davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Ketuhar

Ketuhar (Jawi: ‏كتوهر‎‎, juga oven tidak formal, serapan bahasa Inggeris) ditakrifkan sebagai sejenis dapur tertutup yang ditebatkan habanya sehingga dalamnya cukup panas untuk memanaskan, membakar atau mengeringkan sesuatu; dan ia kerap digunakan untuk tujuan memasak. Ketuhar-ketuhar ini sering dipanaskan menggunakan pelbagai jenis bahan yang dibakar seperti kayu dan arang sehinggalah ke gas asli dan tenaga elektrik.
Perkataan ini pada asalnya turut mempunyai maksud "pendiang" atau "tanur", lebih khusus lagi suatu dapur besar di tanah untuk tujuan pengusahaan seperti membuat gula; makna ini dikandung dalam kata didapati pada dialek-dialek lain seperti genohor dan genahar.
Ketuhar yang digunakan dalam kalangan masyarakat wujud dalam pelbagai jenis mengikut bahan binaan atau rupa.
Ayam masak kicap

Ayam masak kicap, ayam kicap atau ayam kecap ialah ayam hidangan rebus atau reneh dalam kicap manis (Kecap manis atau kicap lemak manis) yang biasa dijumpai di Indonesia dan Malaysia.
Di Indonesia, ayam kecap adalah kepingan ayam yang direneh dalam kecap manis, diperisakan dengan bawang merah atau bawang, bawang putih, halia, lada, bawang merah dan tomato. Versi lain mungkin menambah rempah yang lebih kaya, termasuk buah pala dan cengkih. Di Indonesia, istilah ayam kecap sering dipertukarkan dengan ayam goreng kecap (sejenis ayam goreng dalam kicap manis) dan semur ayam, rebusan kicap manis Indonesia yang menggunakan ayam berbanding daging lembu. Oleh kerana mereka semua hampir serupa — jika tidak hampir sama, iaitu resipi ayam yang dimasak dalam kicap manis. Walau bagaimanapun, semur ayam sering menambah rempah yang lebih banyak, termasuk cengkih, kayu manis dan bunga lawang. Sebaliknya, ayam goreng kicap mempunyai kicap manis yang lebih pekat dan sering ditambah dengan kepingan limau segar atau percikan jus limau. Perbezaan utama mungkin adalah kandungan airnya, walaupun agak lembab, kedua-dua ayam kicap dan ayam goreng kicap biasanya lebih kering dan mempunyai kuah yang lebih pekat berbanding dengan semur ayam yang lebih berair.
Di Indonesia, ayam goreng dalam kicap manis adalah hidangan ayam yang biasa dihidangkan di seluruh Indonesia. Walau bagaimanapun, ia lebih tepat dari asal-usul orang Jawa-Cina. Resipi ini mengikuti pengeluaran kicap manis Indonesia. Mengikut sejarah, pengeluaran kicap dikaitkan dengan pengaruh Cina di kepulauan itu. Walau bagaimanapun, versi Jawa Indonesia, kacang soya mempunyai sentuhan sendiri, yang merupakan penambahan gula kelapa (gula jawa) dengan kepekatan molases. Ayam kicap pedas adalah versi pedas dengan menambah cili.
Di Indonesia, ayam kicap biasanya potongan ayam direbus, yang termasuk tulangnya. Walau bagaimanapun, terdapat varian yang dipanggil ayam panggang kicap yang menggunakan kicap manis dan rempah manis yang sama, tetapi ayam yang tidak bertulang itu digril dan bukan digoreng.
Ayam masak kicap Melayu berbeza dari versi ayam kicap Cina kerana daging ayam dipotong dan dicampur dengan rempah-rempahnya sendiri.
Syair Bidasari

Syair Bidasari ialah sajak Melayu klasik bergenre romantik yang amat popular pada abad ke-18 dan ke-19. Tarikh teksnya dikarang dipercayai seawal 1750 Masihi.
Ia dikarang oleh pengarang asalnya berdasarkan hikayat di Kembayat Negara menurut rangkap pertama syair; para sejarawan percaya bahawa Kembayat Negara ialah Champa.
Manuskrip terawal ditemui, setakat ini, bertarikh 1814 M, namun tajuk syair ini telah disebut oleh Dr. J. Leyden pada 1807 M ketika beliau mengembara ke seluruh rantau Melayu, yang menggambarkan karya ini telah wujud lebih awal daripada tarikh manuskrip (1814 M) itu. Syair Bidasari ialah karya asli Melayu dan dikatakan berasal dari Palembang berdasarkan beberapa faktor linguistik, menurut Van Hoëvell.
Syair ini turut diterbitkan dan dibahas oleh H. C. Klinkert di Leiden pada 1886 M dalam Drie Maleische Gedichten of Sjair Ken Tamboehan, Jatim Nestapa en Bidasari''. Ia sempat popular di Eropah pada abad ke-19 M apabila turut diterjemahkan ke dalam bahasa Belanda, dan disadur dalam bentuk prosa ke dalam bahasa Perancis.
Syair Bidasari ini pernah diangkat dijadikan sebuah filem dengan judul filem Bidasari yang diterbitkan di Malaysia pada 1965. Pelakon utamanya adalah Sarimah yang memegang watak utama sebagai Bidasari dan Jins Shamsuddin sebagai watak Tengku Indera
Syair ini berkisar pada Bidasari, seorang puteri raja yang sangat cantik. Dia tidak tahu asal-usulnya, kemudian diambil sebagai anak angkat oleh sepasang pedagang kaya. Ratu negeri yang cemburu akan kecantikannya kemudian bersekongkol membuang Bidasari ke hutan. Di sana dia dipertemukan dengan putera raja yang kemudian mengahwininya
Alwi Jantan

