davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Витоша (булевард в София)

„Витоша“, по-известен като „Витошка“, е булевард, основна търговска зона и основна пътна артерия в центъра на София.
Булевардът започва от пл. „Света Неделя“, преминава през идеалния център на София, пресича се с еднопосочния бул. „Патриарх Евтимий“, продължава покрай западната страна на парка на НДК, пресича се с бул. „България“, преминава през ж.к. „Иван Вазов“ и свършва при Южния парк при кръстовището с ул. „Бяла Черква“.
В участъка между ул. „Алабин“ и бул. „Патриарх Евтимий“ булевардът е пешеходна зона, забранена за МПС-та, като се допуска само пресичане през перпендикулярните на „Витоша“ улици.
Бул. „Витоша“ е популярна с многобройните си магазини и заведения по нея. Според проучване на „Къшмън и Уейкфилд“ за 2005 г. „Витоша“ е 22-рата най-скъпа търговска улица в света. В същото проучване за 2012 и 2013 г. бул. „Витоша“ е на 59-о място.
Преди Освобождението на България днешният бул. „Витоша“ е нерегулирана улица, носела името „Джебел Витош сокаги“. Сегашното наименование на улицата е прието през 1883 г. Основание за него е планината, към която води улицата и към която се открива гледка. Улицата е определена като булевард през 80-те години на XIX век. От 1901 до 1904 г. улицата се казва „Генерал Гурко“ – име, което днес носи друга софийска улица. Следват имената „Царица Йоана“ и „Йосиф Сталин“ до 1961 г., когато отново се връща името „Витоша“.
През 20-те години тук се изграждат първите жилищни блокове в града, на мястото на някогашните махали Башчешме и Коручешме.
На 28 септември 2006 г. общинските съветници решават да отворят частично Витошка за собственици на търговски обекти и живеещи в района. По булеварда продължават да вървят трамваи, дори когато улицата е била затворена за други МПС-та.
Трамвайният транспорт по пешеходната част на булеварда е спрян, тъй като под този участък преминава трасето на Втория метродиаметър на Софийското метро.
Спирката „бул. Витоша“ на градския транспорт, намираща се до Съдебната палата по ул. Алабин, се обслужва от трамваите 1, 10 и 27.
Булевардът се обслужва от 4 метростанции: Метростанция Сердика (линии M1 и М4), метростанция „Сердика II“ (линия M2), Метростанция НДК (линия M2), „НДК II“ (линия M3).
От 3 март 2018 г. бул. „Витоша“ от ул. „Алабин“ до булевард „Александър Стамболийски“ става пешеходна зона. Така пешеходният участък на булеварда се свързва с площад Света Неделя. Автомобилното движение се забранява до Съдебната палата.
Аудитория

Аудитория (на латински: auditorium) в България се използва основно със следните значения:
В английски говорещите страни аудитория е всяка зала за публика: концертна, театрална, оперна и за други изкуства. В някои страни аудитория се нарича класната стая в училище.
Съвременните аудитории са проектирани за голям брой слушатели (над 100), поради което те следва да отговарят на няколко критерия:
За това големите аудитории често се проектират с амфитеатрално разположение на седящите места.
Аудитории се изграждат не само в учебните заведения, но и в сградите на научни институти и някои обществени учреждения.
Атанас Агура

Атанас Агура е български архитект.
Роден е на 25 януари 1926 г. в София, Царство България. Потомък е на бесарабския български род Агура, произхождащ от шуменския край. Син е на инж. Димитър Агура, първият председател на Инженерно-архитектурната камара.
Като дете обича да рисува. През 1957 г. се дипломира в катедра „Градоустройство“ на Държавната политехника. През 1969 г. става главен архитект на София. През 1978 г. преустроява софийската Градска градина. Автор е на околното пространство на Националния дворец на културата. Работи с арх. Никола Николов по курортния комплекс „Слънчев бряг“. Проектира различни обществени сгради. Работи по градоустройствени планове на български градове. Негово дело са пешеходни пространства в София, Шумен, Търговище и централни градски части или устройствени планове на Благоевград, Бургас, Велико Търново, Пазарджик и София. В своята работа се стреми към запазване на историята и традициите.
Освен с архитектура, Атанас Агура се занимава с автомобилизъм. От 1961 до 1969 г. участва в автомобилни състезания, през по-голямата част от този период с брат си Константин. Редовно се състезава в Обиколката на България, откъдето има републикански титли. Записва участия в международни състезания, включително валидни за европейския шампионат. Записва стартове за Балканския шампионат. Победител е в класа си от състезанието „София-Синая“. Два пъти се състезава в рали „Донау Кастрол“. През 1969 г. стартира, но не завършва в рали „Монте Карло“. През годините негови партньори са Йордан Топлодолски, Константин Агура, Атанас Тасков, Борис Грозев и Илия Чубриков. През 1964 г. е обявен за майстор на спорта по автомобилизъм. Бил е член на Управителния съвет на Съюза на българските автомобилисти.
През 2001 г. е обявен за почетен гражданин на София.
Резервати в България

Резерватите в България са защитени територии, в които се опазват образци от естествени екосистеми, включващи характерни или забележителни растителни и животински видове и техните местообитания. Те са изключително държавна собственост. В България съществуват 55 резервата с обща площ 77 124,05 ha. Около 72 % от площта на резерватите в България са в границите на национални и природни паркове.
Резерватите се създават с цел опазване на естествения им характер, научна и образователна дейност, опазване на генетичните ресурси, запазване на естествени местообитания и популации на защитени редки, ендемични и реликтни видове, развитие на мрежа от представителни за България и Европа екосистеми и застрашени местообитания.
Забранени са всякакви дейности с изключение на охраната им, посещения с научна цел, събиране на семенен материал, диви растителни и животински видове единствено с научна цел или възстановяването им на други места в количества, начини и време, които изключват нарушения в екосистемите.
Петър Младенов (художник)

Петър Младенов Апостолов е български художник, известен главно с градските си пейзажи, главно акварели.
Роден е на 5 май 1887 г. в София. През 1931 г. е сред основателите на Дружеството на новите художници, както и негов пръв председател. Носител е на орден „Георги Димитров“ (1970) и на орден „Народна република България“ трета степен (1959). Умира през 1978 г.
Христо Станчев

