davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
O. Henry Award

O. Henry Award, eller O. Henry-prisen, er en amerikansk litteraturpris som årlig deles ut som påskjønnelse for særdeles velskrevne noveller. Prisen er oppkalt etter den amerikanske novellekunstneren O. Henry.
Hvert år gis det også ut en novellesamling kalt The PEN/O. Henry Prize Stories, som inneholder de tyve beste novellene som har blitt publisert i amerikanske og canadiske tidsskrifter i det aktuelle året.
Frem til 2002 ble det utdelt en førstepremie, en andrepremie og en tredjepremie. Fra 2003 til 2019 bestod juryen av tre medlemmer som hver valgte ut en novelle de mente var særlig interessant eller velskrevet; novellesamlingen kalles The PEN/O. Henry Prize Stories, og den aller første samlingen som ble utgitt hadde tittelen Prize Stories 1919: The O. Henry Memorial Awards.
Fra 2021 har en utvalgt gjesteredaktør redigert en antologi over det aktuelle årets beste noveller. Det er gjesteredaktøren som bestemmer hvilke noveller som skal med i samlingen.
Per Gunnar Eeg-Tverbakk

Per Gunnar Eeg-Tverbakk (tidligere Per Gunnar Tverbakk) (født 15. juni 1964 i Bodø) er en norsk kunstner og kunstkurator. Han har utdannelse fra Vestlandets Kunstakademi i Bergen (VKA) og Hochschule für Bildende Künste i Hamburg.
Eeg-Tverbakk var i flere år aktiv som kunstner og deltok blant annet på Vestlandsutstillingen (1991), Statens Kunstutstilling, Høstutstillingen (1991) og UKS vårutstilling (1995). I 1995 etablerte han, sammen med Jone Kvie og Snorre Ytterstad, det kunstnerdrevne galleriet Otto Plonk i Bergens. . Fra og med 1995 har Eeg-Tverbakk først og fremst arbeidet som frilans kunstkurator.
Eeg-Tverbakk har vært leder av en rekke større kunstprosjekter og kunstinstitusjoner. I perioden 1995–1998 var Eeg-Tverbakk daglig leder av Galleri Otto Plonk i Bergen. Han var intendant i Kunstnernes Hus i perioden 2000–2001. Fra 2003 til og med 2005 var han prosjektleder og hovedkurator for Kunst i Nordland – Kunstneriske Forstyrrelser, et internasjonalt kunstprosjekt initiert av Nordland Fylkeskommune. Eeg-Tverbakk var med på å etablere Kunsthall Oslo i 2009 og var daglig leder og kurator i perioden 2009-2010.
Eeg-Tverbakk har kuratert fire biennaler og en lang rekke andre utstillinger.
For arbeidet med Galleri Otto Plonk mottok han Bergen kommunes kulturpris i 1998.
Snøhetta (arkitektfirma)

Snøhetta er et internasjonalt firma innen arkitektur-, landskapsarkitektur, interiørdesign, produktdesign og grafisk design. Hovedkontoret er i Oslo, men selskapet har også kontorer i New York, Paris, Innsbruck, Hongkong, Adelaide og San Francisco.
Grunnleggere av selskapet er Kjetil Trædal Thorsen og Craig Edward Dykers.
Snøhetta har over 350 ansatte globalt.
Snøhetta har mottatt the World Architecture Award for Bibliotheca Alexandrina i Egypt og Den Norske Opera & Ballett i Bjørvika i Oslo, og Aga Khan Award for Architecture for Biblioteket i Alexandria. Etter det ble ferdigstilt i 2008, har Den Norske Opera & Ballett vunnet Mies van der Rohe Award og EDRA (Environmental Design Research Association) Great Places Award, samt European Prize for Urban Public Space, og International Architecture Award og Global Award for Sustainable Architecture i 2010.
I 1987 bestemte landskapsarkitektene Johan Østengen, Berit Hartveit, Inge Dahlman og Alf Haukeland å flytte sammen med arkitektene Kjetil Trædal Thorsen og Øyvind Mo i et felles kontorlokale i Storgata i Oslo. Ideen var at man, i tillegg til å dele kontor, skulle jobbe på tvers av fagene og føre arkitektur og landskapsarkitektur sammen i en og samme designprosess. Selskapets navn var Snøhetta arkitektur og landskap AS.
Kontoret lå på loftet over det «brune» skjenkestedet Dovrehallen, og derfor kalte man stedet for Snøhetta. Snøhetta er det høyeste fjellet, 2286 moh., i fjellmassivet Dovrefjell.
I 1989 meldte Snøhetta seg på den internasjonale arkitektkonkurransen for det nye biblioteket i Alexandria i Egypt. Kjetil Thorsen ble enig med sin partner, Øyvind Mo og sin studiekamerat fra Graz i Østerrike, Christoph Kapeller, om at de skulle delta i konkurransen sammen. Fordi Christoph hadde flyttet til Los Angeles bestemte de seg for å leie en leilighet og gjøre arbeidet der. Flere arkitekter ble invitert med for å delta i konkurransearbeidet, Craig Dykers fra USA og Per Morten Josefson fra Norge. Den norske kunstneren, Jorunn Sannes, utarbeidet forslaget til den utvendige steinveggen og den tyske kunsthistorikeren Cordula Mohr hjalp til med beskrivelsen. Konkurransearbeidet ble gjennomført i løpet av en fire-fem uker og viste seg å bli vinnerprosjektet.
Mot slutten av 1989 flyttet Christoph, Craig og Elaine til kontorfellesskapet i Oslo. Et aksjeselskapet ble etablert med åtte likeverdige partnere: Kjetil Trædal Thorsen, Johan Østengen, Christoph Kapeller, Øyvind Mo, Craig Dykers, Per Morten Josefson, Martin Rubik og Alf Haukeland. Selskapet endret navn til Snøhetta AS. Snøhetta har idag to majoritetseiere, Kjetil Thorsen og Craig Dykers. I tillegg er det ytterligere fire eiere, Robert Greenwood, Ole Gustavsen, Jenny B. Osuldsen og Tarald Lundevall.
Gjennom de siste 10 årene har Snøhetta vunnet flere store prosjekter verden rundt, som bla. national September 11 Memorial Pavilion i New York, SFMOMA, i San Francisco, King Abdulaziz Centre for World Culture i Saudi Arabia, Times Square i New York og Busan Operaen i Sør-Korea.
Sally Basset