Tan Sri Dato’ Alwi bin Jantan adalah pengerusi bukan eksekutif UOA Real Estate Invesment Trust ; Naib Presiden Resort World Bhd .
Dalam kerajaan, beliau pernah menjadi Ketua Pengarah, Arkib Negara dan Perpustakaan Malaysia ; Setiausaha Kerajaan Negeri Selangor ; Ketua Setiausaha, Kementerian Kerajaan Tempatan dan Wilayah Persekutuan; Ketua Setiausaha, Kementerian Kesihatan ; Timbalan Ketua Setiausaha, Jabatan Perdana Menteri ; Ketua Setiausaha, Kementerian Pertanian dan terakhir pada 1987 sebagai Ketua Pengarah, Jabatan Perkhidmatan Awam (JPA) sebelum bersara.
Alwi Jantan lahir pada 16 April 1935 di Dungun, Terengganu. Isterinya Puan Sri Datin Sharifah Aminah binti Syed Bahaldin dan mereka dikurniakan dua anak iaitu Intan Aminah. Kini mereka menetapa di Persiaran Duta,50490 [[Kuala Lumpur].
Alwi Jantan bersekolah di Kolej Melayu Kuala Kangsar dan mendapat B.A. (Hons) dan Universiti Malaya, Singapura. Pada 1979 beliau mendapat Diploma in Paleography, Archive and Diplomacy, Rome, Itali. Beliau pernah mengikuti kursus Advanced Management Programme,Harvard Business School.
Pelbagai kerjaya telah dilaluinya. Antaranya ialah :
Beliau dilantik bagi khidmat profesional dan sosial berikut :
Beliau turut menjadi ahli berbayar di Lake Club ; Kelab Darul Ehsan ; Royal Selangor Golf Club Awana Golf & Country Club dan Pengerusi, Economic and Social Affairs Committee, MCOBA-OV Council (MCOV)
Medes

Medes-malay (Bahasa jawi Medya, Mêdî atau Mad, Bahasa Parsi مادها, Iraā) adalah suku malay purba datang berhijrah untuk menyebarkan agama islam yang dinamakan zoroastrianisme sempena namanya disebut dalam iran kuno zarathuustra/Zulkarnain
Bermula berlayang dari malay sunda pentas.
tinggal di kawasan Tehran, Hamedan, Azarbaijan, wilayah Isfahan Utara dan Zanjan. Rantau ini turut dikenali sebagai Media atau Medea oleh orang Yunani. Pada abad ke 6 BC, bangsa Medes berjaya meluaskan empayar mereka dari Arran di Azerbaijan hingga ke Asia Tengah dan Afghanistan.
Medes-malay telah diiktiraf sebagai pengasas kepada negara dan empayar Iran/Parsi.
Bruno Genito, 1986, The Medes: a Reassessment of the Archaeological Evidence, East & West, 36, Nos. 1-3, pp. 11-83. Rome.
Bruno Genito, 1995, The Material Culture of the Medes: Limits and Perspectives in the Archaeological Research,Un Ricordo che non si spegne, Scritti di docenti e collaboratori dell'Istituto Universitario Orientale di Napoli in memoria di Alessandro Bausani, pp. 103-118. Napoli
Bruno Genito, 2005 The Archaeology of the Median period: an outline and a research perspective, The Iron Age in the Iranian World (17- 20 November 2003) Ghent, Ghent University and the Royal Museums for Art and History, Brussels, Iranica Antiqua, 40, 315-340. Ghent.
M. R. Izady, "Are Kurds Descended From the Medes?" http://www.kurdistanica.com/?q=node/78
Jika anda melihat rencana yang menggunakan templat {{tunas}} ini, gantikanlah dengan templat tunas yang lebih spesifik.
Adas pedas

Adas, adas pedas, adas landi atau jintan hitam (nama botani: Foeniculum vulgare) ialah satu spesies ulam dalam genus Foeniculum keluarga Apiaceae yang berasal daripada Eropah selatan (khususnya Laut Mediterranean) dan Asia barat daya.
Perkataan adas diturunkan daripada kata akar bahasa Austronesia Proto, *hadas. Nama adas pedas (Jawi: ‏ادس ڤدس‎‎) datang daripada rasa pedasnya.
Pokok adas ialah tumbuhan herba jenis saka. Batangnya tegak, banyak ranting dan tumbuh sehingga 2–2.5 meter. Daun-daunnya tumbuh sehingga 30–40 sentimeter panjang, berkelaran halus yang dibahagikan kepada remabut halus kira-kira 0.5 milimeter lebar.
Bunga dihasilkan pada jambak payung di hujung tangkai dengan lebarnya antara 5 hingga 17.5 sentimeter. Setiap jambak mempunyai 20-50 kuntum bunga kuning yang amat kecil pada pedikel yang pendek, kuntum ini mempunyai 5 kelopak.
Buahnya berwarna perang, kering dengan ukuran 4 hingga 9 milimeter panjang dan lebar separuh panjangnya, beralur dan mempunyai rasa seperti jintan manis.
Daun pokok adas digunakan sebagai makanan oleh larva sebilangan spesies Lepidoptera, termasuk rama-rama spesies Amphipyra tragopoginis dan Papilio zelicaon.
Adas ditanam secara meluas, terutama di taburan tempatan dan kawasan-kawasan lain, bagi daun dan biji benihnya yang berbau kuat, yang kadang-kadang turut dikenali sebagai "jintan hitam". Perisanya menyerupai jintan dan bunga lawang, sungguhpun tidak sekuatnya.
Adas (Foeniculum vulgare kumpulan Azoricum; atau juga F. vulgare var. azoricum) adalah kumpulan yang ditanam dengan pangkal membentuk struktur bebawang. Ia biasanya ditanam, dan mempunyai perisa jintan serdahana, tetapi lebih harum dan manis. Perisanya terhasil dari anethole, bahan wangi yang juga terdapat pada jintan dan bunga lawang. Pokok adas adalah lebih kecil berbanding jenis liar dan mempunyai bebawang yang di makan sebagai sayuran, sama ada dimasak atau begitu sahaja. Terdapat beberapa jenis kultivar adas yang juga dikenali dengan beberapa nama.
Pokok adas telah menjadi tumbuhan semula jadi sepanjang jalan, dipadang ragut, dan kawasan terbuka lain di kebanyakan kawasan, termasuk Eropah utara, Amerika Syarikat, selatan Kanada dan dikebanyakan Asia dan Australia. Ia membiak dengan mudah melalui biji benih, dan dianggap spesies ceroboh dan rumpai di Australia dan Amerika Syarikat. (lihat Pulau Santa Cruz)
Adas merupakan salah satu dari tiga bahan herba utama yang digunakan dalam penyediaan absinthe, minuman campuran beralkohol yang pada asalnya sebagai elixir perubatan di Switzerland dan menjelang akhir kurun ke-19 menjadi minuman beralkohol popular di Perancis dan negara lain. Pokok adas juga diketahui sebagai perangsang, sungguhpun kebanyakan persediaan moden memasarkannya di bawah nama "absinthe" tidak menyebutnya sebagai itu.
Solok lada