Христо Станчев (Крусев) е първият български народен художник.
Христо Станчев е роден на 1 юни 1870 г. в село Аджар (днес Свежен), Община Брезово. След завършване на първоначалното училище Станчев постъпва в Пловдивската мъжка гимназия, където негов учител по рисуване е Иван Мърквичка, а към края на гимназиалния курс Антон Митов. В края на курса, на организираната от Антон Митов ученическа изложба, Христо Станчев печели първа награда и стипендия от княз Фердинанд за продължение на обучението в чужбина.
Отказва предложената стипендия и заминава да следва с помощта на художника Георги Ботушаров, а от втората година е държавен стипендиант. От 1890 до 1893 г. учи при професорите Чаранфи и Барабино във Флорентинската академия. През периода от 1893 до 1896 г. специализира в Мюнхен при проф. Линденшмид и проф. Дефрегер. През този период създава известната картина „Ченци“ (Национална художествена галерия), „Ана“, „Монах“.
През 1896 г. се завръща в Пловдив, където преподава в Пловдивската мъжка гимназия.
Христо Станчев рисува портрети, натюрморти, пейзажи и композиции. Освен с маслени бои, работи и графика – рисува илюстрациите към първото издание на Яворовите „Безсъници“ (1906 г.-1907 г.). Негови илюстрации има и в много учебници на издателство „Христо Данов“.
Най-плодотворният период в творчеството на художника-класик са 30-те години на 20 век. Именно тогава Христо Станчев създава своите най-забележителни произведения: редица пейзажи, предимно с тракийски мотиви; портрети; натюрморти и композицията „На нивата“. Пейзажният цикъл обхваща и началото на 1940-те години. През 1937 г. на XI обща художествена изложба творецът представя най-известната си творба „На нивата“ (Национална художествена галерия).
Станьо Стаматов

Станьо Петров Стаматов е български художник живописец, работил предимно в областта на фигуралната композиция и пейзажа. Рисува битови сцени от селския живот, картини с военна тематика, градски и природни пейзажи, портрети. Неговите акварели, както и маслените му платна, имат висока художествена и историческа стойност.
Станю Петров Стаматов е роден в село Шипка, Казанлъшко, в семейството на учители, македонски българи. По-малък брат е на художника Дечко Стаматов.
През 1911 година завършва Рисувалното училище в София в класа на Иван Мърквичка. Учи и специализира живописно изкуство най-напред в Германия (1925 – 1927), а след това във Франция.
Участва в Балканската и Първата световна война като военен художник.
Работи като учител по рисуване в Казанлък.
Станьо Стаматов е оставил богато и многобройно художествено наследство. Той е много продуктивен художник. Участва редовно в Общите художествени изложби през 30-те и до средата на 40-те години. Има над 40 самостоятелни изложби. Негови творби се намират в Националната художествена галерия в София, Софийската градска художествена галерия, художествените галерии в Стара Загора, Казанлък и други.
Тома Владимиров

Тома (Томо) Владимиров (на македонска литературна норма: Томо Владимирски) е виден български и югославски художник, пейзажист и сценограф.
Роден е в 1904 година в Пайко махала в Скопие, тогава в Османската империя, като Тома (Томо) Владимиров. Първите си уроци получава от българския зограф Димитър Папрадишки. Завършва художествена академия в Белград в 1935 година. Специализира живопис в 1937 година в Прага при професор Якоб Обровски. След това работи като сценограф в Македонския народен театър в Скопие в периода 1939 - 1966 година. Владимирски е сред основателите на Дружеството на художниците на Македония в Скопие.
След освобождението на Вардарска Македония в 1941 година Тома Владимиров става художник в новооснования български Скопски народен театър.
Владимирски заедно с Василие Попович, Лазар Личеноски, Димитър Пандилов, Никола Мартиноски, Любомир Белогаски, Вангел Коджоман и скулптора Димо Тодоровски е сред основателите на модерното изкуство в Социалистическа Република Македония. Най-често Владимирски рисува пейзажи, освен това мъртва природа и градски пейзажи. Централно място в пйзажите му често са гледки от Радика и Вардар.
Умира в 1971 година.
Здравко Александров

Здравко Александров Канчелов е български живописец, заслужил художник (1967 г.).
Роден е на 9 март 1911 г. в с. Мокреш, Ломско. Син е на Александър и Петра Канчелови. Имал е брат Никола и сестра Дона, които са починали.
През 1935 година завършва Художествената академия в София, специалност „Декорация“ при проф. Васил Захариев. Уреждал самостоятелни изложби в София, участвал в Биенале – Венеция, в колективни изложби в Германия и Унгария.
Рисува предимно пейзажи, с предпочитание към планинските. Известни са серии пейзажи от Пирин, Мелник, Банско, Смолянско, Балчик, пресъздава красотата на природата. Ранните му пейзажи са изградени с мек колорит и светлинни ефекти. В по-новите си платна, отразява съвременния индустриален пейзаж. Декоратор по подготовка, в ранните си творби използва линеарно-пластични форми, за да гради архитектониката на планинските масиви. По-късно преминава към по-живописно изграждане на пейзажа. Оставя богато наследство от разнообразни картини. В продължение на 30 години участва в различни изложби, от които 6 самостоятелни – през 1938, 1940, 1943, 1955, 1961, 1968 и 1975 година. Награждаван е два пъти с орден „Св. св. Кирил и Методий“, 1-ва степен (1961 и 1964) и 2 пъти с орден „Червено знаме на труда“ (1959 и 1971).
Здравко Александров умира на 14 декември през 1998 година.
По-известни негови творби са:
Радомир Мандов