Sarah Basset, eller Sally Basset, (død 21. juni 1730 i havnen i Hamilton på Bermuda) var en slavinne i den britiske kolonien Bermuda i Atlanterhavet som ble brent levende på bålet for å ha prøvd å forgifte sin eier. Rettssaken mot henne regnes noen ganger som en hekseprosess. En blomst på øya er oppkalt etter henne.
Sarah Basset var mulatt og hadde oppfostret mange barnebarn. I 1713 ble hun funnet skyldig i å ha drept storfe, og var deretter blitt pisket gjennom byen.
I 1729 var hun gammel og ansett som uten verdi; hun fortsatte da med å hjelpe folk med medisinske urter.
Hun skal så ha bestemt seg for å bruke din kunnskap om urter for å hevne seg for sitt liv i slaveri. Hun fikk barnebarnet Beck til å forgifte eieren Thomas Foster og kona Sarah Foster. Basset ble anmeldt for drapsforsøk, mistenkt for forgiftning siden hennes eier og hans kone var blitt syke. Hennes barnebarn Beck snakket ut om alt, men Sarah nektet for det i retten.
Den 17. juni 1730 ble hun funnet skyldig i drapsforsøk på sin eier og dømt til døden ved brenning. Hun ble da bestemt på å ha en verdi på «ett pund, fire shilling og seks pence».
Dagen for henrettelsen var svært varm. Bålet ble bygget ved Crow Lane ved Hamilton Harbour. Hundrevis av mennesker hadde kommet for å se på. Da Sarah ble ført dit, sies hun å ha fortalt publikum: «No use you hurrying folks, there'll be no 'til I get there!» (Dere trenger ikke å skynde på, det skjer ikke noe før jeg er der!) Da bålet så ble ryddet bort, ble det sagt at en purpuraktig irisblomst skulle ha blitt sett vokse i asken hennes. Den blomsten har siden den gang blitt kalt «The Bermudiana», og blomstrer nå over hele øya.
Siden den gang har Bermuda ofte kalt en veldig varm dag for en «vanlig Sarey- eller Sally Bassett-dag».
Stenersgata (Oslo)

Stenersgata (1, 2-24) er en sentrumsgate i Oslo. Gaten går fra Strandgata/Nygata ved Oslo City til Lilletorget og Brugata på Vaterland.
I Stenersgata 15 lå Oslo Elementærtekniske skole fram til hele området ble sanert på slutten av 1960-tallet.
I september 2019 åpnet en trikkelinje gjennom gaten, som erstatningslinje for trikken i Storgata. Linjen ble fjernet etter at trikken i Storgata med nye Storgata holdeplass åpnet i 2021.
Platekompaniet

Platekompaniet er en norsk butikkjede som selger musikk, film og spill.
Kjeden ble etablert i 1992, da Richard Ona, Egil Dahl og Rolf Kristian Presthus tok over den gamle CD- og fotobutikken på Grønland T-banestasjon.
Nye butikker ble etablert i Bogstadveien (1995) og Stortingsgaten (1997), før Platekompaniet åpnet butikker i Trondheim og Tromsø (1998). I 1999 åpnet Platekompaniet sin fjerde butikk på Byporten i Oslo, butikker på Torgallmenningen i Bergen og i Stavanger i 2000. Kristiansand, Strømmen, Sandvika og Oslo City fikk Platekompaniet-butikker i 2002. Oslo City var den første butikken som begynte å selge DVD, og ble raskt etablert som den største butikken i kjeden.
Butikken i Ski åpnet i 2003, Porsgrunn og Haugesund fulgte i 2004, før Vestkanten kjøpesenter i Bergen og Bergen Storsenter fikk hver sine butikker i 2006. I 2006 kom ny butikk i Tønsberg og slutten for Platekompaniet på Grønland. På dette tidspunktet hadde også spill blitt en del av utvalget etter at Oslo City startet med dette året før. I 2007 åpnet Platekompaniet butikker i Sandnes, Fredrikstad og Arendal, før Drammen og Jessheim fulgte i 2008 og City Syd i Trondheim og CC Vest i Oslo ble etablert i 2009. I 2010 åpnet Platekompaniet sin sjette butikk i Oslo på Storo Storsenter.
I 2011 ble butikken i Fredrikstad nedlagt. Per 2015 er butikker i Tromsø, Haugesund, Bergen (Vestkanten Storsenter og Bergen Storsenter), Arendal, Drammen og Lilleaker i Oslo også nedlagt. I juli 2019 ble det kjent at kjeden skal legge ned alle unntatt tre butikker. Våren 2020 ble butikken i Trondheim nedlagt, samt butikken i Torgallmenningen i Bergen sommeren samme år. Pr. 2021 er det kun én fysisk butikk igjen, i kjøpesenteret Oslo City.
20. januar 2024 var siste åpningsdagen for butikken i tredje etasje i Oslo City siden den stengte, og de flytter til Storgata 19 i februar.
Platekompaniet startet med netthandel høsten 2001 og i 2009 en egen avdeling for salg av digital musikk i MP3-format. I 2010 ble streamingtjenesten Wimp, hvor det også er mulig å kjøpe og laste ned MP3-filer, lansert i samarbeid med Aspiro og Telenor. Streamingtjenesten ble senere i 2015 kjøpt opp av Tidal. I mars samme år fikk usignerte band og artister muligheten til å selge musikken sin gjennom JUBA, en seksjon av Platekompaniets nettbutikk opprettet spesifikt for musikere uten platekontrakt.
I 2024 ble Platekompaniet kjøpt opp av Norli.
Platekompaniet har vært nominert til Norsk videogramforenings pris «Årets kjøpefilmforhandler» hvert år siden den ble opprettet. Butikken på Oslo City har vunnet den tre ganger, Sandvika-avdelingen én. I 2002 ble Platekompaniet tildelt Norsk designråds utmerkelse for god design, og året etter mottok grunnleggerne Egil Dahl og Rolf Kristian Presthus prisen «Entrepreneurs of the Year, region east» fra den norske avdelingen av det internasjonale revisjonsselskapet Ernst & Young. Under spillbransjens Gullstikka-utdelinger for 2007 og 2008 vant Platekompaniets avdeling på Oslo City i kategorien «Årets butikk», etter å ha vært nominert i samme klasse også de to foregående årene.
Jane Irwin Harrison

