River. A wide variety of products are sold in its surrounds, principally fresh fruit and vegetables from the Chilean Central Valley. La Vega Central is also home to over 500 dairy, meat, goods and merchandise stores, and offers a variety of Chilean cuisine. Today, hundreds of thousands of people pass daily through La Vega's 60,000 square meters of stalls. La Vega Central has now achieved iconic status in Chile's capital. A long-time vendor at the market was quoted as saying, “Markets nowadays compete (for customers) by using marketing, but La Vega has never had to resort to this. It subsists on its own creation and that is its magic.”
From the colonial era, farmers gathered in La Chimba area to sell their products. In the 18th century, with the construction of the Puente de Calicanto, a large number of vendors and merchants began to set up on its surroundings. In the 19th century, when the area was known as “La Vega del Mapocho” (the Mapocho market) the land was delimited and designated for produce consumption, taking advantage of the channelling of the Mapocho River. New storage houses were also built to load and sell produce. An initiative by Agustín Gómez García led to the construction of La Vega Central in 1895, with the installation of warehouses made of solid material inaugurated in 1916.
33°25′49″S 70°38′59″W﻿ / ﻿33.4302°S 70.6497°W﻿ / -33.4302; -70.6497
Citroën Chile

Citroën Chile S.A.C., previously known as Citroën Chilena S.A, is the Chilean subsidiary of French automotive manufacturer Citroën which specializes in the sales and distribution of Citroën automobiles in Chile. Until 1982, it also produced vehicles of the brand in the country.
Citroën Chilena S.A. was founded in 1955. In 1963, production of automobiles began at a plant in Arica. A source gives a connection to Sociedad Importadora e Industrial J. Lhorente y Cia. Ltda. in Chinthorre. For a time, José Lhorente managed the company. Likewise, the company name was called Automotriz Arica S.A.
In the early 1970s, the Chilean government under Salvador Allende decided to restructure the automotive industry under state control. To do this, the Joinz Venture Corfo-Citroën was approved to produce small vehicles. Renault and Fiat were to produce medium-sized cars, while Peugeot was to be responsible for large vehicles.
In 1972, the company was renamed Corfo-Citroën. In 1980, the company name was changed to Citroën Chile S.A.C. Production ended in 1982. In the same year, the company had a share of around 4.5% in Chilean vehicle production (457 out of 10,255 vehicles). Citroën Chile is still active as an import company.
Amores de mercado (Chilean TV series)

Amores de mercado (lit: Market Lovers) is a Chilean television series created by Fernando Aragón and Arnaldo Madrid, that aired on TVN and TV Chile from August 6, to December 28, 2001, starring Álvaro Rudolphy, Ángela Contreras, Luciano Cruz-Coke, and Alejandra Fosalba.
Pedro Solis (Álvaro Rudolphy) is a young lower-middle class waiter, known as Pelluco by his family and friends. One day he finds a man, Rodolfo Ruttenmeyer, identical to him. Without finding an explanation for the strange fact, Pelluco assumes the identity of Rodolfo, as he had an accident and lost his memory. Rodolfo is received and cared by Pelluco's family, who believes he is actually Pelluco. Pelluco, in the other hand, tries to find the answer to what he saw that day, while living as a businessman. He falls in love with Fernanda (Ángela Contreras), the lover of his stepbrother Ignacio (Luciano Cruz-Coke). Fernanda cheats on Pelluco with his stepbrother, but when she discovers the new personality of her husband, she begins to feel a real affection for him. Ignacio, jealous of the success of Pelluco, searches for a way to humiliate him and take over his job as manager. Rodolfo, who remembers nothing, takes the place of Pelluco working at the Central Market of Santiago, where Pelluco used to work. Rodolfo's personality is totally different from Pelluco, who is more outgoing. Indeed, he learns that Betzabé (Alejandra Fosalba), a girl from Pelluco's neighborhood, is pregnant, and she believes that Rodolfo is the father of her child.
Pelluco and Rodolfo are actually twins, but Rodolfo was sold to a wealthy family because financial problems did not allow his family to keep both children. Maitén (Loreto Valenzuela) and "Chingao" (Mauricio Pesutic), parents of the twins, move to Santiago without knowing that their son Rodolfo is also in the city. Chingao is taken to prison for illegal business, but returns home when Rodolfo arrives.
After many adventures and misunderstandings, the twins discover what had happened. Camilo Ruttenmeyer (Jaime Vadell), the company's owner, discovers Ignacio's plans to steal his money. While quarreling Ignacio menaces Rodolfo with a gun, he fires but accidentally the bullet hits Pelluco, who dies in hospital in the final episode.
Banco Santander Chile