Радомир Иванов Мандов е български художник.
Радомир Иванов Мандов е роден на 8 януари 1883 г. в Казанлък. Родът на баща му – учителя Иван Мандов, е от Шипка и той и брат му художника Дечко Мандов свързват детството и юношеството си с тези две места. Оформя пристрастията си към изобразителното изкуство на границата между 19 и 20 век и макар да споделя съдбата на стотиците живописци от своето време – изкуството му не успява да достигне най-високи измерения, той е ценна и неотменима част от развитието на българското изкуство.
През 1901 г. бъдещият художник е командирован от основателя на казанлъшкия „Музей за старини и изкуства“ Петър Топузов до Асеновград, за да направи акварелен пейзаж на средновековна крепост. Със създадената творба „Останки от цар Асеновата крепост“ се поставя началото на най-старата художествена сбирка в страната – тази на днешната Художествена галерия - Казанлък. Така творческата кариера на Радомир Мандов започва на 18-годишна възраст. През 1903 г. постъпва в Държавното рисувателно училище, учи живопис при професорите Иван Ангелов и Иван Мърквичка. Завършва през 1908 г. и се завръща в родния си град. Тук създава поредица акварелни пейзажи от околностите на Казанлък, Старата река, Тюлбето, Стара планина и близките села. Поканен е да рисува различните моменти от активно залесяващите се в този период крайградски терени, като тази чисто документална задача той превръща в десетки пейзажи с художествена стойност. През 1909 г. организира първата си самостоятелна изложба с акварели и маслени платна от последните пет години.
По време на войните заминава на фронта. През 1913 г. създава силно въздействащата си творба „Атака“. На следващата година се установява в София. Става член на Дружеството „Съвременно изкуство“, в чиито общи изложби участва редовно. През Първата световна война отново се връща на фронта, като от този период остават няколко произведения, между които камерния „Портрет на полк. Манев“ от 1917 г. През следващите няколко години се отдава на битовите теми и основно на пейзажа. Най-активният му период е през 30-те години. От тогава са неговите „Овчарче“, „Пастирки“, „Селянки“ (1933), „Жътва“ (1933), „Старец пали лула“, „Ръченица“ (1941), „Созопол“ (1933), както и „Пейзаж с воденица“, „Пейзаж с дървета и река“, „Зимен пейзаж с река“ и др. Паралелно с това рисува стенописи и декорации на храмове в Етрополе, Павел Баня, Пловдив, Долни Дъбник, Клисурския манастир, Красно село и др. През 1937 г. получава наградата „Св. Климент Охридски“. През 40-те рисува известните си „Крънска кория“, „Пейзаж с бикове“ (позната и като „Във вековната гора“, „Автопортрет“, „Ръченица“ (1941). През 1946 година организира последната си самостоятелна изложба – живопис. Умира на 1 октомври 1947 г. в София.
Негови творби са в художествените колекции на Националната художествена галерия, Софийската градска художествена галерия, Художествена галерия – Казанлък, Художествена галерия – Стара Загора и др.
Родът Мандови е популярен род на художници. Брат му Дечко Мандов (1886 – 1969 г.) е живописец, а проф. Иван Мандов (1914 – 1986 г.) – скулптор и дългогодишен преподавател по пластика в Художествената академия, е негов син.
Генко Генков

Генко Генков е известен български художник.
Генко Генков е роден на 1 февруари 1923 г. в село Чоба, близо до Брезово. Израства в Бургас.
Завършва Полукласическата гимназия в Бургас. През 1948 г. завършва Художествената академия в София при проф. Дечко Узунов. Първата му самостоятелна изложба е през 1965 г., а през 1973 г. е организирана ретроспективна изложба по случай 50-годишнината му. От 1972 г. е носител на орден „Кирил и Методий“ ІІІ степен. Предпоследната му самостоятелна изложба е през 1993 г., а последната през 2006 г.
Умира на 3 март 2006 г. Погребан е в Централните софийски гробища.
Генко създава предимно пейзажи, които се отличават с характерен авторски почерк – ярък колорит и релефни повърхности. В ранните години на творчеството си художникът проявява предпочитания към по-тъмната цветова гама. В пейзажите му присъстват изображения на хора и животни. Дърво, къща, планина или пътека сред природата служат за композиционен център на картините му. Генко Генков предпочита да рисува от натура като често пресъздава софийски квартали или покрайнините на селата Рударци и Драгоил.
През годините художникът експериментира с различни похвати и техники на работа. През 70-те години разработва възможностите на различните материали, третира маслената боя като акварел, обработва повърхността с пясък или замества четката с нож. През 90-те използва пигменти, напомнящи керамична глазура. В работата му могат да се открият отгласи от изкуството на постимпресионизма и фовизма.
Христо Йончев-Крискарец

Христо Зафиров Йончев, известен с прякора си Крискарец, е български художник-живописец и планинар. Известен е с пейзажите си от Рила, а също и с приноса си при основаването на Историческия музей в Самоков.
Христо Йончев е роден на 20 март 1879 г. в Самоков. През 1912 г. завършва Художественото индустриално училище в София, където негови преподаватели са проф. Иван Ангелов и проф. Иван Мърквичка. Работи основно в областта на пейзажа и прави много изложби в София и Самоков. Известни негови творби са в цикъла „Пейзажи от Рила“ (1936), изобразяващи Мусала, Купените и други кътчета от планината. Запален планинар, пребродил Рила. На негово име е наречено Йончевото езеро в Мальовишкия дял. Името на Страшното езеро също се свързва с Христо Йончев – мълвата говори, че веднъж там го хванала силна буря с гръмотевици и той хукнал надолу, а на въпроса къде е бил отговорил: „На страшното езеро!“; така му излязло името на езерото.
През 1931 г. взема дейно участие в основаването на Историческия музей в Самоков и впоследствие работи като музеен уредник. Днес много от неговите платна са притежание на музея и са част от неговата постоянна художествена експозиция.
Йончев е двукратен носител на орден „За гражданска заслуга“ – III степен през 1921 г. и IV степен през 1949 г.
Стефан Иванов (художник)