Jane Harrison (født: Jane Irwin; 23. juli 1804 – 11. mai 1846), var de facto førstedame i USA under presidentskapet til hennes svigerfar William Henry Harrison.
Lite kan fastslås med sikkerhet om Harrisons virke. Hun skal ha vært gift med presidentens sønn William Henry Harrison, Jr. President Harrisons egen kone, Anna Harrison, var for syk til å reise da hennes mann i 1841 forlot Ohio for å ta over som president. Jane Irwin Harrison fungerte som offisiell vertinne under president Harrisons korte tid i presidentembetet.
USAs 23. president Benjamin Harrison (1833–1901) var nevø av Jane Harrison og William Henry Harrison.
Ifølge amerikansk historiografi døde Jane Irwin Harrison 11. mai 1846 i en alder av 42 år. Et gravmonument i Pennsylvania har satt årstallet til 1847.
Filmåret 2006

Filmåret 2006 er en oversikt over hendelser, lanserte filmer, utdelte priser og fødte og døde filmpersonligheter i 2006.
Den engelskspråklige filmindustrien har tradisjon for å føre statistikk over filmer som først ble utgitt i Amerikas forente stater og Canada. Denne oversikten viser derfor filmer som ble lansert i Amerikas forente stater eller Canada i 2006; filmer som ble lansert i 2006, men fikk sine største inntekter i et senere år, figurerer kanskje ikke på listen for kalenderåret 2006.
Topp ti fra 2006, av 27. august, 2007 (Worldwide, USA og Canada og internasjonalt); 18. mars, 2007 (UK) og 14. januar, 2007 (Australia) er følgende:
Fra 29. januar 2007 hadde syv filmer utgitt i 2006 tjent inn mer enn $400 millioner, og dermed nådd internasjonal Blockbuster-status. Den 11. september 2006 hadde Pirates of the Caribbean: Dead Man's Chest tjent inn $1 004 100 000, og ble dermed den Hollywood-filmen som ble historiens tredje raskeste til å ha tjent inn én milliard dollar, rett etter Titanic og Ringenes herre: Atter en konge.
Komplette lister over de mest innbringende filmene i 2006 finnes på følgende nettsteder:
Begrepet wide-release-film brukes om en film som filmstudioene tror vil appellere til et bredt spekter av kinogjengere, og som blir vist på minst 500 kinoer i USA og Canada. Følgende filmer oppfylte disse kriteriene i 2006:
Denne seksjonen lister opp filmer som enten ikke oppnådde wide-release-status i Nord-Amerika, eller var utgitt før i Nord-Amerika. Utgivelsesdatoer viser til den nordamerikanske utgivelsen, hvis ikke annet er nevnt.
Bente Erichsen

Bente Erichsen (født 1949) er en norsk filmprodusent, regissør og teatersjef. Hun var direktør ved Nobels Fredssenter fra 2005 til 2016.
Erichsen startet karrieren som journalist i Vi Menn 1970–1972. Deretter arbeidet hun ved Centralfilm 1972–1977 hvor hun arbeidet med reklamefilm og kortfilm.
Fra 1979 jobbet hun som produsent i Marcusfilm og senere i Magdalenafilm hvor hun produserte 14 spillefilmer på 1980- og 1990-tallet. Hun hadde sin regidebut i 1987 med den kontroversielle spillefilmen Over grensen, som handlet om ekteparet Feldmann som ble drept av to grenseloser under krigen. Året etter regisserte hun Folk og røvere i Kardemomme by.
Erichsen var initiativtaker til filmprisen Amanda (utdelt første gang i 1985) og teaterprisen Heddaprisen (utdelt første gang i 1998).
Hun har også arbeidet for Lillehammer Olympiske Organisasjonskomité (1991–1993), vært teatersjef ved Hedmark Teater 1994–1997 og Riksteatret 1997–2005. Hun hadde stillingen som direktør ved Nobels Fredssenter fra 2005 til 2016.
Fra 2006 til 2010 var hun styreleder i Amnesty Internationals norske avdeling. Hun har også vært styremedlem i NRK, Norsk filminstitutt, Black Box, Norske Film- og Videoprodusenters forening, samt styreleder i Det Åpne Teater/Dramatikkens hus, Dansens Hus og Stiklestad Nasjonale Kultursenter. Hun er pr. august 2023 styreleder i Tordenfilm, Filminvest, Operafest Røykenvik, Ensemble Allegria og Turnéteatret i Trøndelag, samt styremedlem i Nobel Center i Stockholm.
I 1994 skrev hun boken Kulturkollisjon i 1994, og var samme år medforfatter på boken Fruer på veggen. Begge handler om tiden hun arbeidet i LOOC.
I 2017 ble hun utnevnt til Ridder 1. klasse av Den Kongelige Norske St. Olavs Orden for sin innsats for norsk kulturliv.
I 2020 ble hun tildelt Amandakomiteens ærespris under Amandaprisen 2020.
Erichsen var tidligere gift med regissør Lasse Glomm, ekteskapet ble oppløst i 1988. Hun har også vært gift med Rolv Gjestland.
Erichsen har i tillegg regissert flere kortfilmer og reklamefilmer.
Håkon Berge

