davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Mammy market

Mammy Market is a feature within Nigerian military barracks and National Youth Service Corps camps. It plays a role as a social and economic centre for military personnel and their families. The history of Mammy Markets is associated with Mammy Maria Ochefu, who, in 1959, embarked on a venture to supplement her family's income by selling soft drinks, including the millet-based beverage known as kunu. Her determination, coupled with the support of the barracks community, led to the establishment of dedicated spaces within barracks for her enterprise, giving rise to what is now known as "Mammy Market."
These markets have evolved beyond their military origins, expanding to various military installations across Nigeria and even finding a place in NYSC camps and academic institutions, where areas for food sales are often informally referred to as "Mammy Markets." Today, Mammy Markets continue to serve as commercial centers, offering a range of products, including food, clothing, electronics, and household items.
Mammy Markets, now integral to Nigerian military life, have their origins in the initiative of Mammy Maria Ochefu. In 1959, Mammy Maria Ochefu, a new resident at the Army Barracks in Abakpa, Enugu, sought to earn extra income. Her venture began with the sale of soft drinks, including the popular millet-based beverage known as kunu. Soldiers were drawn to her doorstep due to the freshness and nutritional value of her kunu.
However, her entrepreneurial endeavour faced opposition from the Regiment Sergeant Major (RSM), who cited concerns about flies attracted by the open-air sales. The RSM ordered Mammy Ode to stop making and selling kunu. Mammy Ode and her husband, a non-commissioned military officer, hesitated to challenge the RSM's authority.
Word of the situation spread throughout the barracks, garnering support from soldiers, officers, and civilians. They emphasized the positive impact of Mammy Ode's kunu on the barracks community. Eventually, the RSM yielded to the pressure, allowing Mammy Ode a dedicated space within the barracks for her business.
Mammy Ode's stall quickly became a hub of activity, with her kunu in high demand. Other women within the barracks followed suit, setting up stalls and diversifying their offerings. The sector of the barracks housing this bustling marketplace came to be known as "Mammy Market." Over time, Mammy Markets expanded beyond individual barracks to military installations across Nigeria.
The influence of Mammy Markets extended beyond the military, reaching National Youth Service Corps (NYSC) camps and even some educational institutions, where areas for food sales were colloquially referred to as "Mammy Market."
Mammy Markets are typically found within or near military barracks and National Youth Service Corps camps, offering a range of products, including food, clothing, electronics, and household items. Many Mammy Markets have modernized, featuring mini supermarkets, restaurants, and salons.
Fruits Basket (2019 TV series)

The 2019 anime series Fruits Basket is the second anime based on the manga series of the same name by Natsuki Takaya, adapted from all 23 volumes of the story. The new anime adaptation was announced in November 2018, featuring a new cast and staff, with TMS Entertainment handling the 63 episodes-long productions from April 2019 to June 2021, and divided into three seasons. Yoshihide Ibata directed the series, Taku Kishimoto served as a screenwriter, and Masaru Shindou designed the characters. The reboot is a co-production of Funimation, who released the series through the Crunchyroll-Funimation partnership.
The first season adapted the manga's first 5 volumes and parts of volumes 6 and 7. It ran for 25 episodes from April 6 to September 21, 2019 on TV Tokyo, TV Osaka, and TV Aichi. The first opening theme for episodes 1–13 is "Again" by Beverly. The second opening theme for episodes 14–25 is "Chime" by Ai Otsuka. The first ending theme for episodes 1–13 is "Lucky Ending" by Vickeblanka. The second ending theme for episodes 14–25 is "One Step Closer" by INTERSECTION.
The second season adapted the rest of volumes 6 and 7 and all content from volume 8 to the beginning of volume 17. It aired from April 7 to September 22, 2020. The third opening theme for episodes 26–38 is "Prism" by AmPm ft Miyuna. The fourth opening theme for episodes 39 onwards is "Home" by Toki Asako. The third ending theme for episodes 26–38 is "ad meliora" by THE CHARM PARK. The fourth ending theme for episodes 39 onwards is "Eden" by Monkey Majik.
The third and final season adapted from the rest of volume 17 up to the end of the series. It aired from April 6 to June 29, 2021, titled Fruits Basket: The Final. The fifth opening theme is "Pleasure", by WARPs UP, and the fifth ending theme is "Haru Urara" by GENIC.
Funimation licensed the 2019 remake anime for a simulcast in partnership with Crunchyroll and produced an English version as part of their simuldub program. Unlike the Japanese version, a good majority of the English dub's cast reprised their roles from the original anime. Funimation's English dub of the remake series began airing on ABC Me in Australia starting on June 19, 2020, Episode 19 was skipped in ABC Me's broadcast run, likely due to the episode's content.
දන්ත වෛද්‍ය විද්‍යාව

මෙම ලිපිය සදහන් වන්නේ දන්ත වෛද්‍ය විද්‍යාව පිළිබදවවන අතර දත්වල සත්කාර ක්‍රම පිළිබදව දැන ගැනීම සදහා මුඛ සෞඛ්‍ය හෝ දන්ත ශල්‍ය ක්‍රම බලන්න.
දන්ත වෛද්‍ය විද්‍යාව යනු ඇගයීම, රෝග නිර්ණය කිරීම, වළක්වා ගැනීම හා ප්‍රතිකාර කිරීම මගින් මුඛ කුහ‍රයෙහි, මුහුණ හා හනු ප්‍රදේශවල හා ඒ අවට ඇති අදාල කොටස්වල රෝග තත්ත්වයන් පිළිබදව සිදු කරන අධ්‍යයනයන්ය. මෙම ක්ෂේත්‍රයෙහි ක්‍රියාකාරීවන පුද්ගලයන් දන්ත වෛද්‍යවරුන් යැයි හැදින්වේ. මෙලෙස මුඛ සෞඛ්‍ය ලබාදීම පිණිස ක්‍රියාකාරීවන අනෙකුත් පුද්ගලයින් දන්ත චිකිත්සකවරුන්, දන්ත කාර්මික ශිල්පීන්, දන්ත සෞඛ්‍යවේදීන් හා දන්ත සහායකයන්ය.
දන්ත වෛද්‍යවරයෙකු යනු දන්ත වෛද්‍ය විද්‍යාව හැදැරීම පිණිස උපාධි ලබීමෙන් පසු වෘත්තිමය වශයෙන් සුදුසුකම් ලැබූ පුද්ගලයෙකි. ඔවුන්හට දන්ත වෛද්‍ය විද්‍යාව හා දන්ත ශල්‍ය විද්‍යාව පිළිබව විවිධ උපාධි ලබාගත හැකිය. ඒවා නම් Doctor of Dental Surgery (DDS) , Doctor of Dental Medicine (DMD), Bachelor of Dentistry (BDent), Bachelor of Dental Science (BDSc) හා Bachelor of Dental Surgery / Chirurgiae (BDS/BChD) යන උපාධීන්ය. බටහිර රටවල්වල සුදුසුකම් ලද දන්ත වෛද්‍යවරයෙකු වීම පිණිස අවම වශයෙන් වසර 4 ක පශ්චාත් උපාධි අධ්‍යයනයක් සම්පුර්ණ කළ යුතුය. සාමාන්‍යයෙන් අධ්‍යාපනික වටපිටාවක් තුළ රෝගීන් සමග වසර දෙකක සායනික අත්දැකීමක් අවශ්‍ය වේ. බොහෝ රටවල දන්ත වෛද්‍යවරුන් ආචාර උපාධියක් හෝ වෛද්‍ය උපාධියක් නොලබන අතර ඔවුන් ගෞරව නාමයක් වන “Doctor” යන්නෙන් පිදුම් ලබති.
Sri Srinivasa Perumal Temple