Стефан Иванов Георгиев (1875 - 1951) е български художник и действителен член на БАН. Известен е предимно като портретист, но в творчеството си застъпва и жанровете пейзаж, голо тяло, фигурална композиция и иконопис.
Стефан Иванов е роден в бедно дванадесетчленно селско семейство. При една епидемия в родното му село Долна Бела Речка умират шест от братята и сестрите му. Тази скръб и нищетата през детството и младостта му оставят завинаги отпечатък на печал и песимизъм върху характера на бъдещия художник и предопределят неговата изострена чувствителност, както и избора на теми и художествени средства.
Завършва средното си образование в Кюстендил, където се среща със заможна девойка, с която сключва брак. Нейният баща благосклонно поема следването му в Рисувалното училище в София, днес Национална художествена академия. През 1903 г. завършва там специалност живопис в класа в проф. Иван Мърквичка.
Четири години по-късно сам започва да преподава в Рисувалното училище, като от 1914 г. е професор по живопис, а в периода 1929–1931 г. когато училището вече е преименувано на Художествена академия, е неин ректор. Негови ученици са Дечко Узунов, Георги Велчев, Никола Вълчев, Живка Пейчева.
През 1941 г. става първият художник, избран за академик на БАН. Званието „заслужил художник“ му е присъдено през 1950 г., а през 1951 г., посмъртно – и званието „народен художник“.
Ранните му творби са основно пейзажи и портрети, предимно еднофигурни и на млади жени. Някои от портретите са рисувани на открито. Градските пейзажи изобразяват трудния живот на българина през 1920-те години; мизерия, печал и угнетеност струи от тях. Меланхолични са и образите в портретите му.
Двугодишният престой на Иванов в Париж през 1925-27 г. е повратна точка в творчеството му, променя се живописната му концепция, творбите му стават по-зрели и майсторски, по-богати на нюанси. Основно изразно средство на Иванов става колоритът. Продължава да работи в портретния жанр, но същевременно първи в България въвежда жанра на голото тяло.
Другият жанр, който Стефан Иванов разработва през целия си творчески път, е иконописът. Прави проекти за мозайки и рисува стенописите на софийските църкви „Света Петка“ и „Свети Седмочисленици“, както и на храм-паметник Свети Александър Невски. Също така през 1906 г. рисува олтара на църквата „Свети Георги Победоносец“ в град Вършец.
Стефан Иванов е носител на множество отличия, сред които:
List of mountains in Bulgaria

Mountains constitute a significant part of Bulgaria and are dominant in the southwest and central parts. Bulgaria's highest mountains are Rila (highest peak Musala, 2925 m; the highest in the Balkans) and Pirin (highest peak Vihren, 2914 m). The large mountain chain of Stara planina (Balkan Mountains) runs west–east across the entire country, bisecting it and giving the name to the entire Balkan peninsula. Other extensive mountains are the massifs Rhodopes and Strandzha in the south.
Mountains above 2000 metres are shown in bold type.
Vitosha Boulevard

Vitosha Boulevard (Bulgarian: булевард „Витоша“, often called just „Витошка“, Vitoshka) is the main commercial street in the centre of Sofia, the capital of Bulgaria, which has stores, restaurants and bars. It extends from the St Nedelya Square to the Southern Park. Many high-end fashion labels have outlets on Vitosha boulevard and the neighbouring streets: Versace, Escada, Bulgari, D&G, La Perla, Lacoste, Van Laak, Ermenegildo Zegna, Tru Trussardi, Moreschi, Marella, Max Mara, Gianfranco Ferré, Emporio Armani, Tommy Hilfiger, Boss, Baldinini. Among the notable buildings, located on the boulevard are: The National Palace of Culture, The Palace of the Courts, the house where the famous Bulgarian poet Peyo Yavorov lived and died. The corner of Vitosha and Patriarch Evtimiy boulevards, so called the Pharmacy (Bulgarian: Аптека), is a popular place for meetings.
The boulevard is named after Vitosha, the mountain near Sofia. It was an unadjusted street during the Ottoman rule of Bulgaria and acquired the name Vitoshka ulitsa ("Vitosha Street") after the Liberation in 1883. The street was initially built up with low one-storey houses, but turned into an imposing trade street in the Interwar period as massive public buildings were constructed, changing Vitoshka's appearance completely.
According to a 2007 Cushman & Wakefield, Inc. study, Vitosha Boulevard is the world's 22nd most expensive trade street. [1][2] [3][4]
In May 2007, a renovation of the boulevard was announced, which aimed to restore the style of 1930s Sofia. Historical benches and street lights were added, as well as Art Nouveau round kiosks, more green areas, fountains, open-air bars, and a clock tower at the St Nedelya Church displaying the time in various world capitals.[5]
In March 2013, reconstruction works on the boulevard started.
In summer 2015, there was another renovation of the boulevard completing the entirely pedestrian zone of the boulevard between Patriarch Evtimiy Blvd. and Alabin Str.
The north end of the pedestrian part of the boulevard is served by Serdika and Serdika II stations of the Sofia Metro as well as several tram lines, while the south end is served by NDK and NDK II metro stations and trolleybus lines.
Bulgarians in Italy

The Bulgarians in Italy are one of the sizable communities of the Bulgarian diaspora in Western Europe. There are about 120,000 Bulgarians in Italy according to the Bulgarian government. There are Bulgarian Orthodox parishes in Rome and Milan. Major centres of Bulgarian migration are Milan, Bologna, Florence and Torino.
In the early 7th century AD, groups of Bulgars, one of the ancient peoples that participated in the ethnogenesis of the modern Bulgarians, settled in the Italian Peninsula. The main migration was headed by Altsek, a Bulgar leader who initially joined the Avar Khaganate before switching allegiance to the Germanic Lombards. Altsek and his people arrived in the Exarchate of Ravenna, where Grimoald I of Benevento invited them to populate the Duchy of Benevento. According to the Gesta Dagoberti I regis Francorum, Altsek's Bulgars settled in what are today the communes of Isernia, Bojano and Sepino. Altsek remained the leader of the Bulgar-populated areas, bearing the title gastald.
It is uncertain whether this Altsek can be identified with another Bulgar lord, Altsiok. According to the Chronicle of Fredegar, Altsiok deserted the Avar Khaganate in 631–632. Altsiok settled in Bavaria with 9,000 Bulgars under Frankish king Dagobert I. Altsiok is known to have moved to the Venetian March with his 700 remaining men after Dagobert I slaughtered most of his people.
Paul the Deacon in his Historia Langobardorum writing after the year 787 says that in his time Bulgars still inhabited the area, and that even though they speak "Latin," "they have not forsaken the use of their own tongue." In later times they had evidently become completely assimilated.
Human graves of a steppe nomadic character as well as horse burials dated to the second half of the 8th century AD attest to the presence of Bulgars in the Molise and Campania regions. Toponyms containing the root bulgar and personal names such as Bulgari and di Bulgari continued to appear in medieval documents relating to the Italian Peninsula.
In the 17th century, Bulgarian Roman Catholics often visited Rome in their attempts to negotiate support for a Bulgarian uprising against the Ottoman Empire. Prominent religious and public leaders such as Petar Bogdan and Petar Parchevich spent time in the city (see Chiprovtsi Uprising). The first book printed in modern Bulgarian, Abagar, was published in Rome in 1651.
Based on Demo Istat statistics
Hisarya, Bulgaria