Håkon Berge (født 22. april 1954 i Stavanger) er en norsk komponist, dirigent, arrangør og musikkadministrator, bosatt i Oslo. Han er utdannet ved Rogaland Musikkonservatorium og ved Norges musikkhøgskole.
Berge har bidratt til oppsetninger ved institusjoner som Rogaland Teater, Den Nationale Scene og Nationaltheatret. Han har også erfaring fra fjernsynsproduksjon, og stod bak fjernsynsoperaen Gagarin – en romfartsopera fra 1991. Han komponerte Dagsrevyen-vignetten som ble brukt fra 1992 til 1996. Han har skrevet en rekke bestillingsverk, blant annet musikken til åpningen av Biblioteket i Alexandria , musikken til åpningen av Nobels Fredssenter i Oslo og ikke minst pliktnummeret, «Brass Blot», i EM for brassband 2008; som ble holdt i Stavanger , der Cory Band fra Wales stakk av med seieren. Berge har også skrevet musikken til dokumusikalen Byterminalen, som hadde premiere 23. mai 2008 i forbindelse med Stavanger2008 . Som freelancer har Berge fungert som musikksjef, komponist og dirigent ved alle de større institusjonsteatrene i Norge og har skrevet musikk til over 70 oppsetninger. Berge har, i tillegg til sitt arbeid med teater, mottatt bestillinger fra Norsk Komponistforening, Den Norske Forfatterforening, Ultima Oslo Contemporary Music Festival, NRK og Den Norske Opera. Han fikk Musikkforleggerprisen i kategorien årets verk – klassisk/samtidsmusikk for «Bare en stillhet som kaster meg ut i universet av ensomhet» i 2018 og ble også nominert til Edvard-prisen 2018 i klassen samtid for samme verk. Han ble også nominert til Edvard-prisen i klassen musikk til annen kunstart i 1998 for Bakkantinnene og i 1999 for musikken til Hamlet-oppsetningen ved Nationaltheatret og til Musikkforleggerprisen 2017 i kategorien årets verk – klassisk/samtidsmusikk for «Jakten».
Sammen med blant andre Christian Eriksen laget han i 1987 og 1988 TV-serien og musikkprogrammet Vox på NRK. Programmet ble nominert til Amandaprisen 1987 og 1989 i klassen beste dokumentarfilm/reportasje.
Håkon Berge har innehatt en rekke verv innen norsk musikkliv, blant annet har han vært formann i Norsk Komponistforening og styreformann i TONO.
I perioden april 2009-april 2013 var Berge direktør for Kristiansand Symfoniorkester.
De ti store bygninger

De ti store bygninger (kinesisk: 十大建筑) er ti bygninger som ble bygget i Beijing i 1959 i anledning av tiårsjubileet for proklamasjonen av Folkerepublikken Kina. De var del av et arkitektur- og urbanismeinitiativ knyttet til den nasjonale ideologiske og økonomiske kampanjen som gikk under navnet «det store spranget fremad». Bygningene ble ferdigstilt i løpet av ti måneder, tidsnok for selve jubileumsdagen 1. oktober 1959.
I tillegg til å reise disse ti byggverkene ble det også foretatt en stor utvidelse av Den himmelske freds plass, og man lot en mengde kunstkommisjoner se til at et flertall av bygningene ble utsmykket innen minnedagen. To påfølgende kunstneriske kampanjer/krafttak for disse bygningene ble foretatt i 1961 og 1964-1965. Bygningenes arkitektur var en blanding av tre retninger: modernismen som den var blitt utviklet som internasjonal stil, den sosialistiske realismes stil som den nedfelte seg i stalinistisk arkitektur, og en form for historisme som var basert på tradisjonell kinesisk arkitektur.
Bygningene var tegnet av medlemmer av Beijings institutt for arkitektonisk design, i samarbeid med Beijings planlegginsbyrå og med Konstruksjonsministeriet.
De ti bygningene er:
Utsmykningsprogrammet som løp parallelt med byggingen var også av enormt omfang. Det ble ferdigstilt 345 malerier, murdekorasjoner og statuer for de bye byggene. Mange hadde sine uttrykk fra tradisjonell kinesisk malerkunst, andre var i sosialrealistisk stil. Folkets store hall fikk meget av oppmerksomheten, og det kunstneriske midtpunkt ble malerne Fu Baoshis og Guan Shanyues store maleri i inngangspartiet, kalt Dette land så rikt på skjønnhet. Det er et av Kinas største malerier på papir, med målene 5,5 ganger 9 meter. Maleriet var basert på diktet Ode til snøen av Mao Zedong, og det inngår en transkripsjon av Maos kalligrafi av tittelen.
Modernisme, kommunisme og historisme preger byggverkene. Den reflekterte utviklingen innen samtidens kinesiske arkitektur, som hadde tatt opp i seg enkelte utenlandske preg. Arkitekturstilen var heftig omdiskutert, og det var også kritikk som gikk ut på at disse mammutprosjektene gikk på bekostning av sårt tiltrengt utbygging og opprusting av vanlige boliger.
Eksempler på moderne arkitektur fikk man særlig tydelig på Arbeiderstadionet, Minzuhotellet og Overseas Chinese Hotel. Stalinistisk arkitektur kom særlig klart til sin rett i Folkets store hall, Det kinesiske nasjonalmuseum og i Militærmuseet. Mer tradisjonelt kinesiske elementer fikk man tydeligst på Beijings jernbanestasjon, Folkeslagenes kulturpalass og Det nasjonale jordbruks utstillingshall.
Mathias Eick

Mathias Eick (født 26. juni 1979 på gården Vestheim i Hof ved Eidsfoss i Vestfold) er en norsk jazzmusiker (trompet).
Mathias Eick er yngste sønn i en familie der moren Kirsti er korsanger, faren Jürgen en jazzmusiker, søsteren Trude Eick valthornist og broren Johannes jazzbassist.
Fra han var fem år frem til 14-årsalderen studerte han piano for ulike pedagoger i Drammen. Hans hovedinstrument er trompet, som han begynte å spille da han var seks år gammel. I tillegg kan han spille akustisk bass, vibrafon, piano og gitar.
Etter videregående skole begynte han på musikklinjen ved Toneheim Folkehøyskole ved Hamar og deretter tok han utdannelse ved Jazzlinja i Trondheim.
Han har ofte opptrådt med Jaga Jazzist og Trondheim Jazzorkester (blant annet med Chick Corea). I hans merittliste er også innspillinger med de norske gruppene Turboneger, DumDum Boys, Motorpsycho, D'Sound og Bigbang.
Sommeren 2006 var han på turne med Jan Gunnar Hoff Group og Mike Stern og i oktober/november på europaturné sammen med Thomas Dybdahl. Han en del av bandet til Manu Katché, har spilt kirkemusikk med Torbjørn Dyrud (Signs and traces, 2008) og ga ut egen plate (2008).
Mathias Eick er medlem av Norsk Komponistforening.
Use Your Illusion I