Sri Srinivasa Perumal Temple or Sri Perumal Temple (Tamil: சிங்கப்பூர் ஸ்ரீநிவாசப் பெருமாள் கோயில்) is one of the oldest temples in Singapore. It is located in Little India within the planning area of Kallang along Serangoon Road, where its tall Gopuram (tower) shows the different incarnations of Lord Vishnu. This large complex, dedicated to Vishnu, dates from 1855, but the 20-metres-tall Gopuram was only built in 1966 at a cost of S$300,000. The temple's five-tier Gopuram was a donation from P. Govindasamy Pillai, one of the earliest Indian migrants to Singapore. In 1978, the temple was gazetted as a National monument of Singapore.
In 1851, the temple's land was purchased from the East India Company and finished construction in 1855. It was initially known as Sri Narasimha Perumal Temple.
A wedding hall was constructed and was officially opened on 19 June 1965 by the first president of Singapore, Yusof Ishak.
In the period that followed, on the advice of elders, the temple's main deity was changed from Narasimha Perumal to Srinivasa Perumal and the temple was renamed as Sri Srinivasa Perumal Temple.
On 10 November 1978, the temple was gazetted as a national monument of Singapore.
The area around the Perumal Temple was once filled with ponds and vegetable gardens. A stream used to lead into the temple and was an important source for devotees to ritually cleanse themselves before beginning worship. Inside the temple's inner courtyard, a well marks the spot where the stream used to flow. There is also a Tulasi (basil) plant, the Hindus' symbolic holy bush.
Inside the temple, you will find a statue of Perumal, or Vishnu, his consorts Lakshmi and Andal, and his bird-mount, Garuda. Perumal Temple is at the centre of the Hindu trinity made up of Brahma the creator, Vishnu the preserver, and Shiva the destroyer. The temple is dedicated to Krishna, one of the incarnations of Vishnu. Perumal is another name for Krishna and statues of him - coloured blue to signify blue-blood - are everywhere in the temple. There are also statues, Lakshmi and Andal, the goddesses of wealth and beauty respectively, and of his mount, the mythical Garuda bird. The temple ceiling is dominated by a colourful circular pattern depicting the nine planets of the universe.
There are separate sanctums for Chakrathaazhvar and Lord Hanuman.
This temple is the starting point for devotees during the annual Thaipusam festival. Devotees, their tongues and cheeks pierced by great metal skewers supporting kavadi (cage-like constructions decorated with wire and peacock feathers), make their way to the Chettiar Hindu Temple on Tank Road in this colourful procession. This is done in gratitude or supplication to Lord Murugan.
The temple is accessed within walking distance of Farrer Park MRT station on the North East line.
Linn Ullmann

Linn Ullmann (født Karin Beate Ullmann; 1966) er en norsk forfatter og journalist.
Hun er utdannet ved New York University der hun studerte engelsk litteratur.
Da hun debuterte med romanen Før du sovner i 1998, var hun allerede etablert som kritiker og kulturjournalist i Norge. Hennes andre roman Når jeg er hos deg ble utgitt i 2001, fulgt opp av romanen Nåde i 2002. For Nåde ble Linn Ullmann tildelt Den norske leserprisen, boken ble også kåret til en av årets ti beste romaner av danske Weekendavisen. I 2007 ble Nåde nominert til The Independent Foreign Fiction Prize i Storbritannia, og i mars 2007 hadde Riksteatret premiere på den dramatiserte versjonen av romanen.
Linn Ullmanns fjerde roman Et velsignet barn utkom høsten 2005, og ble nominert til Brageprisen. Et velsignet barn ble kåret til beste oversatte roman i avisa The Independent i 2008, og året etter ble romanen nominert til The Independent Foreign Fiction Prize og til irske International IMPAC Dublin Literary Award. I 2007 mottok hun Amalie Skram-prisen for sitt forfatterskap. Alle Linn Ullmanns romaner er utgitt i store deler av Europa og i USA. 24. november 2011 utkom Linn Ullmanns femte roman Det dyrebare.
Boka Jente, 1983 ble den fjerde mestselgende boka i Norge, og den mestselgende roman av en norsk forfatter i 2021 i Norge ifølge Bokhandlerforeningens bestselgerliste.
Linn Ullmann har arbeidet som journalist og kommentator i Aftenposten, og mottok i 2007 Gullpennen for sin journalistiske virksomhet der.
I 2009 var Linn Ullmann med på å stifte kunstnersenteret Bergmangårdarna på Fårö, hvor hun også var kunstnerisk leder i oppstartsfasen.
I 2011 satt Linn Ullmann i hovedjuryen på Filmfestivalen i Cannes sammen med blant andre Robert De Niro, Jude Law og Uma Thurman.
Linn Ullmann er datter av skuespiller og regissør Liv Ullmann og regissør Ingmar Bergman. Hun er gift med forfatteren Niels Fredrik Dahl. Hennes sønn Halfdan Ullmann Tøndels debut som spillefilmregissør vant prisen for beste debutfilm under filmfestivalen i Cannes i 2024.
Hviskninger og rop

Hviskninger og rop (originaltittel: Viskningar och rop) er en svensk dramafilm fra 1972 regissert av Ingmar Bergman.
Filmens handling utspiller seg mot slutten av 1800-tallet på en velstående gård i Sverige. I sentrum av historien finner vi den døende Agnes (Harriet Andersson). I tillegg møter vi hennes to søstre, Karin (Ingrid Thulin) og Maria (Liv Ullmann), samt tjenestepiken Anna (Kari Sylwan). Ettersom historien utfolder seg dukker det opp gamle intriger som ikke har grodd; utroskap, misunnelse, misnøye, med mere. Selv om en av søstrene ligger for døden, vris spenningen mot de mange ukjente hemmelighetene og de konfliktene som bryter ut.
Filmen består også av en rekke flashbacks som bidrar til å beskrive hver enkelt personlighet. Disse tilbakeblikkene gir dermed større forståelse for hvordan hver enkelt karakter forholder seg til / takler de siste dagene til Agnes. Fortiden og nåtiden smelter sammen. Det samme trekket finner man også i andre Bergman-filmer, for eksempel Smultronstället (1957), hvor Isak Borgs yngre dager filmatiseres gjennom flashbacks. Han blir konfrontert om hvordan han har vokst frem som person. Handlingen motiveres ved at fortid og nåtid flettes sammen.
Filmen er karakterisert som et kammerspill (kammerspeil). Det er et eldre teaterkonsept som har til hensikt å bringe publikum tett inn på skuespillerne. Dette gjøres gjennom nærbilder og et begrenset filmatisk univers (her: innenfor husets fire vegger).
- Beste regissør – Beste utenlandske film
- Beste kvinnelige hovedrolle – Beste Film
- Beste regissør – Beste utenlandske film
- Beste filming – Beste Manus
- Beste kvinnelige hovedrolle – Beste regissør – Beste Film – Beste manus
I tillegg nominert til 7 andre priser.
Mayfair