Banco Santander-Chile is the largest bank in Chile by loans and deposits. The bank has 504 branches network. It is a subsidiary of the Santander Group. Its main competitors are Banco de Chile, Itaú Corpbanca and BCI.
It provides commercial and retail banking services to its customers, including Chilean peso and foreign currency denominated loans to finance commercial transactions, trade, foreign currency forward contracts and credit lines, and retail banking services, including mortgage financing. In addition to its traditional banking operations, the bank offers financial services, including financial leasing, financial advisory services, mutual fund management, securities brokerage, insurance brokerage and investment management.
Its clients are divided into three segments: retail, middle-market, and global banking and markets.
Free and fair election

A free and fair election is defined as an election in which "coercion is comparatively uncommon". This definition was popularized by political scientist Robert Dahl. A free and fair election involves political freedoms and fair processes leading up to the vote, a fair count of eligible voters who cast a ballot, a lack of electoral fraud or voter suppression, and acceptance of election results by all parties. An election may partially meet international standards for free and fair elections, or may meet some standards but not others.
A 2016 study evaluated ten dimensions of the conduct of elections between 1975–2011:
The V-Dem Democracy Indices codes free and fair elections separately from the extent of suffrage.
The study of 169 countries from 1975 to 2011 estimated that only about half of elections were free and fair. The study wondered whether the increase in non-democratic regimes holding elections over time alongside a rise in global efforts around election observation led to a rise in the proportion of elections that were deemed to not be free and fair. The presence of election monitors and constraints on executive power were associated with a 31% higher probability of a free and fair elections in the study.
Muștar

Muștarul este un condiment obținut din semințele plantelor de muștar (muștar alb: Sinapis alba, muștar brun: Brassica juncea sau muștar negru: Brassica nigra).
Semințele de muștar întregi, măcinate, crăpate sau zdrobite sunt amestecate cu apă, oțet, suc de lămâie, vin sau alte lichide, sare și, adesea, alte arome și condimente, pentru a crea o pastă sau un sos cu o culoare ce merge de la galben strălucitor la un maro închis. Gustul muștarului variază de la dulce la condimentat. În mod obișnuit combinat cu carne și brânzeturi, muștarul este, de asemenea, adăugat la tartine, hamburgeri, corn dog și hot dog. Deopotrivă, este utilizat și ca sos pentru saladă, dar și pentru glazuri, supe și marinate. Ca cremă sau ca semințe individuale, muștarul este folosit ca condiment în bucătăria indiană și bengaleză, în cea mediteraneană, cea din nordul și sud-estul Europei, Asia, America și Africa, făcându-l unul dintre cele mai populare tipuri de sos și condimente din întreaga lume. Cuvântul provine din franceza veche mostarde (în franceza modernă: moutarde), care are origine din latinescul mustum (must). Mostarde a pătruns în limba română prin intermediul cuvântului maghiar mustár.
Săpăturile arheologice din Valea Indusului au dezvăluit că muștarul a fost cultivat acolo deja din jurul anului 1800 î.Hr.
Romanii antici au fost probabil primii care au experimentat prepararea muștarului ca condiment. Au amestecat suc de struguri nefermentat (mustul) cu semințe de muștar măcinate (denumite: sinapis), pentru a face un „must picant” (mustum ardens, literalmente: „must arzător”). O rețetă pentru muștar apare în De re coquinaria, cartea de bucătărie romană scrisă de un autor anonim la sfârșitul secolului al IV-lea sau începutul secolului al V-lea d.Hr.
Romanii antici au exportat probabil sămânță de muștar în Galia și, până în secolul al X-lea, călugării creștini din Saint-Germain-des-Prés (astăzi, un cartier din Paris) au absorbit cunoștințele despre fabricarea muștarului roman și au început producția lor. Prima apariție a producătorilor de muștar pe registrele regale din Paris datează din 1292. Orașul Dijon a devenit un centru recunoscut pentru fabricarea muștarului din secolul al XIII-lea. Popularitatea muștarului la Dijon este evidențiată de niște relatări scrise ale oaspeților care au consumat 320 litri de cremă de muștar într-o singură ședință, la o gală susținută de ducele Burgundiei în 1336. În 1877, unul dintre cei mai renumiți producători de muștar din Dijon, Gray-Poupon, a fost înființat ca parteneriat între Maurice Gray, un producător de muștar ce folosea o rețetă unică care conținea vin alb, și Auguste Poupon, susținătorul său financiar. Succesul lor a fost ajutat de introducerea primei mașini automate de fabricare a muștarului. În 1937, a fost acordat muștarului de la Dijon certificatul de Appellation d'origine contrôlée ("numire de origine controlată"). Datorită tradiției sale îndelungate de fabricare al acestui condiment, Dijon este considerată capitala lumii a muștarului.
Materiale media legate de Muștar la Wikimedia Commons
Lista țărilor producătoare de muștar