Hisarya (Bulgarian: Хисаря [xiˈsarʲɐ], also known as Hisar, Hissar or Hissarya, formerly: Toplitsa) is a small town and a major spa resort in Plovdiv Province, central Bulgaria. The town is located at the southern foothills of the Sredna Gora mountain range facing the Upper Thracian Plain.
Hisar means 'fort, castle' in Arabic. The word was adopted in Persian and Ottoman Turkish.
The town was founded thousands of years ago probably on account of its hot springs. Some prehistoric remains have been found in what is now the town centre. Later, it became a Thracian city and, when Thrace fell to the Romans and became a Roman province, Hisarya became a Roman town — one of the three most important towns in the province. At times it was called Augusta, Diocletianopolis (after emperor Diocletian), and a couple of other names. It was a famous resort even in those times, which is proved by the fact that emperor Septimius Severus visited the city.
Many Roman ruins are visible everywhere — public buildings, a small amphitheatre, the barracks of the Roman garrison, the foundations of a couple of the oldest churches in Bulgaria, as well as the best-preserved Roman city walls in Bulgaria. The southern gate is known as "The Camels", because it had broken in the middle and looked like two camels facing each other, before it was partially restored in the early 20th century.
In medieval times it was known as Sebastopolis and, later on, as Alexiopolis or Neokastron.
After the fall of the Roman Empire, the prosperous city declined. When it was included within the borders of Bulgaria, it was just a minor fortified town. During the Turkish rule, it further declined and, at some point, the once-prosperous city was just a couple of small houses in the midst of many Roman ruins, which peasants from the nearby villages used for a stone quarry, destroying most of them in the process.
After the liberation of Bulgaria in 1878, Hisarya was included in the province of Eastern Rumelia; in 1885 it became a part of Bulgaria.
It prospered once again when the mineral springs were rediscovered and the place became a popular recreation spot.
After Bulgaria joined EU in 2007 various financing programs were used to recover the ancient ruins and renovate the park and street infrastructure, which recreates the town intensively and constantly and turns it again into a real gem of the Bulgarian spa, nature and historic heritage. The century-old trees in the parks, which are the habitat of numerous bird species, the renovated new modern large spa hotel centres with sport, spa and recreation areas and the brand new cosy luxurious smaller hotels and affordable guesthouses turn Hisarya again into a preferred resort for relaxation, health recovery, illness treatment and loved place for business seminars and events for foreign and Bulgarian visitors.
Hisarya Cove in Smith Island, South Shetland Islands is named after Hisarya.
Belasica

Belasica (Macedonian and Bulgarian: Беласица, also translit. Belasitsa or Belasitza, Ottoman Turkish: بلش Turkish: Beleş), Belles (Greek: Μπέλλες, Bélles) or Kerkini (Greek: Κερκίνη, Kerkíni;), is a mountain range in the region of Macedonia in Southeastern Europe, shared by northeastern Greece (about 45%), southeastern North Macedonia (35%) and southwestern Bulgaria (20%).
The mountain range is fault-block mountain about 60 km (37.28 mi) long and 7 to 9 km (4.35 to 5.59 mi) wide and is situated just northeast of Dojran Lake. The highest point is Radomir (Kalabaka) at 2,031 m, with elevation otherwise ranging between 300 and 1900 m above sea level. The borders of all three countries meet at Tumba Peak. The climate in the area shows strong Mediterranean influence.
The area of Belasica became a euroregion in 2003. Two football teams are named after the mountain range, PFC Belasitsa from the nearby Bulgarian town of Petrich and FC Belasica from Strumica in North Macedonia.
Since ancient times Greeks refer to the range as Ὄρβηλος (Greek: [ˈor.vi.los], Ancient Greek: [ˈor.bɛː.los]). According to the ancient authors it was a mountain range in the border area between Thrace and Macedonia. It is generally equated today with the modern Belasica. The name Órbēlos is probably derived from the ancient Thracian/Paionian toponym of the mountain, which means "shining mountain", from belos – "blazing" or "shining", and or – "mountain". It was known for its Dionysos cult.
The area is also particularly famous for the Battle of Kleidion of 1014, which proved crucial for the fall of the First Bulgarian Empire.
Kongur Glacier on Smith Island, South Shetland Islands is named after the peak and nature reserve of Kongur on Belasitsa Mountain.
Pilatus (mountain)