Solok lada atau juga dikenali sebagai lada sumbat merupakan sejenis masakan tradisional Melayu. Masakan ini popular di negeri Kelantan dan Terengganu dan merupakan hidangan istimewa di sana. Solok lada dibuat daripada lada solok yang dibelah dan disumbat dengan inti yang diperbuat daripada kelapa parut, isi ikan, dan santan. Lauk ini biasanya dimakan bersama nasi kerabu atau nasi dagang.
Karupuak kuah

Karupuak kuah merupakan makanan khas Minangkabau yang berasal dari Sumatera Barat. Karupuak kuah juga dipanggil sebagai karupuak kuah sate, karupuak mie, atau karupuak leak. Terbuat dari keropok ubi kayu seperti opak kemudian diatesnya diberi kuah. Biasanya kuah yang digunakan adalah kuah sate yang telah diletakkan bihun goreng.
Karupuak kuah juga menjadi kegemaran kanak-kanak sekolah rendah di Indonesia pada waktu malam di bulan Ramadan.
Tiada maklumat asalnya yang dipastikan. Ada banyak versi nama karupuak kuah disebabkan oleh makanan ini telah tersebar di persekitaran daerah di Minangkabau juga di bandar-bandar di Indonesia.
Dinamakan "karupuak leak" kerana apabila memakan makanan ini, besar kemungkinan kuah sate akan tumpah pada baju kerana keropok sudah lembik. Tumpah dalam bahasa Minangkabau disebut juga baleak.
Balapecah

Balapecah, atau pinggan mangkuk (bahasa Inggeris: tableware) adalah peranti makan atau alat makan (bahasa Inggeris: cutlery) yang digunakan untuk menata meja, menyajikan makanan, dan makan. Ini termasuk peralatan makan, gelas, piring saji, dan barang-barang lainnya untuk tujuan beramalan dan berhiasan. Permutuan, sifat, pelbagaian dan jumlah benda berpelbagai menurut budaya, agama, jumlah pengunjung, masakan dan acara. Misalnya, budaya dan masakan makanan Timur Tengah, India, atau Polinesia terkadang membatasi balapecah hanya pada menyajikan hidangan, menggunakan roti atau daun sebagai piring tersendiri, dan tidak jarang tanpa menggunakan peralatan makan. Acara-acara khusus biasanya tercermin dalam balapecah yang berkualiti lebih tinggi.
Alat makan (cutlery) lebih dikenal sebagai peralatan makan perak (silverware) atau peranti makan (flatware) di Amerika Syarikat, dimana peralatan makan biasanya berarti pisau dan alat pemotong terkait; di tempat lain peralatan makan mencakup semua garpu, sendok, dan peralatan makan perak lainnya. Di luar A.S., peranti makan adalah istilah untuk peralatan makan yang "berbentuk terbuka" seperti piring, lapik, dan mangkuk (berlawanan dengan bentuk "tertutup" seperti kendi dan vas). Peralatan makan malam adalah istilah lain yang digunakan untuk merujuk pada peralatan makan, dan barang pecah belah mengacu pada peralatan makan seramik, yang sekarang sering disebut porselin atau porselin tulang. Set hidangan disebut sebagai layanan meja, layanan makan malam, atau set layanan. Pengaturan meja atau pengaturan tempat adalah piring, peralatan makan dan gelas yang digunakan untuk makan formal dan informal. Di Ireland, barang-barang seperti itu biasanya disebut sebagai delph, kata tersebut merupakan ejaan fonetik bahasa Inggris dari kata Delft, kota asal banyak delftware. Layanan perak atau layanan butler adalah kaedah bagi kepala pelayan atau pelayan untuk menyajikan makanan.
Cakoi

Cakoi (Jawi: ‏چاکوي‎‎), 油条 (youtiao, Mandarin) atau patongko (Thai) merupakan makanan diperbuat daripada doh lonjong panjang yang digoreng sehingga memerang keemasan apabila siap dimasak. Ia merupakan salah satu masakan masyarakat China dan turut popular di beberapa negara di Asia Timur dan Asia Tenggara. Kebiasaannya, ia dimakan ketika sarapan bersama bubur nasi, kanji atau air kacang soya.
Di Thailand, cakoi lebih diketahui sebagai patongkoh atau patongko. Di Myanmar (Burma), ia dikenali sebagai e kya kway. Bagi orang di Vietnam, masakan jenis ini dikenali dầu cháo quỷ, yakni ia merupakan satu perkataan yang berasal dari sebutan Kantonis. Di Indonesia, cakoi dikenali sebagai cahkwe.
Di China, cakoi dikenali dalam Mandarin sebagai Youtiao, ia juga dikenali dibahagian utara dan selatan China sebagai guozi (果子, pinyin: guǒzi). Manakala, dikalangan orang cina Kantonis pula, ia dikenali sebagai yau ja gwai atau ditulis sebagai you zha gui yang membawa maksud "hantu goreng". Dikalangan orang cina Hokkien pula dikenali u char kway (Pe̍h-ōe-jī: iû-chia̍h-kóe).
Bagi kalangan orang di Filipina, cakoi disebut sebagai bitsu atau Bitso-bitso (disebut "Bicho-bicho) . Walaupun masakan jenis ini bukan global, tapi ia boleh didapati di Australia dengan nama chopstick cake yang dipanggil oleh orang cina Kemboja disana, dimana masakan ini dipanggil kerana ia menyerupai seperti kayu sepit. Cakoi juga boleh didapati dinegara-negara lain, yang mempunyai penduduk imigran dari kalangan negara China dan Indo-China.
Mengikut cerita orang-orang di China, perkataan yau ja gwai dan u char kway digunakan untuk menunjukkan tunjuk perasaan kepada Dinasti Song (960-1279), secara rasminya ialah Qin Kuai (秦檜, Kantonis: Chun Kui), yang mengumpulkan dan membentuk satu pakatan untuk menjatuhkan jeneral Yue Fei, seorang idola dalam menyemarakkan semangat kebangsaan dalam orang-orang cina.
Dikatakan, makanan ini menggambarkan dua bentuk manusia yang bercantum dan digoreng, yang dikatakan ia adalah Qin Kuai dan isterinya, kedua-duanya bergabung dengan musuh untuk menjatuhkan jeneral sehingga titisan darah terakhir. Jadi, cakoi dimakan dan dimasak berkeadaan dengan minyak yang banyak, seperti ia memusnahkan pasangan suami-isteri tersebut.
Semenanjung Tanah Melayu