Use Your Illusion I er det tredje studioalbumet av det amerikanske rockebandet Guns N' Roses. Albumet ble utgitt samtidig med albumet Use Your Illusion II, den 17. september 1991. Den første uken etter utgivelsen solgte det 685 000 enheter og debuterte på Billboard 200 med en 2.-plass.
Etter albumutgivelsen startet Guns N' Roses en toårig verdensturnè for å promotere albumet.
Bruce Boxleitner

Bruce Boxleitner (født 12. mai 1950 i Elgin i Illinois) er en amerikansk skuespiller.
Bruce Boxleitner er mest kjent for sine hovedroller i serier som Familien Macahan, Scarecrow and Mrs. King, Babylon 5, der han spiller rollefiguren John Sheridan, commander på romstasjonen Babylon 5, hans roller i filmene The Gambler (sammen med Kenny Rogers), og Tron (der han hadde hovedrollen). Han har vært med i flere andre TV-serier, samt videospillet Tron og spillet Kingdom Hearts II.
1. januar 1995 giftet Boxleitner seg med skuespillerinnen Melissa Gilbert som han har en sønn sammen med, Michael og en stesønn Dakota Brinkman, sønn av skuespilleren Bo Brinkman. Han har to eldre sønner, Sam and Lee, sammen med sin tidligere kone, skuespillerinnen Kathryn Holcomb som nå er gift med den engelske skuespilleren Ian Ogilvy. Melissa Gilbert spilte hans kone Anna Sheridan i Babylon 5.
I 1994 startet science fiction-serien Babylon 5. Boxleitner spilte rollen som John Sheridan, kommandør og sjef for romstasjonen Babylon 5. Serien gikk i fem sesonger, var en kjempesuksess og Boxleitner kom med i den andre sesongen, og erstattet den tidliger kommandøren Michael O'Hare som Jeffrey Sinclair. Han har også spilt i flere av spin-off filmene basert på Babylon 5, den siste i 2007.
Boxleitner har skrevet to science fiction-romaner med en western-setting: Frontier Earth (1999) og Searcher (2001).
I 2003 ble Boxleitner utnevnt til styret i National Space Society, en ikke-kommersielle organisasjon for utdanning innenfor romfart, grunnlagt av Dr. Wernher von Braun.
Saturn Award (Academy of Science Fiction, Fantasy & Horror Films, USA)
Golden Boot Awards
Universe Reader's Choice Award (Sci-Fi Universe Magazine, USA)
Bygning

En bygning er en frittstående fast konstruksjon, bygget for å gi ly til mennesker, eller til husdyr, materiell, tekniske installasjoner og så videre.
Visse typer bygninger, særlig boliger, kalles hus. Et «bygg» er en bygning under oppførelse. Normalt oppføres bygninger i treverk, murstein eller betong, men utenfor vår vestlige verden finnes adskillige muligheter for enklere byggematerialer, som bambus, kvister, leire, blikkplater etc.
Et tilbygg er en bygningsdel som utvider et eksisterende bygg ved å øke grunnarealet. Dette i motsetning til et påbygg som utvider bygningen i høyden.
Et påbygg er en bygningsdel som utvider et eksisterende bygg ved å øke byggets høyde. Dette i motsetning til et tilbygg som utvider bygningens grunnareal.
Nullutslippsbygg

Nullutslippsbygg, nullenergibygg eller nullhus (engelsk: zero emission/energy building, ZEB) er bygg med et årlig netto energibehov eller utslipp (av klimagasser) lik null. Bruken av energi kan ikke nødvendigvis være null, så et nullutslippsbygg må kompensere gjennom lokal generering av energi fra solceller eller andre fornybare energikilder. Et bygg kan generere overskudd i enkelte perioder og underskudd i andre, så lenge det årlige snittet går i null. Innretningen må produsere eller absorbere like mye energi som det forbruker. Energibehovet til bygningen kan reduseres gjennom passive tiltak som ekstra varmeisolasjon, ekstra god tetthet, gode vinduer og varmegjenvinning.
En definisjon på nullutslippsbygg går ut på at bygget i løpet av sin levetid må generere nok energi til å kompensere for alle utslipp av klimagasser fra både bygging og bruk av bygget.
Langhus (bygning)