Pilatus, also often referred to as Mount Pilatus, is a mountain massif overlooking Lucerne in Central Switzerland. It is composed of several peaks, of which the highest (2,128.5 m [6,983 ft]) is named Tomlishorn.
The whole mountain range stretches at least from the Lopper just opposite from Stansstad to the east as far as at least to the Mittaggüpfi (1,917 m [6,289 ft]) and the Risetestock (1,759 m [5,771 ft]) to the west on the border between LU and OW.
The highest peak, Tomlishorn (2,128.5 m [6,983 ft]), and the other peaks, such as Widderfeld (2,076 m [6,811 ft]) even further west than the Tomlishorn on the border between LU and OW, Matthorn (2,040 m [6,690 ft]) to the south, the Klimsenhorn (1,906 m [6,253 ft]) to the north (NW), and Rosegg (1,974 m [6,476 ft]) and Windegg (1,673 m [5,489 ft]) to the east, both on the border of NW and OW, should only be approached with appropriate Alpine hiking equipment.
Jurisdiction over the massif is divided between the cantons of Obwalden (OW), Nidwalden (NW), and Lucerne (LU). The main peaks are right on the border between Obwalden and Nidwalden.
The top can be reached with the Pilatus Railway, the world's steepest cogwheel railway, from Alpnachstad, operating from May to November (depending on snow conditions) and the whole year with the aerial panorama gondolas and aerial cableways from Kriens. Tomlishorn is located about 1.3 km (0.81 mi) to the southeast of the top cable car and cog railway station. Two other peaks, closer to the stations are called Esel (Donkey, 2,118 m [6,949 ft]), which lies just east over the railway station, the one on the west side is called Oberhaupt (Head-Leader, 2,105 m [6,906 ft]).
During the summer, the "Golden Round Trip" — a popular route for tourists — involves taking a boat from Lucerne across Lake Lucerne to Alpnachstad, going up on the cogwheel railway, coming down on the aerial cableways and panorama gondolas, and taking a trolleybus back to Lucerne.
A few different local legends about the origin of the name exist. One claims that Pilatus was named so because Pontius Pilate was buried there. However, a similar legend is told of Monte Vettore in Italy. Another is that the mountain looks like the belly of a large man, Pilate, lying on his back and was thus named for him. The name may also be derived from "pileatus", meaning "cloud-topped."
Numbered amongst those who have reached its summit are Conrad Gessner, Theodore Roosevelt, Arthur Schopenhauer (1804), Queen Victoria and Julia Ward Howe (1867).
The cog railway opened in 1889. That same year, Leonardo Torres Quevedo presented his innovative cable car project for public transport, but it was dismissed by the country's authorities.
The mountain has fortified radar (part of the Swiss FLORAKO system) and weather stations on the Oberhaupt summit, not open to the public view and used all year round.
In The Chalet School Does It Again. (1955) Elinor Brent-Dyer retells the Pilate burial place legend.
Mount Pilatus plays a pivotal role in the conclusion of Brad Thor's fiction novel Lions of Lucerne.
Vitosha, Sofia

42°39′14″N 23°15′5″E﻿ / ﻿42.65389°N 23.25139°E﻿ / 42.65389; 23.25139Vitosha (Bulgarian: Витоша [ˈvitoʃɐ]) is one of the 24 districts of Sofia, situated in the southern parts of the City on the foot of the Vitosha mountain. As of 2006 it has 42,953 inhabitants. The district includes 7 neighbourhoods: Boyana, Simeonovo, Dragalevtsi, Pavlovo, Buxton, Manastirski Livadi, and Knyazhevo as well as two villages Vladaya and Marchaevo. It is among the richest and greenest districts in Sofia and Bulgaria with many beautiful residences, houses, villas and residential complexes.
There are 8 schools and 7 chitalishta (something like a library) with 102,000 volumes.
The Lycée Français Victor Hugo, a French international school, is in the Maxi Complex in Vitosha.
Vitosha Mountain TV Tower

Vitosha Mountain TV Tower, better known as Kopitoto (Bulgarian: Копитото, "The Hoof") after the rock outcrop (1,348 m or 4,423 ft) it stands on, is a 186-metre (610 ft) tall TV tower built of reinforced concrete on Vitosha Mountain near Sofia, Bulgaria. The footprint of the tower has the shape of a hexagon with three of the sides extended (i.e. almost triangular). From the tower there is a commanding view of Sofia, and the tower can be seen from everywhere in Sofia, making it a landmark of Sofia's skyline. It is the second tallest television tower in Bulgaria.
42°38′13″N 23°14′38″E﻿ / ﻿42.63694°N 23.24389°E﻿ / 42.63694; 23.24389
Mahasiswi Baru

Mahasiswi Baru adalah sebuah film drama komedi Indonesia tahun 2019 yang disutradarai oleh Monty Tiwa dan ditulis oleh Jujur Prananto bersama Monty Tiwa. Film ini menceritakan seorang mahasiswi berusia 70 tahun yang memaksakan diri melanjutkan studi ke sebuah universitas. Film tersebut dibintangi oleh Widyawati, Morgan Oey, Mikha Tambayong, Umay Shahab, Sonia Alyssa, Slamet Rahardjo, Karina Suwandi, Iszur Muchtar, dan Ence Bagus. Film ini dirilis pada 8 Agustus 2019, bertepatan dengan masuknya semester baru mahasiswa di beberapa universitas.
Di usianya yang sudah lanjut, Lastri (Widyawati) ingin sekali kuliah di perguruan tinggi. Saat menjadi mahasiswi baru, Lastri bersahabat dengan Danny (Morgan Oey), Sarah (Mikha Tambayong), Erfan (Umay Shahab) dan Reva (Sonia Alyssa). Mereka membentuk sebuah geng yang sering membuat kehebohan di kampus serta menimbulkan kericuhan. Hal tersebut membuat anak Lastri, Anna (Karina Suwandi), pusing menghadapi ibunya yang ikut-ikutan bandel seperti pulang larut malam dan sering keluyuran. Kuliah Lastri mulai dipertaruhkan saat Chaerul (Slamet Rahardjo), dekan fakultas, merasa Lastri tak pantas melanjutkan kuliah karena keonarannya di kampus.
Ide cerita film Mahasiswi Baru datang dari kisah seorang nenek yang kembali menuntut ilmu di sebuah kampus hingga akhirnya lulus. Ide ini lalu dikembangkan menjadi sebuah film bergenre drama komedi. Pengambilan gambar utama berjalan selama 21 hari di Yogyakarta. Menurut Monty Tiwa selaku sutradara, tantangan dalam produksi film ini adalah menambal perbedaan umur antara pemain senior seperti Widyawati dan Slamet Rahardjo dengan para pemain junior. Para pemain muda sendiri mengaku memanfaatkan syuting tersebut untuk banyak belajar dengan kedua aktor senior tersebut.
Mahasiswa

Mahasiswa adalah sebutan bagi orang yang sedang menempuh pendidikan tinggi di sebuah perguruan tinggi yang terdiri dari Universitas, Institut, Sekolah Tinggi, Politeknik, Akademi, dan Akademi Komunitas.
Hingga saat ini, mahasiswa di berbagai negara mengambil peran penting dalam sejarah suatu negara. yang terjadi di Indonesia, misalnya yang saling bersangkutan, Tragedi Orde Lama yang dilanjutkan Tragedi Orde Baru:
Consentrasi Gerakan Mahasiswa Indonesia