Lista țărilor producătoare de muștar clasifică țările lumii în funcție de producția de muștar (în mii de tone), de productivitate (în kg/ha) și de suprafața cultivată (în mii de hectare) în anul 2022 și oferă date comparative pentru perioada 2013-2022. Datele provin din baza de date FAOSTAT a Organizației pentru Alimentație și Agricultură a Națiunilor Unite (Food and Agriculture Organization of the United Nations - FAO).
Producția anuală de muștar la nivel global în anul 2022 a fost de 852.808 tone, cu 24,12% mai mult decât în anul 2021, când s-a înregistrat o cantitate totală de 687.109 tone. Nepal a fost cel mai mare producător la nivel mondial, producția sa reprezentând 26,98% din totalul producției globale.
În 2017 (cel mai recent an în care s-au raportat date către FAO), România ocupa, din punct de vedere al suprafeței cultivate cu muștar, locul 17 în lume și locul 7 în Uniunea Europeană, după Cehia, Franța, Germania, Bulgaria, Ungaria și Slovacia. Randamentul la hectar, de 1.249,5 kg/ha - locul 3 în Uniunea Europeană, după Franța și Germania și locul 4 în lume, a fost mai mare decât randamentul mediu la nivel global, de 841,9 kg/ha, dar aproape jumătate din randamentul de 2.473,4 kg/ha obținut de Franța, liderul mondial. Producția obținută a fost de 2.524 tone - locul 14 în lume și locul 5 în Uniunea Europeană, după Franța, Cehia, Germania și Ungaria.
Chiftele

Chiftelele sunt un fel de mâncare des întâlnit în România. Chiftelele conțin carne tocată, ouă, pâine înmuiată în apă, alteori cartofi răzuiți, morcovi, verdețuri (mărar, pătrunjel) condimente etc. Se consumă ca atare, cu muștar sau cu salată verde, marinate în sos tomat sau cu piure de cartofi. Chifteaua este un preparat culinar sub formă de buletă din carne tocată, mai mult sau mai puțin aplatizată, prăjită în grăsime. Chiftelele foarte mici se numesc îndeobște chifteluțe, iar cele mari, ca niște turte lunguiețe, pârjoale.
Salată de vinete

Salata de vinete este o specialitate culinară românească preparată din vinete coapte, decojite și tocate mărunt, amestecate cu ulei, lămâie sau oțet precum sare și piper.
Pentru 4-6 persoane este nevoie de 4 vinete mijlocii, puțin suc de lămâie (sau oțet), destul de ulei de floarea-soarelui, sare și piper, după gust de asemenea ceva muștar și/sau un gălbenuș de ou crud respectiv maioneză. În nici un caz se recomandă ulei de măsline.
Vinetele se coc pe o tabla de fier sau într-o tava in cuptorul încins la 200° C până când se arde coaja,. După ce s-au copt se pun într-un vas cu apa rece, se curăță de arsură și se pun pe un blat de lemn la scurs. După ce s-au scurs, se toaca fin, apoi se bat bine într-un castron, adăugând lămâie, sare, piper și, după plăcere, o linguriță de muștar și/sau un gălbenuș de ou crud precum treptat uleiul, până devine ca o pastă. Niciodată este de uzat un mixer electric. Se pune la frigider, iar apoi salata se servește cu ceapă tocata mărunt și roșii tăiate felii. Ceapa nu se adaugă imediat la vinetele, pentru că ele oxidează și strică astfel gustul.
Adăugarea de maioneză în loc sau în plus de ulei, fiind în special oferită de industria alimentară, este posibilă, falsifică însă gustul vinetelor. Dar dacă gustul special al fructelor ar fi pentru cineva prea puternic, mixtura cu maioneza este o soluție.
La salată se poate adaugă de asemenea mărar, iar la garnitură măsline. Se poate servii și cu telemea.
Sos (gastronomie)

Sosul este un preparat culinar lichid sau vâscos alcătuit dintr-un amestec de ingrediente (preparate la cald sau la rece) și care acompaniază preparatele alimentare. Consistența sosurilor poate varia de la un sos în stare lichidă, la o pastă groasă sau piure. Obiectivul sosurilor este cel de a condimenta mâncarea, îmbogățindu-i gustul dar și de a da aromă și diversitate coloristică preparatului.
Primul gastronom care a clasificat sosurile a fost francezul Marie-Antoine Carème care a le-a împărțit în sosuri calde și sosuri reci. Sosurile calde împărțindu-le la rândul lor în sosuri albe (Béchamel, etc) și sosuri închise la culoare realizate în general din pastă de roșii.
Sosurile se mai pot clasifica după gust, precum: picant, dulce sau acru.
În secolul al-XIX-lea, Marie-Antoine Carème a mai împărțit sosurile în patru categorii, fiecare dintre ele numind-o sos mamă. Cele patru sosuri mamă ale lui Careme erau:
La începutul secolului al-XX-lea, bucătarul francez Auguste Escoffier a modificat clasificarea, această clasificare rămânând actuală și în zilele noastre. Această clasificare este:
Sosurile sunt folosite ca și condimente și sunt importante în multe gastronomii:
Sosuri ale bucătăriei universale
Unele sosuri sunt larg folosite pe plan mondial precum sosul de roșii, muștarul, ketchup, maioneza, sosul tartar, sosul Beșamel, vinegreta sau sosul cocktail.
Sos tartar

Sosul tartar (din franceză: sauce tartare) este un condiment preparat din ouă fierte, maioneză, murături, capere și măsline. La acest condiment se adaugă uneori și măsline, hrean, oțet, castraveți, suc de lămâie, precum și ierburi, cum ar fi mărarul și pătrunjelul. Nu include muștarul, care îl diferențiază de sosul remoulade.
Sosul tartar se foloseșe ca condiment cu mâncăruri cu fructe de mare, cum ar fi peștele cu cartofi pai, stridiile prăjite, sandvișuri cu pește și multe alte feluri de mâncare similare.
Hamburger

Hamburgerul (scurt și Burger) este un fel de mâncare pregătită rapid, caldă, servită ca produs standard în multe lanțuri fast-food. Constă dintr-o chiflă (bun), o felie la grătar de carne tocată de vită (patty), și în general, diverse legume (roșii, ceapă, salată etc.), sosuri (ketchup, muștar, maioneză etc.). Chifteaua se face în general din carne tocată de vită, la care se adaugă condimente, (ceapă, usturoi, sare, boia, pătrunjel etc.) și se frige pe grătar sau în vas teflonat fără grăsime.
Există o bogată varietate de hamburgeri. Una dintre cele mai răspândite variante este cheeseburger: un hamburger cu brânză. Alte variante sunt cele, în care carnea tocată, patty, nu este din vită, ci din pui (Chickenburger), pește, porc (Pork Burger) sau variante vegetariene (Veggie-Burger), cea mai mare parte cu chiftele de legume.
Materiale media legate de hamburger la Wikimedia Commons
Zinc