Mayfair er et område i City of Westminster i det sentrale London. Det har navn etter den fjorten dager lange festivalen som ble feiret i mai (May Fair) hvert år fra 1686 til 1764. Før 1686 hadde festivalen blitt holdt i Haymarket. Den utviklet seg til en støyende tilstelning med mye fyll og kriminalitet, og ble til slutt forbudt i Mayfair. Den ble da flyttet til Fair Field i Bow.
Mayfair strekker seg omtrent til Hyde Park i vest, Oxford Street i nord, Green Park i sør og Regent Street i øst. Det meste av utbyggingen av området skjedde mellom midten av 1600-tallet og midten av 1700-tallet. Det ble et fasjonabelt boligområde. En stor del av Mayfair eies fortsatt av hertugen av Westminster.
Området er nå for det meste brukt til næringsdrift, med en rekke kontorer og forretninger i nye bygninger og ombygde bolighus. Leienivået er blant de høyeste i verden. Det finnes fortsatt mange eksklusive boliger mellom næringslokalene, samt en rekke luksushoteller. Mayfair er generelt et område med eksklusive og kostbare butikker, hoteller, restauranter og klubber. Rett ved Burlington House er et av Londons mest luksuriøse butikkområder, Burlington Arcade, som har huset butikker under sin promenade med glasstak siden 1819. Den sørligste delen av Mayfair (triangelet som dannes av gatene Piccadilly, Park Lane og Curzon Street) går under navnet Shepherd Market.
USAs ambassade ligger ved Grosvenor Square, mens Royal Academy of Arts ligger like i nærheten av plassen, men det er planlagt at ambassaden vil flytte til en ny stor bygning og et nytt område, Nine Elms i Wandsworth. Det var prosjektert ferdig i løpet av 2016, men prosjektet er blitt forsinket.
På det britiske Monopolbrettet er Mayfair den dyreste eiendommen (tilsvarende Rådhusplassen på det norske brettet).
Hilton Hotels & Resorts

Hilton Hotels & Resorts (tidligere Hilton Hotels) er et av merkenavnene som eies av Hilton Hotels Corporation (HHC) som hadde hovedkvarter i Beverly Hills i California. Det er en av verdens største hotellkjeder med 533 hoteller verden over (2008) som markedsføres som Hilton Hotels. I februar 2009 ble det kjent av hovedkontoret skulle flyttes til Fairfax County i Virginia etter at Blackstone Inc. hadde overtatt som hovedeier av virksomheten.
Hilton ble den første «kyst-til-kyst»-hotellkjeden i USA. Kjeden henvender seg i hovedsak til forretningsmarkedet, men eier og driver også en rekke fritidsrettede hoteller. Hilton-familien eier i dag rundt fem prosent av aksjene i selskapet.
Hilton-merket ble gjenforent internasjonalt etter mer enn 40 år i 2006, da Hilton Hotels Corporation kjøpte hotelldelen av det britiske Hilton Group PLC, som hadde eid Hiltons internasjonale virksomhet fra 1987. Virksomheten ble opprinnelig delt i to allerede i 1966.
Eierselskapet, det børsnoterte Hilton Worldwide Holdings (NYSE: HLT), annonserte den 24. februar 2017 at selskapet endrer navn 6. mars 2017 til Hilton Inc. Selskapet eier 4 920 hoteller med 804 000 rom som markedsføres under 14 forskjellige merkenavn.
Hotellgiganten ble stiftet i 1919 av Conrad Hilton. Han kjøpte sitt første hotell, Mobley Hotel, i 1919 i Cisco i Texas.
I 1930 åpnet Conrad Hilton sitt første høyhotell i El Paso i Texas, som senere fikk navnet Plaza Hotel.
Hilton ble den første internasjonale hotellkjeden under åpningen av Caribe Hilton Hotel i San Juan på Puerto Rico.
John Lennon og Yoko Ono holdt sin første Bed-In i perioden 25.-30. mars 1969, ved Hiltonhotellet i Amsterdam, rom 902. Dette rommet har siden blitt et populært turistmål.
Hilton Hotels Corporation eier og styrer flere andre hotellkjeder, blant disse er Embassy Suites, Doubletree, Hampton Inn, Hilton Garden Inn og Homewood Suites by Hilton.
I den seks episoder lange australske mini-serien 1989 Bangkok Hilton, er tittelen tatt fra kallenavn på thailandske fengsel. Det er faktisk tre hotell i Bangkok i Thailand som for tiden er tilknyttet Hilton Hotels Corporation: Millennium Hilton Bangkok, Conrad Bangkok og Conrad Residences. Hilton International Bangkok, åpnet i 1983, og eies i dag av Raffles International, er kjent som Nai Lert Park Bangkok. Selv om Bangkok Hilton er et kallenavn på miniserien, blir det stadig vekk brukt av australske media for å referere til thailandske fengsel.
Matt Lucas

Matthew Richard «Matt» Lucas (født 5. mars 1974) i Paddington, London er en britisk komiker mest kjent for sine roller i BBC-serien Little Britain.
Londoneren Lucas vokste opp hos sin jødiske familie i Stanmore i Stor-London, der han fikk sin utdannelse på Aske's Boys' School. Han studerte videre drama på Bristol University, og opptrådte sammen med National Youth Theatre. Han oppdaget tidlig at han var homofil, men har selv uttalt at han hadde problemer med det på skolen. Han ble også skallet som barn, og pleier å komme med stadig nye forklaringer på hvorfor.
Han startet sin karrière som stand-upkomiker i London, med rollen som Sir Bernard Chumley, berømt skuespiller og anekdotemester (som senere dukket opp i Little Britain). I 1992 ble han oppdaget av komikeren Bob Mortimer, og i 1994 opptrådte han sammen med Mortimer og Vic Reeves i serien The Smell of Reeves and Mortimer. Han fortsatte å jobbe med paret i spørreprogrammet Shooting Stars, der han ble kjent for sin rolle som den trommespillende og poengtellende kjempebabyen George Dawes. Han spilte også i andre roller, blant annet Georges mor Marjorie Dawes, som også kom tilbake i Little Britain. Han har også skrevet materiale for Ali G (Sacha Baron Cohen) som han har gått på skole med.
Sammen med David Walliams skapte han parodiserien Rock Profile i 1999. I serien fikk Lucas vist sin allsidighet siden en ny artist ble parodiert i hver episode. Men det er Little Britain som blir regnet som Lucas' beste opptreden. Showet begynte på BBC-radio, men ble snart flyttet til TV. Showet inneholder gjengående rollefigurer, gjerne med signatursitater. Serien ble populær, og tre sesonger ble spilt inn i perioden 2003-2006. Serien har blitt vist på TV 2 Zebra og BBC Entertainment.
I 2005 spilte Lucas sin første dramarolle i serien i BBC-dramaet Casanova. I 2010 og 2011 spilte Lucas i forskjellige roller i BBC serien Fly med oss! (originaltittel: Come Fly with Me) sammen med Walliams. Serien ble vist på NRK3.
I 2015 spilte Lucas i rollen som Pompidou i Netflix og BBC-serien med samme navn.
Grimsby