Langhus er bygninger som i hovedsak ble brukt i Nord-Europa fra steinalderen til middelalderen. Langhus avdekkes som regel ved arkeologiske undersøkelser i dyrket mark ved hjelp av maskinell flateavdekking, og er funnet i hele Norge.
Skikken med å bygge hus der mennesker holdt til i én del, og husdyr i en annen, var utbredt i store deler av Europa. I Nederland var hus med slike fellesfunksjoner vanlige til 1700-tallet, og i Nord-Tyskland var de i bruk gjennom det meste av 1800-tallet. Langhusene var lave strukturer tilpasset landskapet med tanke på soltimer og vindretninger.
I Norge begynte man å bygge langhus omkring 2000 år f.Kr, og fortsatte med det frem til rundt 1500 e.Kr. De eldste husene, som ble bygget i bronsealderen og i førromersk jernalder, hadde antakelig en levetid på 30-50 år. I Norge er husene som regel mellom 20 m og 30 m lange, men det finnes eksempler på hus med inntil 80 meters lengde. De er vanligvis inntil 8-9 m brede. Langhus er som regel stolpebygde, det vil si at bærekonstruksjonen består av vanligvis parstilte jordgravne trestolper og har likhetstrekk med grindverk fra nyere tid. De nederste endene av stolpene har i enkelte tilfeller blitt brent slik at de ikke så lett skal råtne etter at de har blitt satt i jorda. Dette er noe som kan spores som kullrester i stolpehullene etter huset, og som kan brukes som dateringsgrunnlag. Veggene består som regel av et flettverk av kvister med leirklining, en blanding av leire, halm og kumøkk. Dette kan man under arkeologiske undersøkelser finne rester av, hvis leirkliningen har blitt utsatt for varme, som for eksempel ved brann. På Sørvest- og Vestlandet ble husene bygget med lave steinmurer, noe som man som regel ikke finner på Østlandet. I enkelte tilfeller er det inne i bygningen funnet kulturlag etter menneskelig aktivitet som forteller oss mye om hvordan beboerne levde.
Husene kunne være inndelt i 2 til 5 langsgående rom adskilt av stolperekker, eller inndelt i lengden slik at én del av huset var for mennesker og én for husdyr. Dette kan påvises ved fosfatanalyse, idet mengden med fosfat i jorda øker betraktelig i områder hvor husdyrene ble holdt. Det var ett eller flere ildsteder som ga lys og varme. Vinduer fantes ikke, men mange dører som kunne stå åpne om sommeren og sørge for ventilasjon. Husene var åpne oppunder mønet i begge ender, og hadde også ljore i taket.
Langhusene ble bygget i skrått terreng, slik at regnvann rant unna («selvdrenering»). Den øverstliggende delen var fjøs, lenger nede lå rommet med kokegroper for matlaging, deretter oppholdsrom og nederst trolig matlageret. Det høres som om kloakk fra kveget ville sive nedover til menneskenes del av huset, men dyrene stod på talle, dvs. tørrgjødsel som gjæret og avga varme til resten av bygget. Oldtidens bufe fikk ikke kraftfôr, men tørt fôr, så også gjødselen deres var tørr. Husdyrhold der dyrene står på talle med høy temperatur, er gjenopptatt i moderne kjøttproduksjon, og dyrenes helse bedres under slike forhold. Ut fra fjøset var det alltid en geil («fegate») kantet med steingjerder som videt seg ut i traktform frem til utmarken, slik at ikke feet tråkket ned dyrket mark nærmere tunet.
Nobel Peace Center

The Nobel Peace Center (Norwegian: Nobels Fredssenter) in Oslo, Norway, is a showcase for the Nobel Peace Prize and the ideals it represents. The center is also an arena where culture and politics merge to promote involvement, debate and reflection around topics such as war, peace and conflict resolution. The center is located in Oslo, Norway at the City Hall Square (Rådhusplassen).
The Nobel Peace Center was opened in 2005 by His Majesty King Harald V of Norway in a ceremony attended by the royal families of Norway and Canada. Nobel Peace Prize laureate Wangari Maathai was also present. The Center welcomes app 250.000 visitors per year and is one of Norway's most visited museums. The Nobel Peace Center is located in the former Oslo Vestbanestasjon (Oslo West railway station) building. Dating from 1872, the former station building was drawn by architect Georg Andreas Bull (1829–1917). It ceased to be used as a railway station in 1989. It is overlooking the harbor and located close to the Oslo City Hall where the Nobel Peace Prize Award Ceremony takes place every 10 December, to commemorate Alfred Nobel's death.
British architect David Adjaye is responsible for the center's creative design, including its color schemes; the American designer David Small developed its hi-tech installations. The Nobel Peace Center is financed by the Norwegian Ministry of Culture, private sponsors and admission fees. Temporary exhibitions are fully sponsored.
The Center presents the Nobel Peace Prize laureates and their work, in addition to telling the story of Alfred Nobel and the other Nobel prizes. This is done using multimedia and interactive technology, exhibitions, meetings, debates, theater, concerts and conferences, as well as a broad educational program and regular guided tours.
The Nobel Peace Center is a foundation and part of a network of Nobel institutions represented externally by the Nobel Foundation, which also administers informational activities and arrangements surrounding the presentation of the Nobel Prize. Kjersti Fløgstad is director of the Nobel Peace Center. Olav Njølstad is chairman of the center's board, which is appointed by the Norwegian Nobel Committee.
59°54′41.34″N 10°43′49.73″E﻿ / ﻿59.9114833°N 10.7304806°E﻿ / 59.9114833; 10.7304806
2025 Nobel Peace Prize

The 2025 Nobel Peace Prize is an international peace prize established according to Alfred Nobel's will that will be announced in October 2025 by the Norwegian Nobel Committee in Oslo, Norway, and awarded on 10 December 2025.
Though nominations are strictly kept a secret, several Norwegian parliamentarians and other academics are privileged to publicly announce their preferred candidates simply to raise publicity both for the nominee and the nominator.
On 5 March 2025, the Norwegian Nobel Committee announced that there are 338 candidates nominated for the 2025 Nobel Peace Prize, of which 244 are individuals and 94 are organizations.
According to the statutes of the Nobel Foundation, a nomination is considered valid if it is submitted by a person or a group of people within these categories:
2022 Nobel Peace Prize

The 2022 Nobel Peace Prize was awarded jointly to one individual and two organisations which advocate human rights and civil liberty. The recipients were the Belarusian activist Ales Bialiatski (born 1962), the Russian human rights organisation Memorial (founded in 1989) and the Ukrainian human rights organisation Center for Civil Liberties (founded in 2007). The citation given by the Norwegian Nobel Committee were the following:
In Ukraine the joint awarding to organisations from Ukraine, Russia and Belarus was criticised by journalists for allegedly upholding the Russian nationalist stereotype of the "three brotherly people". The choice of the committee to award the prize while Russia and Ukraine were at war (with Belarus giving logistical support to the Russian army) was also criticised. According to the Center for Civil Liberties (in a press conference on 8 October 2022) "In no way should this award sound like an old narrative about fraternal nations" but "this story is about resistance to common evil." At the time of the press conference neither Ukrainian President Volodymyr Zelenskyy nor any other (Ukrainian) government official had congratulated the Center for Civil Liberties on winning the Nobel Prize.
Prior to his 2022 Ales Bialiatski's Nobel Peace Prize, he was nominated five times unsuccessfully. According to the Nobel Committee, there were 343 candidates for the 2022 Nobel Peace Prize, out of which 251 are individuals and 92 are organisations, becoming the second highest number recorded in history.
The members of the Norwegian Nobel Committee that are responsible for selecting the laureate in accordance with the will of Alfred Nobel are the same as last year:
Seven Spires