Consentrasi Gerakan Mahasiswa Indonesia (CGMI) adalah sebuah organisasi mahasiswa di Indonesia yang terkait dengan Partai Komunis Indonesia (PKI). CGMI didirikan pada tahun 1956, melalui penggabungan kelompok-kelompok mahasiswa yang dipimpin oleh komunis di Bogor, Bandung dan Yogyakarta (yang telah muncul pada awal tahun 1950-an). Pada saat pendiriannya, CGMI memiliki anggota sekitar 1.180 orang.
Pada awal tahun 1960, CGMI mengeklaim keanggotaannya berjumlah sekitar 7.000 orang. Cabang Yogyakarta dan Bandung mengklaim keanggotaan masing-masing sekitar 1.750 anggota. Organisasi ini mengklaim memiliki 500 anggota di Surabaya, 400 anggota di Malang, dan 300 anggota di Universitas Indonesia di Jakarta. Organisasi mahasiswa saingannya memperkirakan keanggotaan CGMI sekitar 4.000 orang. Pada tahun 1963, CGMI mengklaim keanggotaan sekitar 17.000 orang. Ekspansi ini dapat dijelaskan, setidaknya sebagian, karena perekrutan di berbagai lembaga yang didirikan oleh Partai Komunis (seperti UNRA). Secara resmi sebagai organisasi non-partisan, CGMI adalah satu-satunya gerakan mahasiswa yang terbuka untuk mahasiswa tanpa memandang orientasi politik dan agama. Namun, sebagian besar anggota CGMI adalah pendukung Partai Komunis.
CGMI menjalankan berbagai kampanye sosial dan politik. CGMI berkampanye menentang imperialisme (Belanda, Inggris dan Amerika), mendukung pemerintah nasional melawan pemberontakan PRRI. CGMI menentang keras perpeloncoan terhadap mahasiswa baru. Organisasi ini mengkampanyekan peningkatan tunjangan mahasiswa dan pengurangan harga literatur mahasiswa. Dalam hal budaya, CGMI mengkampanyekan 'budaya rock n' roll' (yang dianggap tidak Indonesia). Organisasi ini juga menyelenggarakan kegiatan olahraga, seperti tenis meja dan bulu tangkis. CGMI juga menyelenggarakan perjalanan wisata untuk mahasiswa.
Hardoyo (Anggota DPR) menjadi presiden nasional CGMI pada tahun 1962. Pada paruh pertama tahun 1960-an, bentrokan antara organisasi mahasiswa yang pro dan anti-pemerintah mengguncang banyak universitas di Indonesia. CGMI termasuk dalam kubu pro-pemerintah, mendukung GMNI. CGMI menuntut agar organisasi mahasiswa pro-Masyumi dilarang (Masyumi telah dilarang).
CGMI mengadakan kongres ketiganya tepat sebelum pengambilalihan kekuasaan oleh militer pada tahun 1965. Soekarno berpidato di depan kongres pada tanggal 29 September 1965. CGMI dilarang setelah pengambilalihan oleh militer. Pertama kali "dibekukan" oleh pemerintah pada tanggal 1 November 1965.
Tiara

Tiara (dari bahasa bahasa Latin: tiara, dari bahasa bahasa Yunani Kuno: τιάρα, bersumber dari bahasa yang lebih tua bahasa Persia Kuno: tiyārā) adalah sejenis mahkota. Istilah ini dapat merujuk kepada dua kemungkinan jenis mahkota.
Secara tradisional, tistilah "tiara" merujuk kepada mahkota tinggi, sering kali berupa tabung yang meruncing di ujungnya, terbuat dari kain atau kulit, serta dihiasi dengan pola hias yang raya dan kaya. Mahkota ini digunakan raja dan kaisar pada peradaban purba di Mesopotamia. Bangsa Asiria menambahkan tanduk banteng sebagai hiasan yang melambangkan otoritas dan kekuasaan serta lingkaran bulu pendek di sekitar puncak mahkota. Tiara pada makhota Kekaisaran Persia lebih mirip kerucut terpotong tanpa tanduk atau bulu, tetapi dihiasi lebih banyak permata, dengan kerucut kecil pada puncaknya.
Ratu Elizabeth II disebut memiliki koleksi tiara paling banyak dan paling berharga di dunia, kebanyakan adalah pusaka Kerajaan Inggris. Ia terkadang mengenakannya dalam kegiatan khusus.
Dalam Gereja Katolik Roma, tiara kepausan adalah topi tinggi yang dikelilingi tiga mahkota bersusun yang menopang bola dunia dan berpuncak pada salib. Mahkota ini dikenakan Paus pada upacara tertentu, melambangkan otoritas dan kekuasaan. Sejak Paus Paulus VI menyingkirkan tiaranya pada Konsili Kedua Vatikan, Tiara kepausan tidak pernah dikenakan lagi. Paus Benediktus XVI bahkan menghilangkan tiara dari lambang kepausannya, menggantikannya dengan mitra (akan tetapi lambang tiara susun tiga ini masih digunakan dalam Lambang Vatikan).
Kini tiara juga dapat dikenakan oleh rakyat kebanyakan meskipun dahulu hanya boleh dikenakan oleh bangsawan, raja dan ratu. Pengantin wanita dapat mengenakan tiara sebagai bagian dari busana pengantinnya. Tiara juga digunakan sebagai lambang pemenang dalam kontes kecantikan seperti dalam Miss Universe, Miss World, Putri Indonesia dan Miss Indonesia.
Denver Nuggets