Zincul este un element chimic care are simbolul Zn și numărul atomic 30. Zincul este un metal de culoare albăstruie spre alb, care devine maleabil în jurul a 100°-150 °C. Se obține din minereuri și din compuși, fiind folosit în aliaje cu alte metale pentru protejarea acestora împotriva oxidării (ruginirii).
În antichitate, înainte de a fi identificat ca element chimic, zincul era folosit pentru obținerea alamei. Un aliaj conținând aproximativ 87% zinc s-a găsit în unele ruine preistorice din Transilvania. Printre cele mai importante se numără alama, bronzul comercial, aluminiu de sudura și alpaca. Zincul nu e considerat toxic, totuși dacă se inhalează oxid de zinc (ZnO) apare o tulburare cunoscută sub numele de "tremurat de zinc".
În Europa modernă, zincul metalic a fost redescoperit de Margraff în 1746, prin reducerea calaminei cu mangalul.
Masa atomică a zincului este de 65,38 uam. Configurația electronilor este următoarea: [ Ar ]4s3d. Una dintre cele mai importante caracteristici chimice este faptul că reacționează cu acid clorhidric cu efervescență, rezultând clorură de zinc și hidrogen după reacția:
În timpul reacției se degajă o mare cantitate de hidrogen gazos, deci se poate face testul de hidrogen.
În mâncarea oamenilor, zincul e regăsit în: susan, mac, lucernă, țelină, muștar, fasole, fructe cu coajă lemnoasă, migdale, grâu întreg, semințe de dovleac și cele de floarea-soarelui, coacăz negru, pește, ouă, fructe de mare, carne de porc și cea a păsărilor de curte, produse lactate.
Zincul a fost un factor important în procedeul de descoperire al bateriei, astfel savantul Alessandro Volta l-a utilizat pentru a inventa Pila Volta, prima baterie din lume. Ea era alcătuită din diferite straturi succesive de cupru, zinc și postav îmbibat în acid sulfuric, care produceau curent electric. Această invenție a fost făcută în anul 1800.
Denumirea de zinc provine din cuvântul german zink, care înseamnă zinc.
Muștar alb

Muștarul alb (Sinapis alba) este o plantă anuală din familia Brassicaceae. Mai este numită și Brassica alba sau B hirta sau muștar galben. Este cultivată pentru semințele sale, muștar, fie ca hrană pentru animale sau pentru rotația culturilor. Acum este cunoscută în toată lumea, deși este originară din regiunea mediteraneeană.
Muștarul alb este o plantă anuală, care crește până la 70 centimetri înălțime, cu frunze pinate alternative fără tulpină, asemănătoare cu Sinapis arvensis.
Poate fi găsit în întreaga lume, dar cel mai frecvent în Europa, Africa de Nord, Orientul Mijlociu și Asia Centrală. A fost găsit până la nord până în Groenlanda și naturalizat în toată Marea Britanie și Irlanda.
Florile galbene ale plantei produc păstăi glabre sau cu peri rari. Fiecare fruct (silicvă) conține aproximativ o jumătate de duzină de semințe. Plantele sunt recoltate pentru semințele lor chiar înainte ca păstăile de semințe să devină coapte și să se deschidă (dehiscență).
Semințele de muștar alb sunt semințe sferoide dure, de obicei în jur de 1 la 1.5 milimetri în diametru, cu o culoare variind de la bej sau galben până la maro deschis. Pot fi folosite întregi la murat sau prăjite pentru a fi folosite în preparate. Când se macină și se amestecă cu alte ingrediente, se poate produce o pastă sau un condiment standard. Sinapis alba este folosit pentru a face muștarul galben de masă obișnuit, cu o colorare galbenă suplimentară oferită de turmeric în unele formulări.
Semințele conțin sinalbin, care este un tioglicozid responsabil pentru gustul lor înțepător. Muștarul alb are mai puține uleiuri volatile decât semințele de muștar negru, iar aroma este considerată a fi mai slabă.
În Grecia, frunzele plantei sunt consumate în timpul iernii, înainte de a înflori. Grecii o numesc vrouves (βρούβα) sau lapsana (λαψάνα). Sezonul de înflorire al acestei plante (februarie-martie) este sărbătorit cu Festivalul Muștarului, o serie de festivități în țara vinicolă din California (comitatele Napa și Sonoma).
Se folosesc semințele (Semen Sinapis albae).
Muștarul alb este folosit în mod obișnuit ca o cultură de protecție și îngrășământ verde în Europa (întinsă din Marea Britanie până în Ucraina). Există un număr mare de soiuri, care diferă în principal prin înflorirea târzie și prin rezistența împotriva nematodului sfeclei de zahăr (Heterodera schachtii). Fermierii preferă, în general, soiurile cu înflorire târzie, care nu produc semințe ce se pot dezvolta în buruieni în asolamentul anului următor. Vigoarea timpurie este importantă pentru a acoperi rapid solul, pentru a suprima buruienile și a proteja solul împotriva eroziunii. În rotațiile cu sfeclă de zahăr, suprimarea nematodului sfeclei de zahăr este o trăsătură importantă. Soiurile rezistente de muștar alb reduc populațiile de nematozi cu 70-90%.
Muștar negru