Grimsby er en stor havneby ved sørbredden av utløpet til elven Humber i Lincolnshire i England. For å skille den fra Little Grimsby som ligger 22 km lenger sør, ble byen tidligere kalt «Great Grimsby». Byen var tradisjonelt i Lincolnshire inntil den ble absorbert til det nye grevskapet Humberside i 1974, men etter at dette grevskapet ble nedlagt i 1996 gikk byen tilbake til Lincolnshire, og fungerer i dag som administrasjonssenter for North East Lincolnshires enhetlig myndighet. Ved folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 88 243 innbyggere.
Grimsby utviklet seg som en betydelig havneby på østkysten av England og hadde den største fiskeflåten i verden på midten av 1900-tallet. Fiskeindustrien fikk drastisk nedgang som følge av torskekrigen på 1970-tallet. Siden har byen kjempet med den postindustrielle tilbakegangen. Siden 1990-tallet har lokalmyndighetene oppmuntret matproduksjon og fremmet byen som «Europas matby». Som et av de største befolkningssentrene i Lincolnshire, fungerer det felles byområdet Grimsby-Cleethorpes som det kulturelle, handelsmessige og industrielle senteret for et stor område i nordlige og østlige Lincolnshire.
Det sies at byen ble grunnlagt av en dansk fisker ved navn Grim på 800-tallet. På 1100-tallet utviklet byen seg til et handlesenter og en fiskerihavn. Den var nummer 12 i rekken av skattebetalere til kongen, og fikk sitt grunnleggingsbrev av Johan av England i 1201. Byen har aldri hatt bymurer, den var for liten til det, og dessuten fikk den beskyttelse av det sumpete omlandet rundt byen. Men den hadde en vollgrav i middelalderen. Fra 1500-tallet kom byen inn i en nedgangstid som varte helt til 1800-tallet. I 1801 var folketallet på 1524 innbyggere, omtrentlig det samme antall som i middelalderen. Deretter vokste byen mye, særlig grunnet den store fiskeflåte, noe som varte fram til 1970-tallet, da veksten stoppet helt opp og byen gikk inn i en depresjon.
Grimsby har følgende vennskapsbyer:
I 2007 ble det inngått vennskap- og fiskeriavtale som ble signet i Akureyri på Island, og som kan føre til at Grimsby og Akureyri vennskapsbyer i framtiden.
Som en havn som har omfattende handelsbånd til det europeiske fastlandet, til de nordiske landene og til Baltikum, har byen vært vert for æreskonsulat for Danmark, Island, og Norge. Svenske og finske æreskonsulat er lokalisert i Immingham, og det tyske i Barrow-upon-Humber.
Det norske folk har sendt et juletre til byen Grimsby hver eneste jul siden slutten av den andre verdenskrig. Trondheim har sendt et tre i førti år fram til 2003 da treet isteden ble donert av den nordnorske byen Sortland. Det blir plassert ved byens Riverhead Square. Ved ombyggingen av Riverhead Square ble treet isteden plassert på Old Market Place i 2013.
(en) Grimsby hos Wikivoyage
Johanne Dybwad

Johanne Dybwad (født 2. august 1867 i Christiania, død 4. mars 1950 i Oslo) var en ledende skuespillerinne ved Nationaltheatret fra 1899 til 1947. Hun var også regissør.
Johannes Dybwads foreldre, Johanne Regine Elvig og Mathias Juell, var begge teaterskuespillere. Etternavnet Dybwad fikk hun ved ekteskap med Vilhelm Dybwad.
Dybwad debuterte i 1887 på Den Nationale Scene i Bergen. Fra 1888 var hun ved Christiania Theater, hvor hun snart ble en ledende Ibsen-skuespiller.
Hun var en av de første i norsk teater som utviklet en intim psykologisk realistisk spillestil, især gjennom arbeidet med kvinnerollene i Ibsens samtidsskuespill. Gjennom sin 60-årige karriere spilte hun de fleste av Ibsens kvinneroller, både de yngre og de eldre, og ikke bare på Nationaltheatret, men også på turneer og gjesteopptredener i utlandet.
Fra 1912 begynte hun også å sette i scene. Som sceneinstruktør var hun inspirert av den modernistiske teaterbevegelsen, og især den berømte tyske teaterregissør Max Reinhardt.
Dybwad var som skuespiller og sceneinstruktør en individuell kunstner. Dybwad spilte ofte selv i de forestillinger hun iscenesatte. I sammenheng med sine moderne og stiliserte iscenesettelser i 1920-årene, av blant annet Ibsen-skuespill utviklet hennes spillestil seg fra det psykologisk realistiske til en stilisert monumentalisme, hvor uttrykkene ble både forenklet og forstørret.
Dybwad ble i 1908 tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull. Den 7. november 1947 mottok hun storkorset av St. Olavs Orden for «fremragende fortjeneste av norsk skuespillkunst». Hun ble da forfremmet fra ridder av 1. klasse, som hun ble tildelt i 1924. Dybwad var også ridder av Den islandske falkeorden. Hun ble hedret med de danske medaljene Ingenio et arti og Fortjenstmedaljen i gull.
Hun ligger begravet i Æreslunden på Vår Frelsers gravlund. Per Ungs statue av henne ved Nationaltheatret ble avduket i 1962. I 1989 fikk denne delen av Studenterlunden navnet Johanne Dybwads plass.
Posten Norge hedret Dybwad ved å gi ut to frimerker med portrett av henne den 2. august 1967. Frimerkene viste Per Ungs statue av Dybwad fra 1961.
Hun er også hedret med gate- og stedsnavn i flere norske kommuner.
Filmåret 2023

Filmåret 2023 er en oversikt over lanserte filmer, fødte og avdøde filmpersonligheter i 2023.
I 2023 hadde de norske kinoene 9,356,365 besøk, av disse var 26,9 % norske filmer. Totale kinoinntekter var på 1226 millioner kroner, de norske filmene hadde kinoinntekter på totalt 287,8 millioner kroner. Den mest sette filmen i 2023 var Barbie med 662,419 besøk og den mest sette norske filmen var Den første julen i Skomakergata med 405,341 besøkende.
Anna-Lisa

Anna-Lisa Ruud (født Anne-Lise 30. mars 1933 i Oslo, død 21. mars 2018) var en norsk skuespiller og dukkespiller.
Som barn opptrådte Anna-Lisa i brorens barneteater, noe som gav henne inspirasjon til å satse på skuespillerkunsten. Anna-Lisa kom først til California som au-pair for en familie der. Hun besøkte de lokale teatrene samt tok skuespillerleksjoner, før agent Walter Kohner oppdaget henne. Anna-Lisa fikk snart roller i TV-serier. I 1958 kom hennes gjennombrudd med rollen som Ellie Peterson i Warner Brothers' westernserie Sugarfoot. Senere samme år hadde hun fremtredende roller i andre westernserier som var produsert av Warner Brothers, slik som Maverick, Bronco, Cheyenne og Kruttrøyk. Hun hadde også en liten rolle i en episode av serien Bonanza. I 1960 spilte Anna-Lisa i to andre typer serier, 77 Sunset Strip og Surfside Six.
Høydepunktet i Anna-Lisas karriere kom da hun fikk fast rolle som Nora Travers i TV-serien Black Saddles. Den ble sendt 1959–1960. Columbia Pictures var så fornøyd med Anna-Lisa at selskapet ga henne hovedrollen i to spillefilmer: Løpsk rakett til Venus (1959) og 12 to the Moon (1960). Anna-Lisa hadde turnéer i USA med skuespillere som Bob Cummings, Victor Buono, John Carradine, Constance Bennett og Joan Fontaine.
I 1971 var hun regiassistent for Riksteatrets oppsetning av stykket Sans & Samling, som Bing & Bringsværd hadde skrevet manus til. Året etter stod hun på scenen som skuespiller da frigruppen Teater 4 i samarbeid med Riksteatret satte opp stykket Ingenting. I 1974 vendte Anna-Lisa tilbake til Oslo for godt. Hun var dukkespiller ved Oslo Nye Teater fra 1976 frem til 1995, og medvirket i nærmere førti figurteaterproduksjoner. Da Oslo Nye i 1994 satte opp Henrik Ibsens drama Hedda Gabler som dukketeater, spilte Anna-Lisa Ruud rollen som tante Julle i den kritikerroste publikumssuksessen. Hun ga også stemme til bysten av Ibsen i denne produksjonen.
Tove Kampestuen Heyerdahl

Tove Kampestuen (født 12. september 1972 i Mosjøen) er en norsk skuespiller, dramatiker, journalist og sanger. Hun er utdannet ved Statens teaterhøgskole (1995–1998) og Universitetet i Oslo. Hun er også utdannet journalist ved høyskolen i Oslo og har bl.a. jobbet i NRK.
Tove Kampestuen har vært engasjert ved Det Norske Teatret, deriblant i Skjærgårdsflørt, ved Teater Ibsen (Gjengangere) og Trøndelag Teater (Hamlet, Bør Børson, Spelemann på taket, Rent). Hun var også musikkansvarlig for Naken på Hålogaland Teater. Hun har videre spilt i filmene Framtiden kommer bakfra, Svarte sekunder, Elskede Poona og i serien Soria Moria.
Mellom årene 2017-2023 har hun jobbet som kinosjef/ direktør for Frogner Kino. En kino som ble restaurert til det opprinnelige konseptet, i et samarbeid med Jan Vardøen, hvor hun deltok aktivt i re-oppføringen av kinoen og den videre driften.
I 2007 debuterte Kampestuen som dramatiker med stykket Bladersken. Uroppføringen fant sted på Caféteatret på Grønland i Oslo, Kampestuen spilte selv en av stykkets to roller. Sveinung Bjelland var hennes motspiller.
Hun opptrådte som vokalist og korist i NRK-programmet Rondo, som ble sendt fra 1993 til 1995.
Under artistnavnet Tove K har hun utgitt to soloplater. Den første platen ga hun ut i 2012, og den andre platen ble lansert i 2016. Hun fremfører sanger som hun selv har komponert til egne tekster.
Hun var gjesteartist under Lillebjørn Nilsens sommerkonsert på Rockefeller i Oslo i juli 2017.
Lupita Nyong’o

Lupita Amondi Nyong'o (født 1983) er en skuespiller og musikkvideoregissør med dobbelt statsborgerskap fra Kenya og Mexico. Hun vant Oscar for beste kvinnelige birolle for sin tolkning av Patsey i 12 Years a Slave.
Foreldrene er kenyanske, fra Luo-folket. Faren Peter Anyang' Nyong'o er politiker. Da Lupita ble født var han gjesteforeleser ved El Colegio de México.
Charles Durning

Charles Durning (født 28. februar 1923 i Highland Falls i New York, død 24. desember 2012) var en amerikansk skuespiller. Han vant en Tony-award 1990 for rollen som Big Daddy i Katt på hett blikktak.
Hans far, James Durning var en irsk immigrant som fikk amerikansk statsborgerskap ved å verve seg til det amerikanske militæret. Hans mor var også av irsk avstamning. Durning fikk sin første skuespillererfaring ved et burleskteater i Buffalo, New York. Durning tjenstegjorde i den amerikanske hæren under andre verdenskrig. Durning deltok i invasjonen av Normandie i Frankrike på D-Dagen, 6. juni 1944, og han var blant de første troppene som gikk i land på Omaha Beach. Durning ble alvorlig såret av granatsplinter i venstre og høyre lår, høyre hånd, i hoderegionen, og fremre venstre brystvegg den 15. juni 1944 i La Mare des Mares, Normandie. Han ble da transportert til England for sykehus-behandling. Durning kom seg raskt til hektene igjen etter skadene, og han kom tilbake til fronten tidsnok til å ta del i Ardenneroffensiven, den tyske motoffensiven gjennom skogene ved Ardennene i Belgia og Luxembourg i desember 1944. Deretter skal Durning på ett tidspunkt ha blitt tatt til fange av tyske soldater, og angivelig skal han ha unnsluppet en massakre av fangene.
Etter å ha blitt såret igjen, denne gangen i brystregionen, ble Durning sendt tilbake til USA. Han ble utskrevet fra hæren den 30. januar 1946. Durning var kjent for å delta i ulike funksjoner for å hedre amerikanske veteraner som hadde deltatt i krigshandlinger. Han var formann for den amerikanske National Salute to Hospitalized Veterans. For hans tapperhet og for alle skadene han fikk under den andre verdenskrig, ble Durning tildelt Silver Star, Bronze Star, og tre Purple Heart-medaljer. Andre utmerkelser fra verdenskrigen inkluderer blant annet Victory Medal. I april 2008 mottok Durning en National Order of the Legion of Honor fra den franske konsulen under en seremoni i Los Angeles. Denne medaljen tildeles soldater som har tjenestegjort med utmerkelse i Frankrike.
Durning ble nominert til en Emmy Award for sin tolkning av en krigsveteran fra andre verdenskrig som har blitt tildelt den amerikanske æresmedaljen i episoden «Call of Silence», fra TV-serien NCIS. I denne episoden henvender Durnings karakter seg til myndighetene, og insisterer på at han må bli arrestert og tiltalt for å ha drept sin beste venn og med-soldat under kamphandlinger mot japanerne på øya Iwo Jima seks tiår tidligere. Durning ble hedret med en Life Achievement Award under den 14. Annual Screen Actors Guild Award Ceremony som ble avholdt den 27. januar 2008. Den 31. juli 2008 ble Durning tildelt en stjerne på Hollywood Walk of Fame ved siden av som en av hans idoler, James Cagney. Hans datter, Jeanine Durning, er en New York-basert danser og koreograf. Charles Durning døde av ukjente årsaker i sitt eget hjem på Manhattan, New York den 24. desember 2012,i en alder av 89 år, og han ble senere begravet ved Æresgravlunden i Arlington der flere tidligere militære og kjente personer ligger begravd.
William Nunn Lipscomb jr.