Semenanjung Tanah Melayu (Jawi: ‏سمننجوڠ تانه ملايو‎‎, , Bahasa Thai: คาบสมุทรกระ RTGS: Khābs̄muthr Kra, disebut [kʰâːp.sā.mùt krā]; Bahasa Burma: မလေး ကျွန်းဆွယ်;) atau Semenanjung Malaka merujuk kepada tempat yang didiami oleh sebahagian daripada masyarakat etnik Melayu, di daerah Asia Tenggara. Ia terbentang dari Wilayah Tanintharyi, di sebelah selatan Myanmar, membawa ke selatan Thailand, keseluruhan Semenanjung Malaysia hingga ke Riau-Lingga di bawah Kesultanan Johor di bahagian selatan. Titik tersempitnya di Segenting Kra. Bahagian pesisir barat daya terpisah dari pulau Sumatera oleh Selat Melaka. Di seberang timur ialah Laut China Selatan dimana terletaknya pulau Borneo. Bagaimanapun, Tanah Melayu dalam sejarah turut merangkumi bekas wilayah-wilayah Kesultanan Melayu di Selatan Thai seperti Patani yang kini berada di bawah kerajaan Thailand. Tanah Tanjung Piai, Johor merupakan hujung terselatan daratan utama benua Asia. Titik tersempitnya ialah tanah Segenting Kra. Banjaran Titiwangsa yang merupakan sebahagian dari sistem Pergunungan Tenasserim merupakan tulang belakang semenanjung ini. Bahagian pesisir barat daya terpisah dari pulau Sumatera oleh Selat Melaka. Di seberang timur Laut China Selatan terletak pulau Borneo. Bahagian selat terselatan iaitu Selat Tebrau memisahkan tanah besar semenanjung dengan pulau Singapura.
Semenanjung Tanah Melayu digelar Chersonesus Aurea ("Semenanjung Emas") oleh Claudius Ptolemaeus, ahli astronomi dan ahli matematik Yunani terkemuka, manakala orang India merujuk kepadanya sebagai "Tanah Emas". Nama "Semenanjung Tanah Melayu" ialah terjemahan daripada Malay Peninsula dalam bahasa Inggeris. Penemuan artifak seperti tulang, batu dan sisa makanan penghuni di gua di rantau Asia Tenggara termasuk di Malaysia menunjukkan adanya sebaran kebudayaan pada zaman prasejarah. Orang Melayu yang merupakan ahli pelayaran yang mahir telah membolehkan mereka berhubung dengan negara luar dalam urusan perdagangan, ini menjadikan rantau Melayu sebagai satu kawasan perdagangan yang menjadi tumpuan saudagar India, Arab dan China.
Menurut kitab Al-Tarikh Salasilah Negeri Kedah, Tanah Melayu atau Semenanjung Tanah Melayu dahulunya dikenali sebagai Tanah Segara Masin. Kitab tersebut juga ada menceritakan tentang bagaimana nama Tanah Segara Masin ditukarkan kepada Tanah Melayu / Semenanjung Tanah Melayu.
Istilah itu juga ada disebut dalam Hikayat Hang Tuah:
Dalam kegunaan ini, istilah itu digunakan bagi merujuk secara umum kawasan yang berada di bawah penguasaan Kesultanan Melayu Melaka.
Peta tertua Semenanjung Tanah Melayu yang masih wujud ialah Geographike Huphegesis ("Panduan Geografi") yang dicipta pada 150 Masihi, berdasarkan data yang dihimpunkan oleh Claudius Ptolemy, pada abad kedua Masihi. Manakala peta moden Tanah Melayu dan Sumatera yang terawal disediakan oleh Martin Waldseemuller (1470 - 1518) ialah pada tahun 1513. Ia menampilkan sesetengah pusat perdagangan di Semenanjung Tanah Melayu yang kini sudah dilupakan.
Ayam bakar

Ayam bakar is an Indonesian and Malay dish, consisting of charcoal-grilled chicken. Ayam bakar literally means "grilled chicken" in Indonesian and Malay.
In 2023, TasteAtlas ranked Indonesian grilled chicken, 'Ayam Bakar', as one of the best traditional chicken dishes in the world.
In Java, the chicken is usually marinated with a mixture of kecap manis (sweet soy sauce) and coconut oil, applied with a brush during grilling. The bumbu spice mixture may vary among regions, but usually it consists of a combination of ground shallot, garlic, chili pepper, coriander, tamarind juice, candlenut, turmeric, galangal, and salt. In Java, ayam bakar usually tastes rather sweet because of the generous amount of sweet soy sauce either as marination or dipping sauce, while ayam bakar Padang, Bali, Lombok, and most of Sumatra are usually spicier and more reddish due to the generous amount of chilli pepper, turmeric and other spices and the absence of sweet soy sauce.
The chicken pieces are usually partially cooked in the spice mixture using a small fire before grilling for the chicken to absorb the spices. During the grilling process, the remaining spices are applied upon the chicken. Ayam bakar is usually served with sambal terasi (chilli with terasi) or sambal kecap (sliced chilli and shallot in sweet soy sauce) as dipping sauce or condiment and slices of cucumber and tomato as garnishing.
There are many recipes of ayam bakar, among the popular ones are Padang-style ayam bakar, Ayam Percik and Ayam Golek from Malaysia, ayam bakar Taliwang of Lombok island, Sundanese bakakak hayam, and Javanese ayam bakar bumbu rujak (grilled spicy coconut chicken). Usually, the chicken is marinated with mixture of spice pastes, sometimes kecap manis (sweet soy sauce), and then grilled.
Bohag Bihu

Bohag Bihu or Rongali Bihu also called Xaat Bihu (seven Bihus) is a traditional ethnic festival celebrated in the Northeastern Indian state of Assam and other parts of Northeastern India by the indigenous ethnic groups of Assam, and marks the beginning of the Assamese New Year. The festival is of mostly aboriginal origin comprising Tibeto-Burman and Tai elements. It usually falls in the 2nd week of April, historically signifying the time of harvest. Every year it falls on the 14th day of April. The holiday unites the different native communities of Assam regardless of their backgrounds and promotes the celebration of ethnic diversity.
Rongali Utsav is a festival organised in Guwahati every year. The festival showcases tribal culture of Assam to the world.
In Assam locally the onset of 'Bohag' (Assamese Calendar) marks the starting of Rongali Bihu. The three primary types of Bihu are Bohag Bihu or Rongali Bihu, Kati Bihu or Kongali Bihu, and Magh Bihu or Bhogali Bihu. Each festival historically recognizes a different agricultural cycle of the paddy crops. During Rongali Bihu there are 7 pinnacle phases: 'Sot', 'Raati', 'Goru', 'Manuh', 'Kutum', 'Mela' and 'Sera'.
Nakamal

A nakamal is a traditional meeting place in Vanuatu. It is used for gatherings, ceremonies and the drinking of kava.
A nakamal is found in every significant Vanuatu community, but the design of the nakamal and the traditions surrounding it vary between areas.
The term nakamal is a Bislama word, borrowed from certain Oceanic languages spoken in Vanuatu, such as North Efate. In those languages, such a form can be parsed as na kamal(i), combining the common article na and a noun kamal or kamali. Ultimately, it descends from a Proto-Oceanic and Proto-Malayo-Polynesian etymon *kamaliR, meaning "men's house". Cognates in non-Oceanic languages include Cebuano and Tagalog kamalig “granary”.
In north and central Vanuatu, the nakamal generally takes the form of a large building, assembled from traditional materials with the help of the entire community, under the direction of a particular chief. Entry to the nakamal is often restricted to men, and the building may be used as a sleeping and living area for unmarried men and boys and for male visitors to the village. Significantly, most nakamals lack a lockable door, indicating that all friendly visitors are welcome, although there may be a low barrier across the entrance to keep out animals.
In front of a nakamal there is often a flattened clearing, or nasara, used for dances and outdoor gatherings.
In southern Vanuatu, a nakamal may be a large, sheltered outdoor space, such as under a banyan tree.
In Vanuatu's capital Port Vila, the assembly building of the national council of chiefs (Malvatumauri) is designed in the form of a traditional nakamal.
The nakamal’s most prominent function nowadays is as a place for the preparation and drinking of kava. In urban Vanuatu, and in neighbouring New Caledonia, the term nakamal may be used for a kava bar where the drink is sold, although in rural Vanuatu a traditional nakamal (where kava preparation is a communal activity and money does not usually change hands) is distinct from a kava bar.
An urban nakamal or kava bar at which kava is available for sale is advertised by a coloured light displayed at the entrance.
Minister of Agriculture and Food Security (Malaysia)

The Minister of Agriculture and Food Security of Malaysia is Mohamad Sabu, since 3 December 2022. Mohamad is assisted by Deputy Minister. The Minister administers the portfolio through the Ministry of Agriculture and Food Security.
The following individuals have been appointed as Minister of Agriculture, or any of its precedent titles:
Political party: Alliance/BN PH PN
The following individuals have been appointed as Minister of Food Security, or any of its precedent titles:
Political party: PH
The following individuals have been appointed as Minister of Food Industries, or any of its precedent titles:
Political party: PN
The following individuals have been appointed as Minister of Food Industries, or any of its precedent titles:
Political party: BN PH PN
The following individuals have been appointed as Minister of Fisheries, or any of its precedent titles:
Political party: BN
Метростанция „Хан Кубрат“

Метростанция „Хан Кубрат“ е станция от линия М2 на Софийското метро, въведена в експлоатация на 31 август 2012 г.
Метростанцията се намира под бул. „Ломско шосе“ на кръстовището с ул. „Хан Кубрат“ между кв. „Триъгълника“ и ж.к. „Лев Толстой“. Станцията има два подземни вестибюла и общо 4 вход/изхода.
Архитект на станцията е Славей Гълъбов. Стените и пода на станцията са облицовани с гранитогрес в жълти и зелени тонове. В средата на тавана, над пътните коловози е поставен орнамент, подчертаващ огънатия характер на станцията. Това се постига чрез редуване на вдлъбнати и изпъкнали линии с различни радиуси, очертани по цялата дължина на перона, разположени по стените, пода и тавана. Осветлението на станцията се осъществява от светеща надлъжна модулна тръба, която има предназначението и на инсталационен колектор. Таваните на подлезите също са с окачена конструкция от алуминиеви панели, които цветово и композиционно следват същия принцип на орнаменти.
Станцията е със странични перони, разположена в крива, подземна е и е безколонен тип. Дълбочина на заложението е 14 – 15 m. Между станцията и метростанция „Княгиня Мария Луиза“ е изградена заготовка за отклонението на линия М5 в посока кв. „Илиянци“.
Метростанция „Хан Кубрат“ се обслужва от 3 автобусни линии от дневния градски транспорт и 1 линия от нощния транспорт:
Метростанция „Хан Кубрат“ е крайна спирка на 1 трамвайна линия:
Котраг

Котра̀г е вторият син на хан Кубрат. След разпадането на Велика България той се заселва заедно с племето котраги (кутригури) на север в Поволжието и основава Волжка България, васална на хазарите. Вероятно е наследен от втория си син Ирхан.
Хан /хаган/ Котраг (татарски: Котраг, Qotrağ, чувашки: Кăтра Паттăр, Katra Pattăr) е вторият син на кан Кубрат от прабългарския род Дуло. Според византийските хронисти Никофор и Теофан Изповедник, след смъртта на баща си и разпадането на Велика България, Котраг разширява влиянието на своите прабългари нагоре по река Волга. Според други неназовани източници той действително е втори син на Кубрат, но собственото му име не е известно, а името Котраг показва, че е стоял начело на племето котраги, вероятно като наместник на своя баща още преди смъртта на хан Кубрат. Счита се, че Котраг има двама сина – Ишкул (? – 707) и Ирхан. Котраг е запомнен като основател на Волжка България, като неговите наследници достигат земите на съвременен Татарстан, където се установяват сред местните угро-фински племена.
През 922 година в двора на кутригурите пристига арабски пратеник на име Ибн Фадлан и през същата година ислямът е приет като официална религия на Волжка България. За столица е избран градът Болгар, наричан и Урус Болгар (Велики Болгар). В началото на XIII честите нападения на русите карат волжко-камските прабългари да преместят столицата си в гр. Биляр. Волжка България остава независима до 1236 година, когато е завладяна от монголско-татарските орди на Бату хан – монголски владетел, син на Джучи и внук на Чингис хан.
Кубер

Хан Ку̀бер е прабългарски владетел в Панония и Македония. Смята се, че е син на хан Кубрат, брат на хан Аспарух и член на рода Дуло. Отделни български изследователи приемат, че е възможно Кубер да е братов син на Кубрат, когото впоследствие Кубрат е осиновил. Създател е на Куберова България в Македония.
След разпадането на Кубратовата Стара Велика България, намираща се на територията на днешна Украйна, Кубер с част от прабългарите се заселва в бившата римска провинция Панония, Македония и около Срем. Той признава властта на Аварския каганат, ставайки негов васал. Тук се смесва с поданиците на Аварския каган, сред които има доста византийски пленници и славяни.
Куберовите прабългари се опитват чрез въстание да извършат преврат и да завземат централната власт. След неуспешния бунт срещу аварската власт те заедно с пленените от аварите ромеи се насочват на юг, към земите на Византия, като по време на бягството си нанасят шест последователни поражения на преследващите ги авари. Кубер сключва мирно споразумение с Византия и се заселва в Керамисийското поле (Прилепско поле), намиращо се в днешната Северна Македония. През 680 г. той прави опит за превземане на Солун и завземане на византийските земи около него. За това свидетелства и печатът на Мавър – оловен печат, посветен на „архонта и патриций на керамисиани и българи“. След неуспешния опит за основаване на държава с център Солун, според проф. Васил Златарски около 687 г. някои от тях се преселват в земите по поречието на Струма, на изток от Струма, както и в Родопите. За споменатите в Мадарските надписи към 705 г.„чичовци“ на хан Тервел „от долната земя“ се приема, че са хан Кубер и неговите прабългари. След това писмените източници не споменават Кубер.
Археологическите проучвания на територията на днешна Северна Македония показват наличието на прабългарско присъствие. През 808 г. при управлението на хан Крум, който според някои се приема за потомък именно на Куберовия клон на рода Дуло, българските войски достигат Сяр. Cлед похода на хан Пресиян в 836 г., когато българите завладяват и беломорския град Кавала, Куберовите български земи са напълно интегрирани в България. През 930 г. наследниците на Кубер се присъединяват към съзаклятието на Михаил, най-възрастният син на Симеон Велики срещу брат му Петър, но Михаил умира и голяма част от тях е принудена да напусне държавните граници, и се мести при град Никопол, недалеч от Арта в днешната област Превеза в Южен Епир на Синьо море.
Съкровището от с. Врап и Ерзеке в днешна Албания е прабългарско и се свързва с Кубер. Находките и предметите в него приличат на другите прабългарски съкровища от Дунавска България и Стара Велика България, вкл. и тези, свързани с Кубрат и Аспарух, съответно в украинските села Мала Перешчепина и Вознесенка, с Надсентмиклошковото златно съкровище, с Преславското съкровище и находки от района на Плиска-Мадара-Шумен, с Добруджа и т.н.
На хан Кубер е наречена улица в квартал „Димитър Миленков“ в София (Карта).
Връх Кубер в Тангра планина, Антарктика е именуван на владетеля.
Княз

Княз е аристократична титла на славянски владетел или феодал без вселенски характер.
Произходът на думата идва от праславянското кънѧѕь (kъnędzь), което съответства на българското кнез, на руското князь, на полското książe, чешкото kníže, сръбското кнез и хърватското и словенското knez. По западните български територии, както и сръбско, по време на османското владичество „кнез“ има значение на селски велможа/първенец, значение близо до това на думата „кмет“. Книжовната българска дума княз (заедно със сегашното значение на думата) са заемки от руски, с характерното за този език произношение на ѧ като я. Етимологията на думата е свързана с английското king, немското König и скандинавското konung. Смята се, че в праславянски kъnędzь е много ранна заемка от вече съществуващото прагерманско Kuningaz.
Титлата означава местен владетел и отстъпва йерархически на „цар“, тъй като в юридическия мир на късната Римска империя „царят“ (цезар/кесар) е втори по ранг след „августа“ (императора). „Княз“ е типична титла за славянските християнски монарси от Източна Европа (приели през Средновековието религията от Константинопол). Първият български княз е Борис I (852 – 889), като титула той приема през 864 г., когато официално започва покръстването на българския народ.
В двете царства на православните славяни – българското и руското, титлата носят висши благородници и царските синове и братя (принцовете).
Княз се ползва и като превод на османските титли бей и паша – например княз Александър Богориди – Aleko Paşa и баща му княз Стефан Богориди – Stefanaki Bey.
На руски дъщерята на княз е княжна, а жената или сестрата на княз – княгиня. важно е да се прави разграничение между придворното титла княз създадена през 17 в. напр. за князете Долгоруки и Голицини, или Велик княз – титла твърде близка до цар и император. Иван Грозни е бил Велик княз на Великото Московско княжество, преди да се обяви за цар на цяла Русия.
Български емигрантски общности

Български емигрантски общности се намират в около 70 страни на земното кълбо.
Официално българската държава поддържа контакт със сънародниците си в чужбина чрез Агенция за българите в чужбина.
По данни на МВнР от 2010 г. разпространени неофициално в НС по време на работата върху Изборния кодекс, броят на българските граждани живеещи в чужбина е над един милион (без Турция). Броят на българските граждани в чужбина по преценка на дипломатическите ни представителства за 2011 г. е над 2 милиона
Български емигранти по държави (това не включва българските малцинства):
Анна Българска

Анна е българска княгиня, втора дъщеря на княз Борис I.
Тя е най-малкото от шестте деца на княз Борис I, родени от брака му с княгиня Мария: българските владетели Владимир-Расате и Симеон, князете Гавраил и Яков и княгиня Евпраксия Българска. Носи името на сестрата на княз Борис.
Омъжена е за олгу тарканa и сампсис Симеон.
Знае се, че по някое време, подобно на по-голямата си сестра Евпраксия Българска, Анна се замонашва в преславски манастир, където завършва земния си път. За това съобщава нейният двуезичен (на български и гръцки) надгробен надпис, намерен през 1965 г. във Велики Преслав. Той гласи:
На обратната страна на надписа е гравирано изображение на жена в цял ръст, облечена в широка дреха и разперила ръце, които сочат към две кръстокуполни църкви, а в дясната си ръка жената държи скиптър. От изображението става ясно, че българската княгиня е била ктитор на две църкви.
Тя е героиния в българския игрален филм „Борис I“ от 1985 г,, в чиято роля е актрисата Адриана Петрова.
Михаил Воин

Михаил Воин е византийски военачалник и български светец. Паметта му се отбелязва от Православната църква на 22 ноември.
Единствените сведения за него са от няколко български агиографски текста от XIII-XIV век. Според тях той е българин от Потука, живял в средата на IX век, но съвременните изследователи отнасят живота му по-скоро към XI век. Местоположението на Потука изглежда е северно от Пловдив, но някои свързват името с днешния град Батак. Според агиографите му Михаил е с добър произход и е благочестив християнин, като млад мъж става примикюр на военна част и с нея се проявява във война с мюсюлманите (според някои интерпретации – в Южна Италия). На връщане от войната той убива дракон, освобождавайки тормозено от него селище, но е тежко ранен и умира след завръщането си в Потука.
През 1206 година, след като превзема Пловдив, българският цар Калоян пренася тържествено мощите на Михаил Воин от Потука в Търново, където те са положени в църквата „Свети Четиридесет мъченици“, а след това в патриаршеската катедрала „Възнесение Господне“. През следващите два века Търново е център на активен култ към светеца, като от XIII век са запазени посветени на него „Проложно житие“ и „Служба“ от неизвестни автори, които стават основа за „Похвално слово“ от патриарх Евтимий.
Изхождайки от отделни детайли в първичните източници, филологът Анчо Калоянов предлага хипотезата, че Михаил Воин е павликянин и обект на почитане от павликяните в Тракия. Той тълкува култа към него като опит на българските владетели да интегрират преселени от Калоян в Северна България павликяни.
Макар да не е сред най-популярните светци в България, култът към Михаил Воин се запазва и през Възраждането. Известни са две идентични стенописни икони на светеца, рисувани от Захарий Зограф – в Преображенския и в Троянския манастир.
Лачените обувки на незнайния воин

„Лачените обувки на незнайния воин“ е български игрален филм (драма) от 1979 година, по сценарий и режисура на Рангел Вълчанов. Оператор е Радослав Спасов. Музиката във филма е композирана от Кирил Дончев.
Сюжетът е развит около детските спомени на мъж за живота в шопско село от времето преди колективизацията, в центъра на които е сватбата на негов чичо. Главните роли се изпълняват от Борислав Цанков, Емилия Маринска, Иван Стоичков, Славка Анкова.
Зина - принцесата воин

„Зина – принцесата войн“ (на английски: Xena: Warrior Princess) е американски сериал, който е заснет в Окланд, Нова Зеландия. Снимките по сериала започват през 1995 г. и продължават до 2001 г.
Действието на филма се развива в древните времена на Гърция. Макар че в отделни епизоди има ориенталски, египетски и средновековни елементи, като цяло в сюжета преобладава гръцката митология.
Зина – принцесата войн, главната героиня в сериала, се опитва да избяга от своето кърваво минало докато пътува из селата. По време на своите пътешествия среща млада, приказлива, чаровна жена на име Габриел, която по-късно става нейна най-добра приятелка и спътник в живота ѝ.
По идея на Джоузеф Лодука са използвани български народни песни (напр. „Кавал свири“). Оригиналната песен „Кавал свири“ е музиката, която звучи по време на всяка нейна битка и състезание. Музиката е предимно от родопския край, което прави българския фолклор основен в състава на сериала.
В България целият сериал е излъчен по Диема. Дублажът е на студио Доли. Ролите се озвучават от артистите Ася Рачева, Янина Кашева, Марин Янев, Явор Гигов и Христо Чешмеджиев.
Сериалът е излъчван и по Канал 1 около 2007–2008 г. с втори дублаж. Ролите се озвучават от Петя Абаджиева, Лина Шишкова, Стефани Рачева, Александър Воронов и Ивайло Велчев.
През 2008 г. е излъчван и по GTV с трети дублаж. В него участват Христина Ибришимова и Иван Райков.
Паметник на Незнайния воин (Ботевград)

Паметник на Незнайния воин, в миналото Паметник на героите, Паметник на загиналите за Родината и Паметник на загиналите за Отечеството е военен паметник на площад „Незнаен воин“ в Ботевград. Открит е на 20 октомври 1929 г. в чест на загиналите 39 офицери и войници от Ботевград в Балканската, Междусъюзническата и Първата световна война.
Паметникът е изграден с помощта на орханийското запасно подофицерско дружество „Сурсувул“, което в подпомогнато от Общината и граждани. С голямо влияние е създаденият през 1928 г. „Общоградски комитет за стопанско и културно повдигане на града и околията“. Паметникът е открит тържествено с името Паметник на загиналите за Отечеството. На него присъстват над 20 000 души от града и съседните села.
На южната страна на паметника са изписани имената на всички 39 офицери и войници, които са загинали в трите войни. На първо място е името на Стамен Панчев, който е произведен посмъртно в поручик. Най-много са убитите от родовете Романски и Цагарски. Върху източната, западната и северната страна на пиедистала са изобразени битови и военни сцени. Върху него е поставена статуя на войник в цял ръст във военна униформа и с пушка при нозе. Войникът гледа в посока юг-югозапад, към българските земи в Тракия и Македония. Прототип на статуята на войника е използвана снимка на подпоручик Йордан Кюрпанов, който е участник във войните и остава военноинвалид. Умира през 1924 г. Същата снимка е използвана и за направата на статуята върху войнишкия паметник в Етрополе. Войнишката фигура на паметника е излята от бронз в Рим.
През годините на площада пред паметника се провеждат военните паради на 6 май, празненствата за 1 ноември, 24 май и др. На 9 септември 1944 г. организирана група от Националния комитет на Отечествения фронт съобщава на това място за извършения държавен преврат и смяната на властта.
Етнографски музей (Бургас)

Етнографският музей в Бургас е част от Регионалния исторически музей – Бургас. Експозицията се намира в т.нар. „Бракалова къща“, построена през 1873 г. за видния общественик и кмет на Бургас Димитър Бракалов.
Музеят се намира в центъра на Бургас, зад катедралния храм „Свети Кирил и Методий“. На първия етаж на сградата е аранжиран интериора на бургаската градска къща от 19 век и дамска мода от този период. Пространството на фоайето се ползва за организирането на временни изложби.
На втория етаж е изложена сбирка от български традиционни костюми от всички етнографски групи в Бургаски регион – рупци, тронки, загорци, планинци, алиани и българи-преселници от териториите на днешна Гърция и Турция. Показани са ритуални костюми и накити от ХІХ в., свързани с обредни практики и народни празници, характерни за Бургаския край: нестинарка, Еньова буля, лазарка, каракачанска булка, както автентични сватбени носии от с. Зидарово.
Николай Николов (художник)

Николай Николов е български художник сценограф.
Доц. Николай Николов е роден на 25 май 1933 г. в град Сливен. Завършва средно образование в родния си град през 1950 г. и кандидатства в Художествената академия в град София. Приет е като първа година студент на проф. Иван Пенков в специалност живопис и декоративни изкуства. Като втора година студент се записва в ново-откритата специалност „Сценография“. Учи и завършва пълният курс на Художествената академия при проф. Георги Каракашев през 1957 г. с пълно отличие.
Започва да работи като художник постановчик в Държавния театър в гр. Дупница от 1957 г. до 1959 г. През театралния сезон 1959/1960 г. работи в драматичния театър в гр. Силистра като художник постановчик. В началото на театралния сезон 1960/1961 започва работа в драматичния театър Враца, като художник постановчик и се установява там до 1964, докато постъпва на работа в Съюза на българските артисти в гр. София, като завеждащ секция „Сценография“.
През 1969 г. се явява и печели конкурс за доцент по сценография в Художествената академия. През 1971 г. сценографията се обособява като самостоятелна катедра в Приложния факултет на Художествената академия и Николай Николов е избран като първия завеждащ Катедра сценография в историята на специалността. С неговия иновативен подход, Николов е отговорен за развитието и интеграцията на учебния процес в специалност Сценография с театрите в България, Българската национална опера, Оперета, Национална академия за театрално и филмово изкуство (НАТФИЗ) и Българската национална телевизия до 1993. През този период той изпълнява и длъжността на заместник декан по учебната част на Приложния факултет в продължение на 8 години.
През творческата си кариера от 1957 – 1997 г. Николай Николов е работил в театрите и оперите в Дупница, Силистра, Враца, Разград, Пловдив, Сливен, Кюстендил, Стара Загора, Плевен, Видин, Габрово, София, Москва и много други. Работил е като художник на костюмите над Българските исторически филми: Цар Иван Шишман, Юлия Вревска, Борис l (Последният езичник и Слово за буквите) и Време на насилие (Време разделно). Създава декори и костюми за новосъздадения Български телевизионен театър в продължение на 6 години. Участва редовно в Квадриналето на сценографията в Прага, Братислава и Сао Пауло. Носител на наградата на Съюза на българските артисти за сценография и костюм за постановката „По Земята“ и на Съюза на българските художници за костюм на фестивала на българското кино във Варна за филма „Борис I“. Участник във всички Общи художествени сценографски изложби и е първият български сценограф, който представя действителни филмови костюми в изложбеното пространство.
От 1994 г. до 1997 г. е поканен да създаде и оглави катедра „Сценография“ в Академия за музикално, танцово и изобразително изкуство в Пловдив.
Доц. Николай Николов умира на 14 септември 2005 г.
Сладко и горчиво

„Сладко и горчиво“ е български игрален филм (драма) от 1975 година на режисьора Иля Велчев, по сценарий на Любомир Левчев. Оператор е Красимир Костов. Художник е Константин Джидров. Музиката във филма е композирана от Митко Щерев.
„Сладко и горчиво“ събира над 1 300 000 зрители в България. Продаден е в много страни.
След нанесен побой от неукия му алкохолизиран баща от низините на общество, 18-годишният Асен избягва от дома си. Преспива в мазето на жилищна кооперация. Открива го чистачката. Обвинява го, че краде. Генерал Павлов се застъпва пред живеещите там, да не го предават на милицията. Асен му разказва, че след смъртта на майка му, бащата се е пропил и се е свързал с контрабандисти. Поводът за побоя е бил, че Асен е облякъл неговия стар сватбен костюм, поканен на купон от съученичката му Соня, нахакано момиче от висшето общество което го харесва. Момчето не разбира защо трябва така жестоко да бъде наказано, не знае, че в хастара на костюма баща му крие парите от контрабандата. Генералът е самотен, предлага на Асен да живее при него и да му създаде възможности да учи и развие потенциала си на умно момче. Пиян, бащата се среща със сина си, казва му, че го обича, че всичко, което прави е заради него, да не се мъчи като баща си, да има пари един ден, че Генерала му е поискал съгласието да го осинови, и така да му даде бъдеще, което той не може да му осигури. Асен настоява бащата да приключи с контрабандата и да разкара съдружниците си. Обезпокоени от развитието на нещата, те наръгват с нож Асен и убиват бащата. Когато разбира какво се е случило, Генералът е потресен. Бащата на Асен е погребан със сватбения костюм скрил парите довели до смъртта му. След като излиза от болницата, Асен отива на гроба му. Там среща Соня, казва ѝ, че са много различни и не могат да бъдат заедно. Влюбен е в Роса, дете на обикновено, многочислено семейство. Генералът настоява да осинови Асен. Той силно страда за баща си, изпитва уважение към генерала, но иска да ги остави и двамата в миналото. Желае сам да изгради своя живот и сам да бъде добър баща. Прави своя избор – да създаде семейство с Роса, да тръгне по свой, само негов път. От него да зависи сладкото и горчивото на живота му.
Анцуг

Анцуг е спортно горнище, панталон или цял костюм. Думата е заемка – произлиза от немското Anzug, което означава костюм, както и Sportanzug. Често се среща неправилното и погрешно изговаряне и изписване анцунг.
Горнището обикновено е с дълги ръкави, цип и яка, свободно, понякога с кантове на ръкавите. Долнището също е свободно, понякога с кантове или ципове на крачолите и с ластик на кръста.
Материалите, от които се изработва, са памук или някаква синтетична материя.