Muștarul negru (Brassica nigra - L.) (sanscrită : राजक्षवक , rajakshavak ; Marathi :काळी मोहरी , Kali Mohari) este o plantă anuală de cultură, bogat ramificată, cu înălțimea de 1 - 1,5 m.
Planta are tulpina cilindrică, foarte păroasă la partea inferioară. Frunzele inferioare sunt penat-lobate. Florile sunt galbene, în raceme bogate, fără rostru.
Se folosesc semințele măcinate sub formă de făină (Farina Sinapis nigrae).
Curry

Curry este numele generic adoptat în Occident pentru a descrie o serie de mâncăruri elaborate cu un amestec de condimente, tipic bucătăriilor asiatice. Numele a fost popularizat de către coloniștii britanici din Pakistan, India și era utilizat pentru a descrie o serie de mâncăruri locale cu sos. Cuvântul curry deriva din “kari” însemnând “sos” în limba tamilă. De fapt, cuvântul este foarte puțin utilizat în India, unde se preferă denumiri locale, dintre care cea mai cunoscută este “massala” care înseamnă "amestec".
Compoziția și proporția condimentelor utilizate variază. Cu toate acestea, se poate spune că un curry conține în general ghimbir, usturoi, ceapă, coriandru, cardamom, chimen, scorțișoară, curcuma, ardei iute, fenicul, asafoetida, cuișoare, sare, semințe de muștar etc.
Grătar mixt

Grătarul mixt, de asemenea cunoscut sub denumirea engleză mixed grill, este numele colocvial pentru o farfurie/tavă cu carne și opțional măruntaie de mai multe tipuri și/sau carne tocată la grătar cu garnituri. În mod similar, se numesc și alte feluri de mâncăruri porționate la grătar, de exemplu din vânat, pește sau produse vegetale.
Felul de preparare interzice folosirea de carne panată ca de exemplu șnițel. Bucățile de carne tipice sunt fileul, cotletul și pulpa precum unele măruntaie, cu toate fragede și cu timp scurt de gătit. În țările române se folosesc de obicei următoarele ingrediente:
Garniturile sunt foarte diferite și multiple, depinde de regiune. În urmare câteva posibilități:
Carnea se unge cu ulei, opțional cu suc de mujdei, dar încă nu se sărează. Diverse feluri pot fi trase pe băț (de exemplu carnea de șnițel tăiată în bucăți). Se frige pe fiecare parte la foc iute pe un grătar cu cărbuni, electric sau în tigaie, dar nu prea lung, ca să nu se usuce. La sfârșit se condimentează, în mod normal numai cu sare și piper. În sfârșit se servește cu toate garniturile alese.
Asemănător se poate proceda cu grătarele de pește sau legume.
Chateaubriand (mușchi de vită)