Seven Spires is an American symphonic metal band established in 2013 in Boston. The band was founded by guitarist Jack Kosto and vocalist Adrienne Cowan, who are the main songwriters. Seven Spires debuted a year later with EP The Cabaret of Dreams. Since this debut, and with the permanent lineup additions of bassist Peter de Reyna and drummer Chris Dovas, the band has released four studio albums. The first album, Solveig, was produced independently. Afterwards, Seven Spires signed on with Frontiers Music, releasing two additional studio albums each with multiple music videos produced by EmVision Productions and released by Frontiers Music.
Seven Spires feature elements of many styles and genres of metal, including melodic death metal and black metal. The band's music focuses around concept albums, usually taking place in the same fictional universe. In independent circles, the band's albums have received strong reviews in particular for their musicianship, technical ability, and emotional storytelling.
The band toured with DragonForce in 2022. In 2023, they toured with Twilight Force, Silver Bullet, Omnium Gatherum, and Eluveitie.
Current members
Former member
Studio albums
Olive skin

Olive skin is a human skin tone. It is often associated with pigmentation in the Type III, Type IV, and Type V ranges of the Fitzpatrick scale. It generally refers to moderate or lighter tan or brownish skin, and it is often described as having tan, brown, cream, greenish, yellowish, or golden undertones.
People with olive skin can sometimes become paler if their sun exposure is limited. However, lighter olive skin still tans more easily than light skin does, and generally still retains notable yellow or greenish undertones.
Type III pigmentation is frequent among populations from the Mediterranean region, Southern Europe, North Africa, the Near East and West Asia, parts of the Americas, East Asia and Central Asia. It ranges from cream or dark cream to darker olive or light brown skin tones. This skin type sometimes burns and tans gradually, but always tans.
Type IV pigmentation is frequent among some populations from the Mediterranean, including Southern Europe, North Africa and West Asia, South Asia, Austronesia, Latin America, and parts of East Asia. It ranges from brownish or darker olive to moderate brown, typical Mediterranean skin tones. This skin type rarely burns and tans easily.
Type V pigmentation is found among some populations in Southwest Asia, and including a few regions of North Africa. It is frequent among select indigenous populations of Latin America, parts of Sub-Saharan Africa, and South Asia. It ranges from olive to brown skin tones. This skin type very rarely burns and tans quite easily.
Cosmic latte

Cosmic latte is the average color of the galaxies of the universe as perceived by a typical human observer from the position of the Earth, found by a team of astronomers from Johns Hopkins University (JHU). In 2002, Karl Glazebrook and Ivan Baldry determined that the average color of the universe was a greenish white, but they soon corrected their analysis in a 2003 paper in which they reported that their survey of the light from over 200,000 galaxies averaged to a slightly beigeish white. The hex triplet value (assuming the standard sRGB color space) for the cosmic latte color is approximately #FFF8E7.
Finding the average colour of the universe was not the focus of the study. Rather, the study examined spectral analysis of different galaxies to study star formation. Similar to Fraunhofer lines, the dark lines displayed in the study's spectral ranges indicate older and younger stars and allow Glazebrook and Baldry to determine the age of different galaxies and star systems. What the study revealed is that the overwhelming majority of stars formed about 5 billion years ago. Because these stars would have been "brighter" in the past, the color of the universe changes over time, shifting from blue to red as more blue stars change to yellow and eventually red giants.
As light from distant galaxies reaches the Earth, the average "color of the universe" (as seen from Earth) tends towards pure white, due to the light coming from the stars when they were much younger and bluer.
The corrected color was initially published on the Johns Hopkins University (JHU) News website and updated on the team's initial announcement. Multiple news outlets, including NPR and BBC, displayed the color in stories and some relayed the request by Glazebrook on the announcement asking for suggestions for names, jokingly adding all were welcome as long as they were not "beige".
These were the results of a vote of the JHU astronomers involved based on the new color:
Though Drum's suggestion of "cappuccino cosmico" received the most votes, the researchers favored Drum's other suggestion, "cosmic latte". "Latte" means "milk" in Italian, Galileo's native language, and the similar "latteo" means "milky", similar to the Italian term for the Milky Way, "Via Lattea". They enjoyed the fact that the color would be similar to the Milky Way's average color as well, as it is part of the sum of the universe. They also claimed to be "caffeine biased".
Transitional Style

In interior design and furniture design, Transitional Style refers to a contemporary style mixing traditional and modern styles. It emerged in the mid-20th century, combining elements from both traditional and contemporary approaches. Distinguished by its balanced use of clean lines and comfortable furnishings, the style represents a deliberate fusion of historical and modern aesthetics.
The approach typically features neutral color schemes built around whites, creams, and grays, with visual interest created through varied textures rather than bold patterns or ornate details. While retaining some classical elements like crown molding and traditional furniture forms, transitional design simplifies these features to create spaces that feel both refined and welcoming.
Unlike contemporary design, which evolves with current trends, transitional style maintains consistent principles focused on merging formal architectural elements with casual comfort. This synthesis has made it a significant influence in residential and commercial design since its development.
The style combines curves with straight lines to create a design that balances masculine and feminine attributes, aiming to create a comfortable and relaxing style. A lack of ornamentation and decoration with minimal accessories keeps the focus on the simplicity and sophistication of the design. Color palettes are typically neutral and subtle and may be monochromatic, with color in art and accents rather than upholstery and floors.
Transitional style focuses on comfort and practicality, valuing form over function. Soft textures are often used in transitional furniture.
21st century transitional style furniture designers include Nina Petronzio and Thomas Pheasant.
Alamo Plaza Historic District