William Nunn Lipscomb jr. (født 9. desember 1919 i Cleveland i Ohio, død 14. april 2011) var en amerikansk uorganisk kjemiker, som arbeidet med eksperimentell og teoretisk kjemi og biokjemi.
Han fikk sin bachelor of science-grad ved University of Kentucky i 1941. Han ble også tildelt en doktorgrad fra California Institute of Technology i 1946. Mellom 1946 og 1959 underviste han ved University of Minnesota. Fra 1959 var han professor i kjemi ved Harvard University.
Han utledet den molekylære strukturen til den mye brukte metoden røntgenkrystallografi i 1950 og han utviklet flere forskjellige teorier for å kunne forklare sine obligasjoner. Senere anvendte han de samme metodene for relaterte problemer, herunder strukturen i karbohydrater der han ledet forskningen sammen med den fremtidige nobelprisvinneren Roald Hoffmann. Hans senere forskning fokuserte på det meste på atomstrukturen av proteiner, spesielt hvordan enzymer fungerer og er bygd opp.
Han var medlem av International Academy of Quantum Molecular Science og av Honorary Order of Kentucky. Han ble valgt inn i National Academy of Sciences i 1961, og han ble tildelt Nobelprisen i kjemi i 1976. Lipscomb, sammen med flere andre tidligere nobelprisvinnere, var programleder for den årlige Ig Nobel Awards Ceremony som senest ble sendt i oktober 2009.
Carl Wilhelm Oseen

Carl Wilhelm Oseen (1879–1944) var en svensk matematiker og teoretisk fysiker.
Oseen studerte fra 1896 ved Lunds universitet, der han i 1900 ble filosofie licentiat, 1903 filosofie doktor, 1902 dosent i matematikk samt tillförordnad professor i matematikk 1904–1906 og 1907–1910. Han var 1909-1933 professor i mekanikk og matematisk fysikk ved Uppsala universitet. Fra 1933 var han leder (svensk: föreståndare) for Kungliga Vetenskapsakademiens Nobelinstitut. Han var fra 1907 styrerepresentant (svensk: ledamot) av Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund, fra 1910 av Kungliga Vetenskaps-Societeten i Uppsala, fra 1920 av Kungliga Vetenskaps- och Vitterhetssamhället i Göteborg, fra 1921 av Kungliga Vetenskapsakademien og fra 1934 av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien.
Etter at Oseen i 1922 ble valgt inn i Vetenskapsakademiens Nobelkomité for fysikk, som tidligere ikke hadde hatt noen teoretisk fysiker, foreslo Oseen at Albert Einstein skulle tildeles Nobelprisen i fysikk i 1921 for arbeidet med den fotoelektriske effekten (1921 års pris ble delt ut ved prisutdelingen den 10. desember 1922).
Oseen var en produktiv forsker og forfatter, også populærvitenskapelig. Han fornyet hydrodynamikken blant annet gjennom den «asymptotiske teorien» som tok hensyn til væskenes indre friksjon. Hans teorier ble videreutviklet av blant andre Nils Zeilon og Hilding Faxén. Oseen la også grunnlaget for elastisitetsteorien for flytende krystaller og ga sammen med Horace Lamb navn til Lamb-Oseen-virvlene.
Etter en artikkel i Vetenskapen och livet i 1918 innledet den fysikkinteresserte hovrättsnotarien Sten Lothigius en brevveksling med C.W. Oseen, som resulterte i at Svenska Fysikersamfundet ble stiftet den 16. oktober 1920. Oseen ble valgt til leder og Lothigius ble kasserer og foreningen begynte å utgi årsskriftet Kosmos. Deres vurdering av Einsteins relativitetsteori kom dog til å skille de to. Amatøren Lothigius likte ikke den abstrakte relativitetsteorien, og holdt seg ikke for god for antisemitiske utfall for å rakke ned på Einstein.
I 1919 ble den norske studenten Jørg Tofte Jebsen invitert av Oseen til et års opphold ved universitetet i Uppsala. Her fulgte han dennes forelesninger om Einsteins generelle relativitetsteori, noe som resulterte i at han oppdaget det som nå kalles Jebsen-Birkhoffs teorem for metrikken utenfor en sfærisk symmetrisk massefordeling som kan variere med tiden. Oseen var også behjelpelig med å få dette viktige resultatet publisert.
Oseen var en nær venn av fysikeren Eva von Bahr og ble gjennom henne kjent med østerrikske Lise Meitner. Da hun måtte flykte fra Tyskland i 1938, var Oseen en av dem som både hjalp henne til Sverige og støttet henne i hennes nye hjemland.
Kim André Arnesen

