Hirden

Hirden var en ideologisk, paramilitær særorganisasjon i det norske fascistpartiet Nasjonal Samling (NS) fra 1934 til 1945. Hirden fungerte som partiets politiske tropper, tilsvarende Sturmabteilungen («stormavdelinger») i det nasjonalsosialistiske Tyskland. Organisasjonen bestod opprinnelig av den aktive kjernen i partiet, men medlemskap i Hirden ble obligatorisk for alle NS-medlemmer i løpet av andre verdenskrig.
Det blir vanligvis antatt at det var om lag 8 500 medlemmer i Hirden, mens NRK-journalist Eirik Veum mener at et sannsynlig anslag kan ha vært inntil 20 000 etter at medlemskap i hirden ble obligatorisk for NS-medlemmer i 1943, men mange av disse forble passive.
Hirdens forløper ble dannet i 1933 under navnet «Specialavdelingen» eller «Særavdelingen» (SA), en frivillig organisasjon for NS-medlemmer opprettet kort tid etter at Nasjonal Samling var stiftet. De første medlemmene kom i stor grad fra «Leidangen» som hadde gitt frivillig militæropplæring til folk ned i 14-årsalderen. Noen av instruktørene kom fra Forsvaret, og SA samarbeidet flere ganger med andre høyreradikale grupper ved gatekamper. Kvinner var velkomne om de kunne tenke seg sanitetsarbeid.
Det var neppe mer enn 200 aktive medlemmer i SA, som etter noen måneder endret navn til Hirden. Internt i NS ble Hirden ofte kalt «ordensvernet», selv om oppdraget iblant var det motsatte, å skape bråk ved motpartens møter. Den første hirdlederen, Rolf Stenersens bror Carl Johan Stenersen, var kjent for mottoet «vi vil, vi kan, vi tør» og trente opp Hirden som en vanlig militæravdeling. Han var kaptein i Forsvaret, tok etter hvert avstand fra NS og kjempet under krigen på alliert side. Etter krigen ble han dekorert av britene. Johan B. Hjort tok over som hirdleder og sa at «vi måtte opprette Hirden for ikke å bli slått i hjel». Stort sett hadde Hirden vært aktiv i det vestlige Oslo, Bærum og på Nordstrand; men Hjort lyktes i å etablere grupper fra Finnmark til Agder. I 1935 begynte politiet å reagere på at Hirden trengte inn på deres arbeidsområder som ordensvern. I oktober samme år besluttet partileder Vidkun Quisling at ingen kunne få høyere verv i NS uten å gjennomgå hirdopplæring. I retningslinjene het det blant annet:
Hirdmannskapene ble offisielt definert som partiets «politiske og ideologiske soldater», men hovedsakelig fungerte de som vaktmannskap under politiske møter og taler, etter utallige angrep fra og konflikter med kommunist- og daværende arbeiderbevegelse, som også var hovedgrunnlaget for Hirdens dannelse. Under okkupasjonen fikk imidlertid Hirden nye oppgaver og avdelinger. Hirdmedlemskap ble obligatorisk for unge, mannlige partimedlemmer fra 1941, og seinere også for kvinner og eldre medlemmer, men ordningen ble ikke helt gjennomført. Alle medlemmer bar uniform på arrangementer og i medlemstjeneste.
Allsang var et fast innslag på møter og stevner:
eller lån som På Vikingtog, en oversettelse av Legion Condors Teufelslied («djevlesang»):
Hirden ble oppløst ved frigjøringa i mai 1945, og mange medlemmer ble dømt i landssvikoppgjøret.
Begrepet «hird» ble tatt i bruk i 1934 og var opprinnelig middelalderens navn på kongers og stormenns livvakt og følge. Nasjonal Samlings hird hadde tilsvarende oppgaver overfor partiets og Hirdens leder Vidkun Quisling. Ideen bak navnet Hirden var å trekke linjer tilbake til Norges storhetstid, norgesveldet. Fascinasjonen for det gamle nordiske kom til uttrykk i navn og begreper som Hirden brukte. Et godt eksempel var begrepet «sveit» som ble brukt om en undergruppe i organisasjonen. Et annet eksempel er at en av de mest beryktede divisjoner ble kalt for 7. hirdregiment Viking.
Under okkupasjonen ga Hirden uttrykk for, gjennom sitt eget tidsskrift Hirdmannen, at Norge hadde krav på landområder som tidligere hadde utgjort deler av norgesveldet. Denne overbevisningen var en viktig årsak til at flere av medlemmene i organisasjonen deltok på tysk side i kampen mot Sovjetunionen. «Den nye tid» skulle dermed bygges på gamle røtter.
Hirden utgjorde NS' aktivistiske kjerne og virket som ordensvern ved NS' møter. Hirden skulle dessuten disiplinere og skolere medlemmene. Hirdens andre leder, den seinere høyesterettsadvokaten Johan Bernhard Hjort, var som skapt for denne oppgaven med sin prøyssiske bakgrunn, sersjantutdanning og naturlige autoritet. Han åpnet friskt et møte for flere tusen frammøtte på Gjøviks torg Kristi himmelfartsdag 1936 med følgende hilsen: «Landsmenn, landsforrædere, apekatter og annet folk». Hjort kom imidlertid snart på kant med Quisling og meldte seg ut av partiet i 1937.
Hirden var organisert i en militær korpsstruktur med flere forskjellige forband på samme måte som det tyske nazistpartiet NSDAPs paramilitære Sturmabteilungen (SA). Organisasjonen fikk ytterligere militært preg under andre verdenskrig, da NS-staten blant annet opprettet Hirdmarinen og et flykorps. Hirden fikk politimyndighet i mars 1941 og ble innlemmet i «rikets væpnede styrker» 14. august 1943.