The Alamo Plaza Historic District is an historic district of downtown San Antonio in the U.S. state of Texas. It was listed on the National Register of Historic Places in 1977. It includes the Alamo, which is a separately listed Registered Historic Place and a U.S. National Historic Landmark.
In the early eighteenth century, when, upon arrival of Spanish Catholics, local Native Americans asked the Franciscan missionaries for permanent shelter and protection from rival tribes, they were provided shelter within the missions in exchange for conversion to Christianity. They were also given Spanish names.
Alamo Plaza's layout and landscaping were designed and supervised by city alderman Anton Wulff during the late 19th century. In recognition of his work on behalf of the area, local business leaders presented him with a gold-topped walking stick, engraved with words of appreciation.
The district originally included 27 buildings or structures:
In 2019, Alamo Architects firm has designed, for the San Antonio Conservation Society, an Alamo Museum expansion area design utilizing the Woolworth building, the Crockett Block building, and the post office building, "that will interpret the history of the 1836 battle. This concept preserves the Woolworth Building as a visible link to San Antonio’s civil rights history."
Jackie Siegel

Jacqueline Siegel (née Mallery; born January 19, 1966) is an American socialite, model, actress, and beauty pageant director. She is one of the main subjects of the 2012 documentary film The Queen of Versailles, directed by Lauren Greenfield, its sequel series, Queen of Versailles Reigns Again, and the 2024 stage musical The Queen of Versailles (musical) with Kristin Chenoweth originating the role of Jackie.
Siegel, born Jacqueline Mallery to John and Deborah Mallery, was raised in Endwell, New York and graduated from the Rochester Institute of Technology in 1989 with a bachelor's degree in computer engineering technology.
In 1993, she won the Mrs. Florida America beauty pageant. She now owns the Mrs. Florida America beauty pageant contest and serves as its director.
Siegel is on the board of directors of Westgate Resorts and Ocoee Thrift Mart, a store selling used goods that she owns and founded and which donates some of its profits to charity. She also founded the charity Locals Helping Locals.
Siegel was featured in an episode of ABC's Celebrity Wife Swap in June 2015.
The television series Queen of Versailles Reigns Again, which continues the story of the house and Siegel family, started airing on the Discovery+ streaming service in Spring 2022. The series moved to HBO Max in December 2022.
Siegel was the wife of Westgate Resorts owner David Siegel, whom she married in a Jewish ceremony in 2000, until his death in April 2025. They have eight children together, including her adopted niece, Jonquil, who came to live with them after her mother died, and one daughter from a previous relationship, Victoria. Their other children are: David, Daniel, Debbie, Drew, and twins, Jacqueline and Jordan. Her daughter, Victoria, died of a drug overdose at age 18 in June 2015.
Generation Wealth

Generation Wealth is a 2018 American documentary film directed by Lauren Greenfield. It follows Greenfield's 2017 book and photo exhibition of the same name.
Generation Wealth was selected to be the opening night film at the 2018 Sundance Film Festival in the Documentary Premiere program. The film received its European premiere at the Berlin International Film Festival (aka Berlinale 68), where it was featured in the Panorama program. Other festivals include SXSW and CPH:DOX. The film was distributed by Amazon Studios and released in theaters on July 20, 2018.
On review aggregator website Rotten Tomatoes, the film holds an approval rating of 46% based on 99 reviews. The website's critical consensus reads, "Generation Wealth has admirable aims, but never manages to focus long enough to put together the type of cogent argument made by director Lauren Greenfield's earlier works." 19 out of 35 reviews by top critics on Rotten Tomatoes were negative.
Nick Allen of RogerEbert.com wrote that the film was "a stunningly deeply resonant documentary about notions as seemingly obvious as the value of love over wealth itself." Jeannette Catsoulis of The New York Times wrote, "Darting from micro to macro and back again, squashing obscene consumption against child beauty pageants and ruinous debt, its structure makes for an unfocused thesis," adding that "the through line... works." Joseph Walsh of Time Out gave it four out of five stars, writing that the film "lays bare society’s obsession with affluence and excess with scalpel-sharp insight" and "makes for bleak and compelling viewing." Joe Morgan's Wall Street Journal review stated that the film was "all over the place, to the point of inducing numbness or suffocation." In The Independent, Geoffrey McNabb wrote:"... director Lauren Greenfield is a brilliant photographer but her film is all over the place."
The film was nominated for Best Documentary Screenplay from the Writers Guild of America.
A Public Space

A Public Space is an independent nonprofit publisher of an eponymous literary and arts magazine and book imprint. The organization's magazine, A Public Space, is a triannual, English-language literary journal based in Brooklyn, New York. First circulated in April 2006, A Public Space publishes fiction, poetry, essays, and visual art. The magazine's Focus portfolios have examined the writing of a different country each issue, covering the literature of Japan, Russia, and Peru in Issues 1-3. In 2018, A Public Space launched its book imprint, A Public Space Books, which publishes around three titles a year.
The magazine was founded in 2006 by Brigid Hughes, former Executive Editor of The Paris Review. The magazine is published triannually. In its debut issue in 2006, Hughes stated that the journal's mission was to be “A literary forum for the stories behind the news, a fragment of an overheard conversation, a peek at the novel the person next to you on the subway is reading, the life you invent for the man in front of you at the supermarket checkout line. Ideas and stories about the things that confront us, amuse us, confound us, intrigue us.”
Authors such as Marilynne Robinson, Jesmyn Ward, Haruki Murakami, Charles D'Ambrosio, Rick Moody, Anna Deavere Smith, Kelly Link, Sreyash Sarkar, Daniel Alarcón, Juan Manuel Chavez, Santiago Roncagliolo, Miguel Gutierrez, Jillian Weise, Keith Lee Morris, Jonathan Lethem, Martha Cooley, Anne Carson, Delia Falconer, David Levi Strauss, Nam Le, Ander Monson, Maile Chapman, Antoine Wilson, Kimiko Hahn, and Garth Greenwell have all contributed.
A Public Space was named Best New Literary Magazine by The Village Voice in December 2006. In 2011, Brigid Hughes received the PEN/Nora Magid Award for Magazine Editing for "her commitment to quality literature and for her larger purpose." In 2018, the magazine received the inaugural Whiting Literary Magazine Prize in the print category for its "gorgeously curated collection we experience as a cabinet of wonders."
In 2023, two authors from A Public Space Books received national and international recognition. Ada Zhang was named a National Book Foundation 5 Under 35 honoree for her debut story collection The Sorrows of Others (A Public Space Books), and Arinze Ifeakandu was awarded the Dylan Thomas Prize for his debut story collection God's Children Are Little Broken Things (A Public Space Books).