Kim André Arnesen (født 28. november 1980) er en norsk komponist, mest kjent for sine korkomposisjoner. Hans verker er fremført av kor over hele verden. Arnesen har skrevet verker for kor a cappella, med piano eller orgel, og større verker for kor, solister og ensemble/orkester. Hans Magnificat ble utgitt på 2L i 2014, og albumet ble nominert til GRAMMY-pris for 2016. Arnesen er medlem i Norsk Komponistforening.
Kim André Arnesen har sin musikalske utdannelse fra Musikkonservatoriet i Trondheim med lærere som Henning Sommerro, Terje Bjørklund og Odd Johan Overøye. Som komponist hadde han sin første fremføring i 1999 med Nidarosdomens Guttekor. Siden har han skrevet musikk fremført av kor over hele verden, inkludert bestillingsverk fra både profesjonelle kor og amatørkor. Arnesen er medlem i Norsk Komponistforening. I 2010 ble han første store verk fremført i Nidarosdomen. Dette var et Magnificat, bestilt av Nidarosdomens jentekor. Verket ble utgitt på 2L i 2014 og albumet ble nominert til GRAMMY-pris for 2016. I 2011 ble hans motett Even when He is silent urfremført under Olavsfestdagene i Trondheim. Verket var bestilt av festivalen og ble urfremført under et arrangement med biskop av Nidaros, Tor Singsaas og skuespiller Liv Ullmann. Verket har siden blitt fremført av kor over hele verden. I 2011 ble hans andre store verk fremført, et juleverk bestilt av Trondheim Kammerkor. I 2013 ble Even when He is silent og Cradle Hymn utgitt på CD, DVD og Blu-ray i utgivelsen "Christmas in Norway" med St. Olaf Choir og Nidarosdomens jentekor. Cradle Hymn var også med i TV-sendingen Christmas in Norway som vant to regionale Emmy-priser. I 2014 ble Arnesens Requiem urfremført av Nidarosdomens Guttekor.
Christina Schollin

Christina Alma Elisabeth Schollin (født 26. desember 1937 i Stockholm) er en svensk skuespiller som har gjort roller såvel på Dramaten og privatteatrene som på filmer og i TV-serier.
Schollin filmdebuterte i 1956 i Swing it, fröken med Alice Babs. Hun kom inn på Dramatens elevskole i 1958. Som ansatt skuespiller på Dramaten gjorde hun blant annet Beatie i Arnold Weskers Røtter samt Nerissa i William Shakespeares Kjøpmannen i Venedig. Hun har videre arbeidet på samtlige privatteatre i Stockholm. I 1974 gjestespilte hun i Hagge Geigerts revy i Göteborg.
Schollin ble i 1960-årene én av svensk films største publikumsmagneter, ikke minst i rollen som Jarl Kulles glitrende sommerpike i Änglar, finns dom?, som også ble en suksess i utlandet.
I 1966 takket hun nei til en rolle i en film med Elvis Presley. I 1968 spilte hun imidlertid rollen som prinsesse Anne i Arnljot Bergs norske film Hennes meget kongelige høyhet samt rollen som Therese Berg i den amerikanske filmen Song of Norway. I 1982 medvirket hun i Ingmar Bergmans mesterverk Fanny og Alexander. Svenske TV-tittere minnes Schollin som den intrigerende sjefen Margaretha Öhman i Tv-serien Varuhuset eller som den ulykkelige Birgitta i Tre kronor.
Christina Schollin har vært gift med skuespilleren Hans Wahlgren siden 1962. De har fire barn: Peter Wahlgren, Niclas Wahlgren, Pernilla Wahlgren og Linus Wahlgren. Peter Wahlgren har valgt et liv utenfor rampelyset og arbeider innenfor valutabransjen.
Schollin er kusine til skuespilleren Helena Brodin.
Hun vant en Guldbagge for beste kvinnelige hovedrolle i 1966 for filmen Ormen.
Niels Petter Solberg

Niels Petter Solberg (født 1962 i Haugesund) er en norsk teaterinstruktør.
Solberg er utdannet ved Radford University i Virginia, USA og debuterte som teaterregissør ved Teatret Vårt i Molde i 1991 med Allen Bennetts Bed Among The Lentils. Han har regissert og forfattet en rekke teaterforestillinger ved Haugesund Teater, Sogn og Fjordane Teater, Brosteinsteateret, Augusto Boals Forumteater for Ungdom, Norsk Revyfaglig Senter og Italia Contis Academy of dramatic arts, London. Han var co-regissør til TV-serien Skal det være et nummer? , NRK 1993 og Norske Kvinner i Hollywood, NRK 2002. Mindre roller som skuespiller i filmene ‘’Dirty Dancing» (1987) for Vestron Pictures og Dykket (1989) for Filmeffekt A/S
Solberg er forfatter av Norske filmdivaer i Hollywood, utgitt på Samlaget i 2002. Artikler fra boken ble også publisert i de amerikanske filmtidskriftene Little shoppe of Horrors, Psychotronic Video og Western Clippings.
Solberg har presentert filmplakatutstillinger under Den norske filmfestivalen ved Haugesund Billedgalleri med tema «Hollywood Memorabilia» og «60 år med Science Fiction på Filmplakaten». I februar 2018 utstillingen "Filmplakatens Stjerner : From Norway with love" ved KinoKino i Sandnes med Greta Nissen, Vera Zorina, Sonja Henie, Greta Gynt, Sonja Wigert, Sigrid Gurie, Kirsten Heiberg, Liv Ullmann og Julie Ege.
Etablerte Augusto Boals Forumteater for Ungdom i Haugesund i 2002 etter å ha studert hos Augusto Boal i Brasil. Teateret ble tildelt «Inspirasjonsprisen» fra Scenetekstfondet Norsk Teaterråd (2011), Haugesund Kommune Kulturpris (2012), Haugesund Sparebanks Kulturpris (2013) og Bøhrre-prisen (2023).
Co-produsent og koordinator for åpningsparaden Stavanger 2008 Europeisk Kulturhovedstad.
Medlem av Bystyre i Haugesund kommune for Arbeiderpartiet i perioden 2003-2007, 2011-2015, 2022-2023.
Gullruten 2004

Gullruten 2004 var den syvende utgaven av Gullruten og ble delt ut i Grieghallen i Bergen fredag 7. mai 2004. Utdelingen ble ledet av Dorthe Skappel og overført på TV 2.
NRKs barneprogram Barnas supershow fikk to priser mens komiker Trond Kirkvaag ble tildelt hedersprisen.
Beste underholdningsprogram
Beste reality/dokusåpe
Beste TV-drama (dramaserie, situasjonskomedie eller såpe)
Beste humorprogram
Beste barne- eller ungdomsprogram
Beste magasin-eller kulturprogram
Beste faktaprogram
Beste aktualitetsprogram (nyheter, sport og debatt)
Beste TV-dokumentar
Beste kvinnelige programleder
Beste mannlige programleder
Beste nyhets- eller sportsanker
Årets nyskapning
Marion Cotillard

Marion Cotillard (født 30. september 1975 i Paris i Frankrike) er fransk skuespillerinne.
Cotillard ble tildelt Oscar for beste kvinnelige hovedrolle ved den 80. Oscar-utdelingen for sin portrettering av sangerinnen Édith Piaf i den biografiske filmen La Vie en rose. Det var nettopp denne rollen som var hennes gjennombrudd. Regissør Trevor Nunn kalte prestasjonen hennes i denne filmen som «en av de beste noensinne». I februar 2008 vant hun også en BAFTA Award for rolletolkningen; dette er første gang en fransk skuespiller oppnår denne bragden siden Stéphane Audran i 1973. Cotillard vant også en Golden Globe for skildringen, og ble dermed den første utenlandske personen til å vinne en slik skuespillerpris siden 1972, da norske Liv Ullmann vant for Utvandrerne.
I 2008 spilte Marion Cotillard i musikalen Nine sammen med Oscar-vinnerne Daniel Day-Lewis, Nicole Kidman, Penélope Cruz, Judi Dench og Sophia Loren med Oscar-nominerte Kate Hudson og Grammy Award-vinner Fergie i biroller. Filmen hadde premiere i november 2009. Hun ble nominert til en ny Oscar for rollen i To dager, en natt i 2014.
Ulla Skoog