Chateaubriand-ul este un mușchi de vită la grătar și o friptură istorică foarte celebră. El a fost preparat în urmă cu 200 de ani de un bucătar renumit în acele timpuri, pentru stăpânul său, vicontele François-René de Chateaubriand.
De numele lui François-René, viconte de Chateaubriand (1768-1848), se leagă nu numai curentul romantic din literatura franceză, funcția de ambasador al lui Napoleon Bonaparte la Londra sau un interviu cu George Washington, ci și, cum scrie „Larousse gastronomique”, preferata sa friptură de mușchi, denumită după el „Chateaubriand”. Ea a fost inventată de către bucătarul personal al acestuia, respectabilul Montmirail. Inițial, maestrul a servit-o cu un sos redus de vin alb cu unt, șalote caramelizate, tarhon și suc de lămâie.
Bucata de mușchi de 400-600 de grame (din mijlocul fileului în sus), eliberată de grăsime și zgârciuri, se prepară întreagă. Friptura se unge cu ulei și se prăjește scurt 1-2 minute (depinde de grosimea cârnii) în jur pe fiecare parte la foc iute pe grătar, pentru a păstra cât mai mult din sucul și dulceața ei, apoi se trage într-un colț al grătarului cu temperatura scăzută, atâta timp, până gradul „în sânge” sau „mediu” este ajuns. Chateubriandul se poate frige și în tigaie la foc mare, apoi mic (vezi sus), atunci într-o mixtură de ulei și unt. Nu se sărează și piperează imediat. În mod general, carnea este servită în sânge sau mediu. Pentru amatorii de carne mai bine făcută se pot păstra capetele de mușchi care, fiind mai subțiri, vor fi mai bine făcute, dar nu prea delicioase.
De abia la masă carnea este tăiată felii, nu direct în vertical, ci un pic pieziș spre fibră. Apoi fiecare oaspete poate să-și condimenteze porția sa cu sare (cel mai bine: fleur de sel) și piper negru, proaspăt din moară.
Friptura Chateaubriand este de asemenea mereu însoțită de legume asortate precum o specialitate de cartofi:
Există garnituri de cartofi clasice:
Din păcate, multe restaurante oferă pommes frites, adesea oară din marfă congelată.
Marele Auguste Escoffier a menționat, că toate sosurile pentru carne la grătar pot fi folosite. Totuși, fileul se servește astăzi aproape numai cu următoarele sosuri:
Hotdog

Hotdog (engleză Hot Dog) este un fast food, constând într-un cârnat cald, de obicei servit într-o chiflă moale.
Orașul Frankfurt am Main pretinde a inventa Hot dog-ul în sine. El ar fi fost inventat în anul 1847 de către măcelarul din Coburg Johann Georg Hehner; acest fel de mâncare a fost precursorul cârnăciorului Frankfurt din 1852. Emigrantul german Charles Feltman a creat în anul 1867 în Coney Island, Brooklyn, forma de astăzi a Hot dog-ului. Născut în Hannover, Feltman a sosit în anul 1856 în Brooklyn, unde a fost mai întâi vânzător de prăjituri. Mai târziu a contractat un rotar, pentru a-i construi o remorcă cu plită, de la care a vândut acest cârnat la grătar într-o chiflă. În primul an ar fi vândut peste 4000 de Hot dogi. În anul 1871 deschide restaurantul „Feltman Restaurant and Beer Garden“, în 1901 se extinde cu „Feltman’s German Gardens“. El a lăsat după moartea sa o avere considerabilă de 1 milion de $.
Numele „hot dog“ nu vine - așa cum se citește de multe ori - de la caricaturistul Thomas Aloysius „Tad“ Dorgan, care a produs o caricatură cu un teckel într-o chiflă. Istoricul american Andrew F. Smith subliniază faptul că, măcelarul de origine germană a fost faimos în USA pentru, „câine în formă de cârnaț“, și anume teckel. Acest fapt a pretins certa asociere dintre cârnăciorii germani și câini. În octombrie 1893 Hot dog a cunoscut triumful american la expoziția internațională World’s Columbian Exposition.
Din 1916 are loc în fiecare an, în New York City, de Ziua Independenței Statelor Unite, Nathan's Hot Dog Eating Contest.
Un Hotdog constă dintr-un cârnat încălzit, într-o chiflă alungită din făină de grâu, care este, de obicei prăjit sau fiert. Chifla se taie în două de-a lungul și se încălzește. Apoi se așează cârnatul cald și se ornează cu sosuri (ketchup, muștar, maioneză etc.). În Scandinavia, se folosește, de obicei, ceapa prăjită si după caz, câteva felii de castravete murat. De multe ori se folosește chiar și varză acră sau salată de varză.