Hirden inngikk også i vaktmannskaper i fangeleirer for østeuropeiske krigsfanger i Norge, og framviste - særlig de yngre - stor brutalitet som tyske offiserer fant det nødvendig å gripe inn overfor. Under rettsoppgjøret kom det for dagen at brutale og bestialske overgrep og tortur av fanger var vanlig; tyskerne fratok norske vaktsoldater bajonettene fordi de stakk fanger i øynene med dem. Ran Lykke Himberg konkurrerte med en annen vaktsoldat om hvem som tok livet av flest jugoslaviske fanger. Etter hvert drap laget de et hakk i geværkolben, og sammenlignet på frivaktene hvem som lå best an.
72 hirdmenn deltok under utsendelsen av 532 jøder med DS «Donau» 26. november 1942. Deltagerne ble betalt med kr 20 hver; ialt kr 1.440. Fakturaen var underskrevet av nestsveitfører og SS-økonomiansvarlig i hirdstaben Jens Berentzen og stemplet «7. Hirdregiment Viking, fylking II». Rikshirden og hirdstaben hadde kontorer i Tollbugata 10, i gangavstand fra politidepartementets lokaler i Akersgata 44.
Rikshirden var den første formasjonen og den egentlige Hirden, og de fleste andre forbund utgikk fra den. For øvrig er begrepet «hird» etter krigen blitt brukt som et fellesnavn på hele hirden, også Kvinnehirden og Ungdomsfylkingens hirdgrupper. Opprinnelig omfattet imidlertid Hirden bare hirdavdelingene som tilhørte Hirdstaben og Førergarden.
Enkelte hirdgrupper var ikke direkte underlagt Rikshirden:
NS hadde flere barne- og ungdomsorganisasjoner, deriblant:
Hirden var organisert militært med Rikshirden øverst. Hirden hadde ellers en desentralisert struktur med regionale og lokale avdelinger med egne hirdførere.
Rikshirden var delt i sju regimenter:
Fra februar 1944 ble ordningen med Hirdregimenter droppet til fordelt for tre hirdfordelinger.
1. Hirdfordeling
Fører: Regimentfører Thorvald Thronsen
Stabssjef: Fylkingfører Harald Normann Sødahl
2. Hirdfordeling
Fører: Nestregimentfører Arthur Qvist (februar-september 1944)
Befalsskole: Kaptein Karsten Ivar Sveen
Kaptein John Braseth
Overløytnant Tor Marstrander
3. Hirdfordeling
Fører: Nestregimentfører Erling Arnljot Søvik (1944–1945), Nestregimentfører Othar Eivind Lislegaard (1945)
Stabssjef: Fylkingfører Per Bernhard Carlson
Nasjonal Samlings fører Vidkun Quisling var øverste hird-sjef. Ellers var følgende landshirdsjefer:
Fra sommeren 1933 ble politiske uniformer forbudt i Norge gjennom uniformsforbudloven. Den skulle forhindre uro mellom politiske massebevegelser som på kontinentet, og ble endelig vedtatt i 1937. I april 1940 krevde imidlertid Quisling dispensasjon fra forbudet, og de første hirdstyrkene bar norske militæruniformer med solkors-bind om armen. Da loven høsten 1940 ble opphevet, tok Hirden til å bære egen uniform og opptrådte i sluttede formasjoner i nasjonalsosialistisk og militær tradisjon.
De fleste hirdmedlemmer måtte anskaffe uniform på egen regning, da hirdtjenesten ble regnet som en «fritidsaktivitet». Quisling og andre i partiledelsen brukte ofte Hirdens mørke uniform istedenfor den grågrønne parti- og embetsuniformen til ministre og «politiske førere».
Såvel NS' politikk som partiets organisering og symboler var sterkt påvirket av det tyske nazistpartiet NSDAP. Også uniformene hadde tyske modeller, og den mørke hirduniformen var inspirert både av brunskjortene i SA med sine kepier og bandolærer, og av den elegante, svarte uniformsdressen til den idealiserte «naziadelen» i SS. Vektleggingen av visuelle effekter, opptog og bannermønstring skulle skape et sterkt indre samhold om felles verdier, men også lokke nye grupper og gi inntrykk av disiplin, lov og orden.
Rikshirdens uniform var mørk gråblå. Hodeplagget var en sylinderformet, men myk skyggelue (skilue) med «stormreim» til å feste under haka. Jakka var dobbelt-, seinere enkeltknappet, hadde store slag og fire, påsydde lommer med klaffer og knapper. I tillegg bestod uniformen av brun uniformsskjorte med svart slips, svart kryssbandolær, strekkbukser og beksømstøvler. Befal hadde ridebukser og høye støvler. På venstre overarm bar medlemmene svart armbind med solkors i rødt og «gull», partiets hovedsymbol, supplert med to sverd, som var hirdmerket. Om sommeren kunne en gå i skjorte uten jakka på. Rangdistinksjonene var striper på skulderklaffene. Knappene var dekorert med partiets «solørn» og var mørke for menige og gylne for ledere.
Vinteruniformene til Ung- og Guttehirden liknet, bortsett fra at ungdommene hadde båtluer og grønne armbind med solkors og sverd. Ellers brukte guttene kortbukser, skjorter og speiderskjerf som Hitlerjugend. Kvinnehirden hadde grågrønn uniform med jakke, skjørt og båtlue, hirdmerke på gulhvit, ruteformet bunn på armen, og gulhvit skjorte med svart sløyfe.