Ulla Marie Skoog (født 1951) er en svensk skuespiller og komiker.
Skoog fikk hun sitt store gjennombrudd i Sverige gjennom tv-serien Lorry, hvor hun medvirket fra 1989 til 1990 og i 1995. I Norge er hun mest kjent fra TV-seriene Reuter og Skoog (1999) og Sommer på Saltön som gikk på NRK i 2005. På slutten av 1990-tallet opptrådte hun i flere revyer sammen med Tomas von Brömssen og i 2005 opptrådte de i Norge med revyen Brömssen og Skoog.
Hun har også hatt suksess som standup-komiker.
I 2002 fikk hun Karl Gerhards hederspris og 2013 en Guldbagge i klassen beste kvinnelige birolle for sin innsats i filmen Dom över död man.
Skoog fikk Stockholms stads Bellmanpris i 2005.
Noomi Rapace

Hilda Noomi Rapace (født Noomi Norén 28. desember 1979 i Hudiksvall) er en svensk skuespiller.
Mellom 2001 og 2010 var Noomi Rapace gift med skuespilleren Ola Rapace, og de har en sønn, Lev (født 2005). Hennes far var spansk flamencosanger, og hun vokste opp i Järna sammen med sin mor og islandske stefar. De bodde også på Island i 3 år.
Sju år gammel fikk hun en statistrolle i Hrafn Gunnlaugssons film Ravnens skygge (islandsk originaltittel Í skugga hrafnsins) og bestemte seg da for å bli skuespiller.
Noomi Rapace studerte ved Skara Skolscen 1998–1999. Etter studiene har hun vært engasjert ved Teater Plaza 2000–2001, Orionteatern 2001, Teater Galeasen 2002, Stockholms stadsteater 2003 og Dramaten. Hun filmdebuterte i 1996 i TV-serien Tre kronor der hun spilte rollen som Lucinda Gonzales.
Rapace spiller Lisbeth Salander i filmatiseringen av Stieg Larssons Millennium-serien.
Den europeiske filmprisen

Den europeiske filmprisen (engelsk: European Film Awards, tidligere Felix Awards) er en filmpris som deles ut årlig av Det europeiske filmakademiet for innsats innenfor europeisk film. Prisene er fordelt på over ti kategorier, hvorav den viktigste og mest prestisjefylte er Årets film. Prisene går kun til filmer produsert i Europa og til europeiske produsenter, regissører og skuespillere.
Prisen ble etablert i 1988 av Berlins senator for kultur.
Oppdatert etter 2024-utdelingen
Drømspel

Drømspel er en prisbelønt norsk-svensk film fra 1994. Den var regissert og produsert av Unni Straume, som også skrev manuset, basert på August Strindbergs ekspresjonistiske livssynsdrama Ett drömspel fra 1902. Filmens sjefsfotograf var Harald Paalgaard, som mottok flere priser for sin innsats i denne produksjonen.
Medprodusenter var Bente Erichsen, Lars Jönsson og Peter Aalbæk Jensen. Scenografien var ved Carle Lange.
Produksjonen fikk 9,8 millioner i støtte fra Statens Filmproduksjonsutvalg, og fikk også svensk produksjonsstøtte. Totalt kostet filmen 14 millioner å produsere.
Opptakene ble gjort i Odda og Tyssedal på våren 1993, og avsluttet i Oslo og London i desember samme år.
Hinduguden Indra har en datter Agnes (spilt av Ingvild Holm), som besøker jorden for å finne ut om menneskene har berettigede klager. Hun gifter seg med en advokat (Bjørn Willberg Andersen), og de får barn. Hennes andre ektemann blir en dikter (Bjørn Sundquist).
Dreamplay hadde verdenspreimiere i avdelingen Un certain regard (smalere kunstfilm) på Filmfestivalen i Cannes den 16. mai 1994. Filmen var Straumes andre i Cannes. Den var Norsk filminstitutts mest distribuerte film i 1994, og ble invitert til festivaler i Marseille, Edinburgh, Figueira La Paz (Portugal), Warszawa, Gent, Vancouver, São Paulo, Puerto Rico, Göteborg, Cambridge og Montreal. Etter kinolanseringen i august ga VG filmen fem stjerner, og karakteriserte den som «en vellykket Strindberg-filmatisering». I Bergen gikk den for fulle hus. Den ble likevel landets minst sette film i 1994, med totalt 7 500 besøkende på norske kinoer.
Tutte Lemkow

Tutte Lemkow (født 28. august 1918, død 10. november 1991) var en norsk skuespiller og danser, hovedsakelig utenfor Norge. Han hadde blant annet flere skurkeroller i britiske TV- og filmproduksjoner. Mest kjent er rollene som «spelemannen» i filmversjonen av musikalen Spelemann på taket, Fiddler on the Roof (1971), og den gamle mannen («Imam») som er tolk for Indiana Jones i Raiders of the Lost Ark (1981). Han dukket også opp som danser i John Hustons film fra 1952 Moulin Rouge samt Blake Edwards' A Shot in the Dark som kosakken som drikker giften tiltenkt Peter Sellers i hans rolle som inspektør Clouseau. Lemkow spilte også sammen med Peter Sellers i kriminalkomedien The Wrong Arm of the Law fra 1963.
Han spilte tre roller i TV-serien Doctor Who med William Hartnells Doctor: Kuiju i Marco Polo (1964), «Ibrahim» i The Crusade (1965) og «Cyclops» i The Myth Makers (1965), i tillegg hadde han koreografi i The Celestial Toymaker (1966). Han hadde også en rolle i Morecambe og Wises komediefilm The Intelligence Men (1965).
Lemkow gjestespilte ved noen anledninger i Club 7 i Oslo, der han framførte Franz Kafkas monolog Apen. Da gjerne iført en apemaske av gummi.
Han tilpasset Henrik Ibsens drama Vildanden til den australske filmen The Wild Duck (1984) med Liv Ullmann og Jeremy Irons i de fremste rollene.
Lemkow var født i en jødisk familie i Oslo. Han var gift med den svenske skuespillerinnen Mai Zetterling fra 1944 til 1953. Lemkow og Zetterling har en datter, Etienne, og en sønn, Louis, som er professor i miljøsosiologi ved Universidad Autónoma de Barcelona. Tutte Lemkow døde i London, 73 år gammel.
Biografien Tutte Lemkow; På tå hev, skrevet i samarbeid med Margaret Ljunggren, ble utgitt i 1989 på Gyldendal Norsk Forlag.