Lester Bangs

Leslie Conway „Lester” Bangs (n. 13 decembrie 1948, Escondido, California, SUA – d. 30 aprilie 1982, New York City, New York, SUA) a fost un jurnalist muzical, critic, autor și muzician american. A scris articole pentru revistele Creem și Rolling Stone, devenind cunoscut pentru influențat sa asupra criticismului rock. Criticul muzical Jim DeRogatis l-a descris drept „cel mai mare critic rock al Americii”.
Bangs s-a născut în Escondido, California, fiul lui Norma Belle (născută Clifton) și al lui Conway Leslie Bangs, șofer de camion. Ambii părinți erau din Texas: tatăl său din Enloe și mama sa din Pecos County. Norma Belle era de confesiune martor al lui Iehova. Conway a murit într-un incendiu când Leslie era copil. La vârsta de 11 ani, s-a mutat împreună cu mama sa în El Cajon, tot în comitatul San Diego. Acesta a fost influențat de generația beat (în special William S. Burroughs), de muzicienii John Coltrane și Miles Davis, de benzile desenate și literatura științifico-fantastică. A fost asociat cu The San Diego Door, un ziar clandestin de la sfârșitul anilor 1960.
Bangs a devenit scriitor independent în 1969, după ce a citit un anunț în revista Rolling Stone în care se solicitau recenzii din partea cititorilor. Primul său articol acceptat a fost o recenzie negativă a albumului Kick Out the Jams al formației MC5.
Recenzia primului album al formației Black Sabbath publicată în Rolling Stone a fost extrem de negativă, considerându-i pe aceștia drept imitatori ai grupului Cream.
La moartea artistei Janis Joplin în 1970 ca urmare a unei supradoze de droguri, Bangs menționa că „nu este tulburător doar faptul că astfel de decese premature au devenit ceva obișnuit, ci că le-am acceptat ca fiind ceva normal atât de repede”.
În 1973, Jann Wenner l-a concediat pe Bangs pentru „insultarea muzicienilor” după o recenzie deosebit de dură a grupului Canned Heat.
Bangs a început să lucreze pentru revista Creem din Detroit în 1970. În 1971, a scris un articol despre Alice Cooper, iar la scurt timp după aceea s-a mutat la Detroit. Numit editor al revistei Creem în 1971, Bangs s-a îndrăgostit de Detroit, numind orașul drept „singura speranță a muzicii rock” și a rămas acolo timp de cinci ani.
La începutul anilor 1970, Bangs și alți scriitori din personalul Creem au început să folosească termenul punk rock pentru a desemna genul interpretat de formațiile de garage rock ale anilor 1960 și de formații mai contemporane precum MC5 și Iggy and the Stooges. Articolele lor au schițat o parte din cadrul conceptual al mișcărilor punk și new wave, care au apărut în New York, Londra și în alte orașe în următoarea decadă. Aceștia obișnuiau să scrie articole despre noile curente muzicale încă de la apariția lor și să abordeze exhaustiv fenomenul. Bangs era îndrăgostit de muzica noise a lui Lou Reed,, iar Creem a contribuit semnificativ la popularizarea unor artiști precum Reed, David Bowie, Roxy Music, Captain Beefheart, Blondie, Brian Eno și New York Dolls cu câțiva ani înainte ca aceștia să ajungă în presa mainstream. Bangs a scris eseul/interviul „Let Us Now Praise Famous Death Dwarves” dspre Reed în 1975. Creem a fost, de asemenea, printre primele reviste care au publicat numeroase recenzii despre formațiile de hard rock și heavy metal precum Motörhead, Kiss, Judas Priest și Van Halen.
După ce a părăsit Creem în 1976, a continuat să scrie articole pentru The Village Voice, Penthouse, Playboy, New Musical Express și multe alte publicații.
Bangs a încetat din viață în New York City pe 30 aprilie 1982 la vârsta de 33 de ani. Era bolnav de gripă și a suferit o supradoză accidentală cu dextropropoxifen, diazepam și NyQuil.
Conform biografiei Let It Blurt al autorului Jim DeRogatis, în ziua morții sale, Bangs a cumpărat o copie a albumul Dare al formației engleze de synthpop The Human League. Mai târziu în acea noapte, prietenul lui Bangs l-a găsit inconștient pe o canapea în apartamentul său. DeRogatis menționa că „[Albumul] Dare se învârtea pe patefon, iar acul era blocat pe ultima canelură”.
Criticismul lui Bangs era plin de referințe culturale, nu numai la muzica rock, ci și la literatură și filozofie. Stilul său radical și confruntativ a influențat alți autori din punk rock și mișcările sociale/politice asociate genului.
Fiind el însuși membrul unei formații, acesta apărea uneori pe scenă în timpul unor concerte susținute de diferite grupuri. La un moment dat, în timpul unui concert al formației The J. Geils Band, Bangs s-a urcat pe scenă cu mașina de scris în mână și a început să scrie o recenzie a evenimentului în văzul tuturor.
În 1979, Bangs a scris pentru The Village Voice un articol intitulat „The White Noise Supremacists” despre rasismul prezent pe scena muzicii punk. Acesta și-a reexaminat atât propriile acțiuni și cuvinte, cât și pe cele ale colegilor săi ca urmare a utilizării unor simboluri naziste, discursuri și imagini rasiste de către unele formații pentru „a șoca publicul”. Bangs a ajuns la concluzia că șocul generat de aceste imagini și discursuri provoacă indignare în rândul unor membri ai comunității, precizând că este stânjenit de faptul că a luat parte la aceste comportamente rasiste. De asemenea, a lăudat efortul activiștilor din Rock Against Racism și Rock Against Sexism.