Denver Nuggets adalah tim bola basket Amerika yang tergabung dalam National Basketball Association. Tim ini berbasis di Denver, Colorado. Tim ini bermain di wilayah Barat di divisi Baratdaya.
Didirikan pada tahun 1967. Klub ini memainkan pertandingan kandangnya di Pepsi Center sejak tahun 1999. Seragam mereka berwarna biru dan putih. Gelar yang diraih adalah juara NBA divisi barat selama 7 kali.
Pada musim NBA 2020–2021, Jokić dinobatkan sebagai Pemain Paling Berharga NBA, menjadi center pertama sejak Shaquille O'Neal pada tahun 2000 dan pemain pertama dalam sejarah franchise Nuggets yang memenangkan penghargaan tersebut. Dia juga menjadi pemain Serbia pertama, pemain Eropa ketiga secara keseluruhan (bersama dengan Dirk Nowitzki dari Jerman dan Giannis Antetokounmpo dari Yunani), dan pemain internasional keenam yang pernah memenangkan penghargaan (bersama dengan Hakeem Olajuwon dari Nigeria, Tim Duncan dari Kepulauan Virgin AS, Steve Nash dari Kanada, Nowitzki dari Jerman, dan Antetokounmpo dari Yunani). Jokić juga menjadi pemain dengan draft terendah di #41, dan pemain pertama dalam sejarah NBA yang terpilih di putaran kedua draf era umum, untuk memenangkan penghargaan MVP. Meskipun Nuggets menyelesaikan musim dengan posisi unggulan ketiga di Wilayah Barat dan mengalahkan lawan putaran pertama mereka, Portland Trail Blazers, dalam enam pertandingan, hilangnya guard Jamal Murray karena robekan ACL menjadi faktor pada gugurnya mereka dari unggulan kedua Phoenix Suns.
Pada musim 2021-2022, Denver Nuggets mendapatkan cedera besar kedua, di mana Michael Porter Jr. cedera punggung. Terlepas dari cedera, Jokić dan power forward Aaron Gordon membawa Nuggets ke posisi unggulan keenam, Jokić juga menjadi pemain pertama dalam sejarah NBA yang mengumpulkan 2.000 poin, 1.000 rebound, dan 500 assist dalam satu musim. Jokić kemudian menerima Kia MVP Award untuk tahun kedua berturut-turut, dan center pertama yang melakukannya sejak Moses Malone pada tahun 1982 dan 1983. Di babak pertama playoff, Nuggets kalah lima game dari Golden State Warriors, yang kemudian memenangkan kejuaraan.
Pada musim 2022-23, Nuggets mengamankan posisi unggulan teratas di Wilayah Barat dengan 53 kemenangan dan 29 kekalahan, lebih dua pertandingan dari Memphis Grizzlies. Nuggets mengalahkan Minnesota Timberwolves 4–1 di babak pertama playoff 2023, sebelum mengalahkan Phoenix Suns 4–2 di Semifinal Konferensi. Dominasi playoff Nuggets berlanjut di Conference Finals; dipelopori oleh permainan apik dari Jokić yang dinobatkan sebagai Pemain Paling Berharga (MVP) Final Wilayah Barat, Nuggets menyapu bersih Los Angeles Lakers dalam empat pertandingan untuk melaju ke Final NBA pertama mereka. Ini juga menjadi pertama kalinya Nuggets mengalahkan Lakers dalam seri playoff (sebelumnya 0–7 melawan mereka), serta sapuan seri playoff pertama dalam sejarah waralaba tersebut. Di Final NBA, pada 12 Juni 2023, Nuggets akan mengalahkan juara Wilayah Timur Miami Heat 4–1 untuk memenangkan kejuaraan NBA pertama mereka, dengan Jokić menerima Penghargaan Pemain Paling Berharga Final NBA.
Catatan:
Hafiz Indonesia

Hafiz Indonesia adalah sebuah ajang pencarian bakat religi yang ditayangkan di RCTI selama bulan Ramadan. Acara ini merupakan salah satu program unggulan RCTI yang menampilkan kemampuan anak-anak dalam melafalkan dan menghafal rangkaian ayat-ayat Al-Quran.
Program ini memperoleh penghargaan dari Komisi Penyiaran Indonesia sebagai "Program Acara Ramadhan Terbaik" pada 7 Agustus 2014. Hafiz Indonesia memenangkan Panasonic Gobel Awards untuk kategori "Program Anak Terbaik" selama 2 tahun berturut-turut (2014 dan 2015).
Musim pertama Hafiz Indonesia digelar tahun 2013. Acara ini tayang setiap hari Senin-Jumat pukul 14.30 WIB mulai tanggal 8 Juli 2013 sampai 6 Agustus 2013. Juara 1 Hafiz Indonesia 2013 adalah Hilya.
Musim kedua Hafiz Indonesia ditayangkan setiap hari pukul 14:00-16:00 WIB pada bulan Ramadan 1435/Juli 2014. Hadir dengan dengan format yang baru, sebanyak 32 anak dari seluruh Indonesia menampilkan kemampuan dalam menghafalkan dan melafalkan ayat-ayat Al-Quran dengan melalui 5 tahap, yaitu:
Musim ini acara dibawakan oleh Irfan Hakim dengan empat juri yaitu Syeikh Ali Jaber, Prof. Dr. Nasaruddin Umar, Prof. Dr. Amir Faishol Fath, dan Lulu Susanti. Hafiz terbaik tahun 2014 diperoleh oleh peserta berusia 6 tahun asal Bangka yang bernama Musa, yang kemudian lebih dikenal dengan sebutan Musa Hafiz kecil.
Acara ini dilanjutkan berturut-turut setiap tahunnya. Sejak 2014 setiap musimnya memiliki format nama Hafiz Indonesia [tahun], misalnya Hafiz Indonesia 2024.
Pada tahun 2020, babak audisi lebih dikenal dengan Ikhtirah dan tidak ada babak Syafaat. Babak Wildcard ditayangkan 1 hari setelah Ikhtirah 4. Sejak 2017 diperkenalkan Juri Nabila Abdul Rahim Bayan.
Pada tahun 2025, peserta Hafiz Indonesia didampingi mentor dari alumni Hafiz Indonesia musim sebelumnya. Yaitu Aida (Juara 1 Hafiz Indonesia 2018), Arim (Juara 4 Hafiz Indonesia 2019), Lukman (Juara 1 Hafiz Indonesia 2022), Akil (Juara 1 Hafiz Indonesia 2023), serta Sulaiman (Juara 2 Hafiz Indonesia 2023).
Catatan: