davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Средно образование в Германия

В Германия след завършване на основно образование (началния курс и 4-годишния среден, прогимназиален курс, Volksschulzeit) учениците имат възможност след преминаването на изпити да продължат образованието си в средно училище (горния курс на средното образование).
Гимназиите са най-добрите средни училища, които предоставят най-добра възможност за следване в университет. В тях може все още да се усети силно влияние на класическото образование. Едно от типичните проявления на това влияние са използваните до неотдавна латински имена на класовете:
Основно училище

Основно училище е вид училище, в което се води обучение на равнище основно образование (предхождащо завършването на средно образование).
Първото основно училище на територията на днешна България се смята, че е било това в град Чипровци. . Създадено е през 1624 г. от архиепископ Илия Маринов и е наследено от съвременното основно училище „Петър Парчевич“. Петър Парчевич е един от първите възпитаници на това училище.
До влизането в сила на съответните разпоредби от Закона за предучилищното и училищното образование, в България основното образование е с продължителност първоначално 7, а впоследствие – 8 години и се осъществява на два етапа – начален (от първи до четвърти клас) и прогимназиален (от пети до седми, съответно осми, клас). Основно образование се получава в основни (първи до седми/осми клас), начални (първи до четвърти клас) или прогимназиални училища (пети до седми/осми клас).
Съгласно влезли в сила от 14 ноември 2015 г. разпоредби на Закона за предучилищното и училищното образование, обучението за придобиване на основно образование се осъществява от I до VII клас включително в два етапа:
Национален учебен комплекс по култура

Националният учебен комплекс по култура с лицей за изучаване на италиански език и култура с участието на Република Италия, съкратено НУКК, е учебно заведение към Министерство на културата в София, квартал Горна баня. Провежда обучение и възпитание на деца на възраст от 4 до 19 години. Асоцииран е с ЮНЕСКО.
Създаден е с постановление на Министерския съвет от 19 ноември 1976 г. Започва работа от учебната 1976/7 година с 1 първа група на детската градина, паралелка първи клас и паралелка пети клас. През май 1992 г. с постановление на МС гимназиалната му степен се преобразува в Лицей с изучаване на италиански език и култура с чуждестранно участие. По-късно е преименуван на Национален учебен комплекс по култура с лицей с изучаване на италиански език и култура.
Според сайта на училището „в основата на създаването на училището стоят идеите на италианската педагожка д-р Мария Монтесори, която развива педагогическа теория за обучение и възпитание чрез изкуството за развитие на индивидуалните възможности на децата и младежите; за уважение към личността на детето и развитие на таланта на децата; за освобождаване на личността на детето от всякакви притеснения“.
Комплексът включва:
Училище

Училището е вид учебно заведение, което хората посещават обикновено в своите детски и младежки години, за да придобият знания. Ролята му е не само образователна, но също така възпитателна и социална. Със съответните определения, обхватът на понятието може допълнително да се разшири (например, по отношение на възрастта на обучаемите) или стесни (по отношение на профила на преподаваните знания).
През вековете е имало мъжки и девически училища, които делят учениците по пол, както и смесени. В днешно време съществуват т. нар. професионални училища, които дават образование, отнесено към дадена професия, както и училища по изкуствата и профилирани училища. По отношение начина на финансиране, биват държавни и частни.
Първите училища в България са основани през IX век от княз Борис при пристигането на учениците на Кирил и Методий – това са Преславската и Охридската книжовни школи. Тяхната цел е била обучаването на българските духовници в грамотност с новата азбука. Но освен това в Охрид св. Климент е преподавал и редица други знания, които са били важни за обикновения живот, например как се облагородяват плодни овошки.
В историята на България важна роля изиграват и килийните училища които през Възраждането се обособяват към българските църкви и манастири.
След килийните училища се появяват и елинските светски училища, а след тях и елино-българските училища, като преходен етап към светското новобългарско училище.
Други училища са били взаимните училища. Тяхното възникване е предизвикано от липсата на преподаватели. В тези училища учителя преподавал на по-напредналите ученици, те от своя страна предавали знанията си на другите, които преподавали на следващите.
След взаимоучителните училища се появяват и класните училища.
Скопско българско педагогическо училище

Педагогическото българско мъжко училище в Скопие има за цел да подготвя учители за голямата скопска епархия и за цяла Македония. Педагогическите курсове от Солунската българска мъжка гимназия се преместват в скопското училище, което дотогава е четирикласно. Към училището е създаден пансион, а на способните и заслужили българчета се дават стипендии.
Учебното заведение е наследник на мъжкото непълно четирикласно училище в Скопие. По това време в града има и девическо четирикласно непълно училище. През учебната 1895 – 1896 година Българската екзархия обявява мъжкото училище за педагогическо, като разкрива I педагогически курс. Така училището се преобразува в Третокласно и педагогическо, а през следващата 1896 – 1897 година училището има вече и II курс. Училището се помещава в преправено общинско здание до църквата „Света Богородица“. Броят на учениците постоянно се увеличава и Скопското училище е сред най-посещаваните в Македония. През първата година 10 учители обучават 200 ученици, а на следващата година достигат бройка от 250 ученици.
Успоредно с педагогическото училище е създадено и Българско девическо четирикласно училище, което през първата година има 50 ученички и 5 учителки. И двете училища се управляват от общ директор, назначаван от Българската екзархия.
В 1902 година се открива и Българско свещеническо училище. Разпределението на часовете в трите български училища – мъжкото педагогическо, девическото и свещеническото, се съгласува между учителите в тях и с Българската екзархия.
В Девическото училище през учебната 1901/1902 година управителят Иван Благоев преподава български език, физика и антропология, а учителите от мъжкото училище Димитър Галев – педагогика и Никола Янишлиев – пеене, химия, минералогия, антропология. Училището става петкласно от учебната 1902/1903 година; учители от мъжкото училище, които преподават тогава и в него, са отец Протасий (закон Божи), Д. Галев (педагогика), Н. Янишлиев (пеене, химия, минералогия) и Хр. Николов (френски).
Отделно в Скопие се отварят и сръбско училище през 1892 година, католическо училище през 1894 година и влашко училище през 1896 година, има и 2 гръцки и 1 еврейско училища.
Директор и главен учител през 1895 – 1898 година е Христо Матов, като за кратко прекъсва работа, защото е в затвора след разкритията на Винишката афера.
Училището просъществува до 1913 година. Дейността му е възстановена по време на Първата световна война (1915 – 1918).
Технологическо училище „Електронни системи“

Технологично училище „Електронни системи“ (с абревиатура: ТУЕС) към Технически университет – София е специализирано техническо училище в София. Разположено е в ж.к. „Младост 1“, близо до УМБАЛ „Света Анна“ (Окръжна болница). Към 2024 г. временно изпълняваща длъжността директор на училището е ст. преп. д-р Веселка Христова.
Създадено през 1988 г., то има за цел да подготвя кадри със средно образование в областта на компютърните науки и информационните технологии. Първоначално директор е Златка Петрова, а заместник-директор е Стефан Чернаев. Дълги години директор на училището е д-р Анатол Френски.
Училището се разполага в блокове 8 и 9 на ТУ – София.
Изучаването на специализирани учебни дисциплини започва още първата година на учебния курс и се засилва с всяка изминала учебна година.
Институт по математика и информатика

Институт по математика и информатика (ИМИ) при Българска академия на науките е научноизследователски институт за фундаментални и приложни изследвания и подготовка на висококвалифицирани кадри в областта на математиката и информатиката.
За рождена дата на ИМИ се приема 27.10.1947 г. На този ден Управителният съвет на БАН приема план за научната дейност през 1947/1948 г., който полага основите за откриването на научноизследователски институти по отделни научни направления, в това число Математически институт.
През 1949 г. е учреден Математически институт (МИ) при физико-математическия клон на Академията и за негов ръководител е определен акад. Любомир Чакалов.
През 1961 г. МИ се преименува в Математически институт с изчислителен център (МИ с ИЦ), през 1972 г. – в Институт по математика и механика с изчислителен център (ИММ с ИЦ), през 1994 г. – в Институт по математика (ИМ). Сегашното име – Институт по математика и информатика датира от 1995 г.
Сред важните дати в развитието на ИМИ са:
В съответствие с европейските приоритети и научноизследователски програми, както и със световните тенденции за развитие на математиката и информатиката, ИМИ-БАН извършва научни и научно-приложни изследвания в областта на:
Математически структури:
Математическо моделиране:
Математическа информатика:
Моделиране на процеси в сферата на образованието по математика и информатика.
Важна част от политиката на ИМИ е участие в образователните програми по математика и информатика като осигурява обучението на магистри и докторанти, изявени ученици (в това число подготовка на националните отбори по математика, информатика и математическа лингвистика), преквалификация на учители, подготовка на студенти и докторанти за научна работа.
В института действат над 10 постоянни научни семинара. От ИМИ или със съдействието на Института се издават 5 научни и научно-методически списания.
Поддържа се богата библиотека, която е сред най-добрите в Югоизточна Европа в областта на математическите науки.
Ежегодно ИМИ участва активно в голям брой проекти на национално, регионално и международно ниво.
Всяка година Институтът посреща над 200 известни чуждестранни учени, организира над 10 научни конференции, семинари, школи.
Приложна математика

Приложна математика е клон на математиката, който изучава приложението на математически методи в други области на науката. Основното приложение на приложната математика е приблизителното изчисление на решения с помощта на компютри, за това и дисциплината преживява бурно развитие в последните десетилетия заедно с развитието на информационните технологии.
Тази всестранна наука има приложение в химията, биологията, физиката, икономиката, техническите науки и др. Множество открити от математиката правила се оказват валидни в природата и така приложната математика е като мост към по-пълното разбиране на принципите и законите ѝ. Много наглед случайни природни явления се обясняват съвсем точно с математически уравнения. Дори сложни социални и обществени закономерности намират своето логично обяснение, благодарение на принципите на приложната математика.
В същото време приложната математика има самостоятелно развитие, въз основа на разработените вече способи, които са вдъхновени от реални измервания. Има много спорове с различните науки, доколко е необходимо да се подхожда математически при анализа на съответните проблеми. Физиците често пъти гледат с учудване безрезултатните опити на математиците да докажат по стриктен начин съществуването на даден физически проблем, който вече е обяснен достатъчно добре и от гледна точка на физиката не се нуждае от допълнително доказване.
Две са основните групи на приложната математика:
Границата между чистата и приложната математика е размита, за това много области са обект на внимание от двете големи крила на математиката.
Други сходни математически дисциплини са:
Американски протестантски училища в Самоков

Американските протестантски училища в Самоков, създадени (мъжкото в Пловдив и девическото в Стара Загора) през 1860 г., са първите протестантски училища в България и сред най-ранните американски училища извън Съединените американски щати.
Техният наследник в светското образование – обединеният Американски колеж в София, е считан днес за най-старото американско училище извън територията на САЩ.
Девическото училище е преместено от Стара Загора в Самоков през 1871 г., като е преименувано в Девическо бордово училище през 1881 г. Започва в Самоков с директорка, 2 учителки и 35 ученички, които се увеличават до 120 девойки през 1900-те години. Задължителните държавни образователни стандарти са въведени след 1894 г., с което е приравнено с гимназиите в страната.
Мъжкото училище е преместено от Пловдив под името Богословски пастирски курс в Стара Загора през 1869 г. и в Самоков през 1872 г. Наречено е Богословска семинария, преименувана на Американски колегиум и богословски институт след 1881 г. В училището се обучават годишно по 90 младежи. Общодържавните образователни стандарти на българските гимназии са въведени в него след 1889 г.
След Първата световна война е взето решение за закриване на американските училища, но то не е изпълнено поради силния обществен натиск. През 1929 г. светското образование е прехвърлено в село Симеоново край София (сега неин квартал) под името Американски колеж, а Богословският институт е закрит. През 1932 г. в Самоков се открива Евангелска богословска семинария, съществувала до 1944 г.
Българско школо „Васил Левски“

Българско школо „Васил Левски“ (на английски: Bulgarian School „Vasil Levski“) е училище на българската общност в Лондон, Англия. Занятията се провеждат във фирмата организатор, която поема разходите по наема. Директор на училището е Милена Везенкова. През учебната 2016 / 2017 г. са записани над 240 деца, с годишна такса от 150 паунда.
Училището е лицензирано и вписано в „Списъка на българските неделни училища в чужбина“, утвърден със заповед на министъра на образованието, младежта и науката на България.
Организатор за създаването на училището е фирма „Ventex BG Ltd“, която поема разходите по наема. То отваря врати на 18 януари 2009 г. През първата учебна 2009 / 2010 г. са записани 20 деца, като с всяка година броят им нараства. През учебната 2016 / 2017 г. са записани над 240 деца.
Към училището има и предучилищна група, в която курса е по разговорен български и се изучават буквите от азбуката. Също така има клуб по български народни танци, който е безплатен за учениците.
През учебната 2016 / 2017 г. изучавани предмети са:
Килийно училище

Килийното училище е вид начално училище с църковно-религиозна насоченост. То съществува в българските земи през епохата на османското владичество.
През периода XV – XVIII век единствените училища са килийните. Първоначално възникват при черкви, манастири или техните метоси и имат обществен характер, а през XVII и XVIII век се появяват и частни (домашни) килийни училища, които се основават предимно от светски лица в частни сгради. Те се развиват върху основата на съхранената през годините на османското владичество средновековна българска книжовна традиция.
Учителите са предимно монаси и свещеници, а по-рядко – грамотни занаятчии или търговци. Преподавателят се занимава с всеки ученик поотделно. Докато обучава, той се занимава със занаята си. Обучението се води на гръцки, църковнославянски или на двата езика. Учебният процес има за цел да даде умения по четене, писане, църковно пеене и малко смятане. Понякога обучението се комбинира с изучаване на определен занаят. За учебници се използват църковно-служебни книги като „Часослов“, „Апостол“, „Псалтир“ и други. В тях получават образование част от по-сетнешните дейци на новобългарската просвета.
До появата на взаимните училища през първата половина на XIX век, килийните училища са единствените български училища по време на османското владичество. Килийното образование има елементарен религиозен характер, но това не пренасища просветното дело с църковност и догми. По времето на османското владичество, именно християнското възпитание е това, което запазва народностната идентичност и българско самосъзнание на хората.
Към XVIII век килийните училища са широко разпространени. В българските земи по това време функционират над 100 такива, сред които тези в София, Котел и Самоков, а и в Троянския, Етрополския и Рилския манастир. С времето килийното образование все повече се обогатява, като вече се четат и български книги като „История славянобългарска“ на Паисий Хилендарски. Постепенно с изграждането на системата на новобългарското образование, те престават да съществуват.
Възпитаници на Солунската българска мъжка гимназия

Това е списък с всички завършили VII клас, с матура и зрелостно свидетелство или със свидетелство за завършен клас, в Солунската българска мъжка гимназия по книгата на Георги Кандиларов, бивш директор на гимназията, „Българскитѣ гимназии и основни училища въ Солунъ (по случай на 50-годишнината на солунскитѣ български гимназии)“, 1930 година.
Възпитанички на Солунската българска девическа гимназия

Това е списък с всички завършили Солунската българска девическа гимназия по книгата на Георги Кандиларов, бивш директор на гимназията, „Българскитѣ гимназии и основни училища въ Солунъ (по случай на 50-годишнината на солунскитѣ български гимназии)“, 1930 година.
Учители в Солунската българска мъжка гимназия

Това е списък с всички учители, преподавали в Солунската българска мъжка гимназия, по книгата на Георги Кандиларов, бивш директор на гимназията, „Българскитѣ гимназии и основни училища въ Солунъ (по случай на 50-годишнината на солунскитѣ български гимназии)“, 1930 година.
Възпитаници на Солунската българска търговска гимназия

Това е списък с всички 33 ученици завършили VI клас, с матура и зрелостно свидетелство Солунската българска мъжка гимназия по книгата на Георги Кандиларов, бивш директор на гимназията, „Българскитѣ гимназии и основни училища въ Солунъ (по случай на 50-годишнината на солунскитѣ български гимназии)“, 1930 година.
90-о средно училище „Ген. Хосе де Сан Мартин“

90 средно училище „Ген. Хосе де Сан Мартин“ се намира в София.
Основано е на 15 септември 1976 г. Първоначално е наречено на българския комунист Вълчо Иванов. През 1993 г. тогавашното 90-о ЕСПУ приема името на легендарния революционер и освободител на Аржентина, Чили и Перу генерал Хосе де Сан Мартин. Разположено е на улица 204 в ж.к. „Люлин“.
Училището предлага образование, съобразено с националните и европейски стандарти, партнира си с училища и институции в България и чужбина.
На 2 юни 2012 г. (събота), около обяд, част от фасадата на училището се срутва, без да има пострадали. Инцидентът става вследствие на Пернишкото земетресение и обилните валежи в предходните дни.
От януари 2014 г. то започва да издава свой собствен училищен вестник.
Работническо училище (Охрид)

Работническото училище (на сръбски: Радничка школа) е бивша училищна сграда в град Охрид, Северна Македония. Сградата е обявена за значимо културно наследство на Социалистическа Република Македония през 1987 година. В нея е седалището на Института за защита на паметниците на културата и музей – Охрид.
Сградата е разположена на улица „Боро Шаин“ № 10 във Вароша. Построена в 1929 година върху изгорялата къща на Паунчевци. Построена е от Женското дружество „Свети Климент“, което поддържало училище за домакинско образование, по инициатива на протиница Драга Петрович. Пари за сградата дават охридските печалбари и видни охридски граждани – адвокатът Демостен Манев, търговецът Анастас Чорбев, книжарът Никола Герман, Йонче Паунчев и други. Строежът е ръководен от инженер Димитър Симонче.
Пръв директор на училището е Драга Петрович, а след нея дълго време охридчанката Марица Масин. По време на българското управление в града през Втората световна война сградата става българско училище. През учебната 1943/1944 година в нея учат гимназиалните класове, поради опасност от бомбардиране на сградата на гимназията. След войната сградата продължава да е домакинско училище до затварянето му в 1959 година от Събранието на община Охрид. Тогава в сградата е настанено Основното училище „Климент Охридски“. От 1961 до 1964 година в нея е разположено новооткритото Икономическо училище. След 1964 година сградата е закратво ученически интернат, а от 1965 година е изоставена и запустява до предаването ѝ на Института за защита на паметниците на културата и музей в 1973 година.
Сградата е в модерните за XX век стилове с ренесансови и барокови елементи. Има хоризонтална симетрия с характерни ложи, хармонично разположени прозоречни отвори, балюстради на балконите, стълбови с пиластри, завършващи с капители и друга орнаментика, характерна за класическия академизъм. Сградата е масивна с дървена междуетажна и покривна конструкция. Има частично вкопан сутерен от дялан камък, а приземието и етажа са изцяло градени с тухли. Най-голямо внимание е обърнато на южната фасада, където на втория етаж по цялата ширина има хоризонтала от балкони и ложи, завършващи със стилизирани тимпани с венци. Тимпаните се подпират на две двойки стълбове със строги капители. Частта на балконите е вертикално отделена с пиластри между прозорците, които завършват със строги капители. Балконската ограда е от керамички балюстради. Под балконите и ложите има конструктивни и декоративни вути. На южната фасада в средата е отделено място за училищна камбана. Покривният венец е с плитка профилация. Прозорците се редуват правоъгълни и полукръгли, като всички са разделени на полета.
Гимназия с преподаване на чужди езици „Екзарх Йосиф“

Гимназия с преподаване на чужди езици „Екзарх Йосиф“ (ГПЧЕ „Екзарх Йосиф“) е училище в град Разград.
В края на XIX век разградската общественост взема решение за построяването на нова сграда на местното училище. Проектът е възложен на австрийския архитект Фридрих Грюнангер и е осъществен за две години. Новата училищна сграда посреща за първи път свои ученици в мъжките паралелки през учебната 1885/1886 година. През 1895/96 г. курсът на обучение се разширява с откриването на VII клас, с което класното училище се превръща в едно от деветте пълни мъжки гимназии в страната. На 7 април 1902 г. училището приема името Пълна окръжна мъжка гимназия „Екзарх Йосиф І“ по повод 25-годишнината от народополезната дейност и с личната благословия на българския екзарх Йосиф I Български.
През 1890 г. в гимназията е регистрирана появата на първата в Разград и околността марксистка самообразователна група, започнала чествания на Деня на труда и на международната работническа солидарност.
През различните етапи от своето съществуване гиназията носи различни наименования, като от 1948 до 1991 се нарича „Никола Вапцаров”.
При изграждането на архитектурния облик на сградата арх. Грюнангер черпи вдъхновение от характерни за Западна Европа стилове. Тя преплита в себе си елементи на западноевропейското Средновековие в екстериора и барокови влияния в плана - пример за архитектурен историцизъм.
Сградата е двуетажна, а конструкцията ѝ е изградена от масивни носещи стени от каменна зидария. Подовата конструкция над първия етаж е стоманобетонна, но е представена в екстериор чрез каменна декорация. Във височина фасадата завършва с декоративен корниз и стръмен скатен покрив с дървена конструкция. В план тя е напълно симетрична – централен ризалит с главен вход, два странични кораба, завършващи с по-силно издадени ризалити. На фасадата отчетливо се четат готически влияния. Главният портал е подчертан от стъпаловиден гибел. Двата крайни ризалита завършват със стръмен скатен покрив, допълнен от шпилове. Арката на входния портал със своя заострен връх препраща към ранните готически катедрали. Същата пропорция е използвана и при двата странични прозореца, завършващи входното пространство.
Старата сграда на Разградската гимназия е делегиран паметник на културата с местно значение.
Училището има две учебни смени.
Светиклиментово училище

Светиклиментово училище (на македонска литературна норма: Светиклиментово училиште) е бивша училищна сграда в град Охрид, Северна Македония. Сградата е обявена за значимо културно наследство на Република Македония през 1987 година. В нея е седалището на Дебърско-Кичевската митрополия.
Сградата е разположена в рамките на Самуиловата крепост, на доминантно плато на рида Дебой между църквите „Света Богородица Перивлепта“ и „Св. св. Константин и Елена“.
В 1730 – 1735 година на това място архиепископ Йоасаф II Охридски (1719 – 1746) построява архиепископска палата, която изгаря при пожар на 19 юли 1862 година. Сегашната сграда е изградена като училищна, заместила училището изградено в 1840 година и наследилата го „прогимназия“, изградена в 1845 - 1850 година. Инициативата за построяване на българското училище „Свети Климент Охридски“ е на екзархийския митрополит Григорий Охридски, а парите идват от доброволни дарения на охридчани. От 1945 година сградата е Основно училище „Свети Климент Охридски“.
В 1966 година, по повод 1050-годишнина от смъртта на Свети Климент Охридски, се появява идеята за постоянна изложба „Славянска писменост“. В 1985 година, по повод 1100-годишнината от смъртта на Свети Методий, в сградата на Основното училище „Свети Климент Охридски“ се отваря постоянната изложба и тя става Музей „Славянска писменост“.
В 2011 година сградата е денационализирана и предадена на Македонската православна църква. В нея се настанява дебърско-кичевският (охридският) митрополит, след като предишното му седалище Вила „Лепа“ е върната на семейство Маневи.
Сградата е в неокласически стил с барокови елементи в ренесансов маниер. Състои се от частичен сутерен, приземие и етаж. Има масивна конструкция, като зиводете в сутерена са от дялан камък с изразени фуги, а приземието и етажът са от тухли. Междуетажната и покривната конструкция са дървени. Покривът е на четири води, покрит със стари керемиди над хидроизолация. Фасадата е в строги симетрични форми и има богата декоративна пластика в неокласически стил – декоративни пиластри, завършващи с капители, профилирани венци на плозоречните отвори с триъгълни тимпанони, фриз и плитка профилация. На западната фасада има малък балкон с ограда и вути от ковано желязо.
Петдесет и пети пехотен охридски полк

Петдесет и пети пехотен охридски полк е български пехотен полк, формиран през 1912 година и взел участие в Балканската, Междусъюзническата, Първата и Втората световна война.
Петдесет и пети пехотен охридски полк е формиран на 14 октомври 1912 година в Мустафа паша под името Петдесет и пети пехотен пехотен полк от 12, 23 и 30 допълваща дружина и е подчинен на 11 пехотна дивизия.
Полкът участие в Балканските войни, участва в обсадата на Одрин и на 18 август 1913 година, след края на Междусъюзническата война (1913) е разформирован.
След като България влиза в Първата световна война (1915 – 1918) полкът е формиран отново на 10 септември 1915 година в Хасково от състава на 10 и 30 пехотни полкове. Влиза в състава на 1 бригада от 8 пехотна Тунджанска дивизия. На 12 октомври 1918 година полкът се завръща в Хасково и се разформира, като действащите чинове се превеждат в 10 пехотен родопски полк.
При намесата на България във войната полкът разполага със следния числен състав, добитък, обоз и въоръжение:
През 1942 година отново е създаден под името 55-и пехотен охридски полк и е част от 15-a пехотна охридска дивизия (5-а армия). След Деветосептемврийския преврат от 1944 година полкът получава заповед да се оттегли към България, но при Битоля е разбит, като част от него е пленена, а друга част се разбягва. Командващият на полка полковник Никола Дренски се самоубива.. Част от войниците – 25 души на брой успяват да се укрият в град Охрид. На 13 срещу 14 октомври 1944 година на охридчани е даден ултиматум да предадат избягалите войници като за заложници са взети видни охридски граждани като директора на охридската гимназия Методи Кецкаров, местния свещеник Тома Каваев и други. Кметът на Охрид Илия Коцарев отказва да предаде войниците. Част от тях с помощта на местните партизани са изведени от града, докато германците го обкръжават. В крайна сметка немският командващ офицер Егерхард Баумгартен се съгласява да бъдат разменени за половин килограм злато на човек. Сума, която е била непосилна и след молби променена на общо 10 килограма за всички войници. Количеството е събрано, но немският командващ връща златото след като
{{цитат|Най-после пристигнал свещеник Тома Каваев и сложил върху златния куп позлатения кръст на черквата „Св. Климент“ с думите: „Свети Климент не вардел и пак ке не вардит!“ Това накарало да трепне сърцето на немеца. Той се трогнал и наредил да бъдат върнати на всички накитите, наполеоните наредил да се използуват за зимната помощ.
Съгласно заповед № 11 от 9 октомври 1944 годипа на командира на 6 армия, за ликвидирането на полка, както и на частите придадени към него, на 17 октомври 1944 година се формира Ликвидационно бюро в град Дупница. На 20 октомври 1944 година бюрото се е намира в село Самораново, Дупнишко, а от ноември 1944 година се премества на гара Мездра, където действа до началото на април 1945 година.
През годините полкът носи различни имена според претърпените реорганизации:
Пети Вердо

Пети Вердо (на френски: Petit verdot) е червен винен сорт грозде, отглеждан основно в района на Бордо, Франция (380 ха). Разпространен е и в Испания, Италия, Чили (140 ха), Аржентина, Венецуела, Нова Зеландия, Австралия (1600 ха), Южна Африка, САЩ и др.
Познат е и с наименованията: Bouton, Carmelin, Heran, Lambrusquet Noir, Petit Verdau, Petit Verdot Noir, Verdot and Verdot Rouge и др.
Средно зреещ сорт, узрява в средата на септември. Лозите се отличават със среден растеж и дават ниски добиви. Средно устойчив на оидиум.
Гроздът е малък до среден, цилиндрично-коничен или коничен, рехав. Зърната са дребни, закръглени, черни на цвят, покрити с дебел восъчен налеп. Кожицата е дебела и груба. Месото е сочно. Сокът е безцветен.
Захарното съдържание е 17 – 20 г/100 см, съдържанието на киселини 4 – 5 г/дм. Вината направени от Пети Вердо са с висока плътност, с тъмен, дълбок цвят, високи танини и алкохол, както и специфичните пикантни тонове. Традиционно се използва за да придава по-добър цвят, аромат и танини към купажните вина на Бордо.
Шестдесет и трети пехотен полк

Шестдесет и трети пехотен полк е български пехотен полк, формиран през 1913 година и взел участие в Междусъюзническата, Първата (1915 – 1018) и Втората световна война (1941 – 1945).
Шестдесет и трети пехотен полк е формиран на 14 май 1913 година във Филиповци под името Пети пехотен резервен полк от 2 дружина на 54 пехотен полк, 23 и 27 допълваща дружина и е подчинен на 13 пехотна дивизия. На 18 май 1913 г. е преименуван на Шестдесет и трети пехотен полк.
Полкът взема участие в Междусъюзническата война (1913) и на 10 август 1913 е разформирован, като от състава му и от целия 57 пехотен полк се формира 39 пехотен полк от 10 пехотна беломорска дивизия.
На 2 септември 1915 година към Кадровата дивизия се формира Пети кадрови полк, който по-късно същата година се преименува на Пети македонски полк, а от 6 юни 1917 година е преименуван на Шестдесет и трети пехотен полк. Взема участие във Първата световна война (1915 – 918) в състава на 11-а пехотна македонска дивизия, а след войната на 16 октомври 1918 се демобилизиара и преминава към мирновременния си щат, на 22 октомври се установява в гр. Неврокоп и април 1919 се разформира.
При намесата на България във войната полкът разполага със следния числен състав, добитък, обоз и въоръжение:
Шестдесет и трети пехотен полк е отново формиран през ноември 1941 година, в с. Факия и е изпратен на Прикриващия фронт и пре май 1942 година е разформирован. На 4 февруари 1943 година в Сливен е формиран отново и влиза в състава на 22 пехотна дивизия. Участва във военните действия в района на Ниш и в такива срещу югославските партизани. На 3 октомври същата година се завръща в Сливен, демобилизиран е и на 31 декември 1944 г. е разформиран.
През годините полкът носи различни имена според претърпените реорганизации:
Званията са към датата на заемане на длъжността.
National Gymnasium of Natural Sciences and Mathematics "Academician Lyubomir Chakalov"

42°40′13.9″N 23°19′48.32″E﻿ / ﻿42.670528°N 23.3300889°E﻿ / 42.670528; 23.3300889
The National High School of Mathematics and Natural Sciences "Academician Lyubomir Chakalov" (in Bulgarian: Национална природо-математическа гимназия "Академик Любомир Чакалов") is a high school (European secondary school) in Sofia, Bulgaria. It is located in Lozenets municipality. The school is named after the Bulgarian mathematician Lyubomir Chakalov. More than 1300 students are studying in the school. They are divided into seven majors:
НПМГ Alumni Club was established in 2017. Its mission is to create long-term connections between alumni of the gymnasium, as well as enrich the learning process of current students through lectures, workshops, and other academic and social events.
Crossword abbreviations

Cryptic crosswords often use abbreviations to clue individual letters or short fragments of the overall solution. These include:
The abbreviation is not always a short form of the word used in the clue. For example:
Taking this one stage further, the clue word can hint at the word or words to be abbreviated rather than giving the word itself. For example:
More obscure clue words of this variety include:
Most abbreviations can be found in the Chambers Dictionary as this is the dictionary primarily used by crossword setters. However, some abbreviations may be found in other dictionaries, such as the Collins English Dictionary and Oxford English Dictionary.
PMG "Ekzarh Antim I"

PPMG "Exarch Antim I" (Bulgarian: ППМГ "Екзарх Антим I") is a public high school in Vidin, Bulgaria. The school specializes in maths and science. It is attended by students from the fifth to the twelfth grade.
The school building was built in 1891 with donations provided by the Exarch Antim I.
43°59′12″N 22°52′23″E﻿ / ﻿43.98667°N 22.87306°E﻿ / 43.98667; 22.87306
Ministry of Education and Science (Bulgaria)

The Ministry of Education and Science (Bulgarian: Министерство на образованието и науката, Ministerstvo na obrazovanieto i naukata) of Bulgaria is the ministry charged with regulating and promoting the educational and scientific work in the country. It was founded as the Ministry of Popular Enlightenment in 1879 and existed under this name until 1947, after which it changed its name numerous times. In 2009 the name changed from "Ministry of Education and Science" to "Ministry of Education, Youth and Science". In 2013, this change was reversed.
The national publishing house "Az-buki" under the Bulgarian Ministry of Education and Science currently publishes the weekly newspaper "Az-buki" ("Аз-буки" in Bulgarian) and 9 scientific journals. Its publications are intended for students, tutors, Bulgarian cultural centers and communities in and outside Bulgaria.
Nadia Kantareva-Baruh is the director of the publishing house.
The first edition of the national newspaper "Az-buki" came out on April 10, 1991. The weekly publication continues the tradition of a newspaper, which started to come out in 1896. "Az-buki" is distributed by means of subscription and each individual copy is read by an average of 22,8 people.
The list below includes nine scientific journals, which are indexed, referred, listed and abstracted in international databases, such as Web of Science, Philosopher's Index, Scopus, ERIH PLUS, Google Scholar and Russian Science Citation Index.
Union of Bulgarian Mathematicians

The Union of Bulgarian Mathematicians or UBM (Bulgarian: Съюз на математиците в България, СМБ) is a learned society of mathematicians and computer scientists in Bulgaria. The UBM is based in Sofia, and is a member of the European Mathematical Society. It is recognised by the International Mathematics Union.
The Union of Bulgarian Mathematicians describes its purpose as "to bring together people who are interested in mathematics and computer science or are involved in activities related to those fields."
The predecessor of the Union of Bulgarian Mathematicians was the Sofia Physical and Mathematical Society, which was founded in Sofia on 14 February 1898, several months after the first International Congress of Mathematicians was held in Zurich in August 1897. On its 40th anniversary in 1938 the society was renamed the Bulgarian Physical and Mathematical Society, due to its increasing national importance in Bulgaria. It stopped functioning in 1950 and was re-established in 1960.
On 17 October 1971 the society amicably split into the Society of Bulgarian Mathematicians and the Society of Bulgarian Physicists (now the Union of Physicists in Bulgaria). The first president of the independent mathematical society was Alipi Mateev. In April 1977 the society changed its name to the Union of Bulgarian Mathematicians.
Since 1968 the Union of Bulgarian Mathematicians holds an annual spring conference with a scientific programme. Reports from the spring conference are published in the society journal Mathematics and Education in Mathematics, which was founded in 1972. The UBM organises several conferences and seminars at a national level, and is involved in the running of mathematics competitions for students, as well as in sending a team to the International Olympiads in Mathematics and Informatics.
Some past presidents of the Union of Bulgarian Mathematicians, including its history before becoming independent, are:
Art School of Tarnovo

The Art School of Tarnovo (in Bulgarian: Търновска художествена школа) was an art school in the old Bulgarian capital — Tarnovo (now Veliko Tarnovo) — during the Second Bulgarian Empire and Bulgarian National Revival from the 15th to 19th centuries.
Many directions in Bulgarian art, music, and architecture from the Second Bulgarian Empire were developed by graduates of this school, as the Architecture of the Tarnovo Artistic School.
Ohrid Literary School

The Ohrid Literary School or Ohrid-Devol Literary school was one of the two major cultural centres of the First Bulgarian Empire, along with the Preslav Literary School (Pliska Literary School). The school was established in Ohrid (in what is now North Macedonia). Another center was Devol (modern-day Albania) as well as Drembica, Glavinica and Velika with unknown location. All the school centers were located in a then Bulgarian province known as Kutmichevitsa. It was founded in 886 by Saint Clement of Ohrid on the order of Boris I of Bulgaria simultaneously or shortly after the establishment of the Preslav Literary School. After Clement was ordained bishop of Drembica, Velika (bishopric) in 893, the position of head of the school was assumed by Naum of Preslav. The Ohrid Literary School used the Glagolitic alphabet from its establishment until the 12th century and Cyrillic from the end of the 9th century onward. Between 990 and 1015, Ohrid was the capital of the Bulgarian Empire and simultaneously also the seat of the Bulgarian Patriarchate.
41°06′45″N 20°47′27″E﻿ / ﻿41.1125°N 20.7909°E﻿ / 41.1125; 20.7909
De (Cyrillic)

De (Д д; italic: Д д) is a letter of the Cyrillic script. It commonly represents the voiced dental stop /d̪/, like the pronunciation of ⟨d⟩ in "door", except closer to the teeth. De is usually Romanized using the Latin letter D.
The Cyrillic letter De was derived from the Greek letter Delta (Δ δ).
In the Early Cyrillic alphabet its name was добро (dobro), meaning "good".
In the Cyrillic numeral system, De had a value of 4.
The major graphic difference between De and its modern Greek equivalent lies in the two descenders ("feet") below the lower corners of the Cyrillic letter. The descenders were borrowed from a Byzantine uncial shape of uppercase Delta.
De, like the Cyrillic letter El, has two typographical variants: an older variant where its top is pointed (like Delta), and a modern one (first used in mid-19th-century fonts) where it is square. Nowadays, almost all books and magazines are printed with fonts with the second variant of the letter; the first one is rather stylish and only a few popular text fonts use it (the best known example is "Baltika" designed in 1951-52 by V. G. Chiminova and others).
In italic (Russian) type, the lowercase form looks more like the lowercase Latin ⟨d⟩, a mirrored numeral 6 or a partial derivative symbol ⟨∂⟩. Southern (Serbian, Bulgarian, Macedonian) typography may prefer a variant that looks like a single-storey lowercase Latin ⟨g⟩. Cursive lowercase De has the same two shapes, but with a different distribution: for example, the g-shaped variant is a standard for schools in Russia, Ukraine, Belarus but also used for certain typefaces with OpenType features.
The (Russian-Ukrainian-Belarusian-Bulgarian) cursive form of capital De looks like Latin D as the printed version is not comfortable enough to be written quickly. The Serbian cursive form is closer to the shape of a numeral "2" (identical to the form sometimes used for uppercase cursive Latin Q); this form is unknown in Russia.
It most often represents the voiced dental plosive /d/. However, word-finally and before voiceless consonants, it represents a voiceless [t]. Before a palatalizing vowel, it represents /dʲ/.
Fifth grade

Fifth grade (also 5th Grade or Grade 5) is the fifth or sixth year of formal or compulsory education. In the United States, this is mostly the last grade of primary school, but for some states, it could be the first year of middle school. Primary school generally goes from Kindergarten and ends in fifth or sixth grade. Students in fifth grade are usually 10–11 years old. In different countries they have different names for fifth grade. The list of different versions are below depending on the country:
In England and Wales, the equivalent is Year 6.
In Scotland, 10–11 year olds are in primary school P7.
In Ireland, the equivalent is 5th class.
In Australia, the equivalent is Year 5, which children generally start between the ages of ten and eleven. It is the second last year of primary school and the 6th year of school overall.
In the Philippines, the equivalent is Grade 5, and students can also start at the age of 9.
People in the USA (United States of America) go through the 6th year of school. In the USA, grade 5 is known as 5th grade, potentially the last year of elementary school or the first year of middle school.
In the United States, 41 states have implemented Common Core standards for 5th-grade curriculum in the English language and srts/mathematics.
Key English Language Arts Common Core standards for 5th grade students include:
Key Mathematics Common Core standards for 5th grade students include:
Afaanota Itoophiyaa

Afaanota Itoophiyaa Affaar Agaw Alaabaa Amaaraa Anyuwak Argobbaa Aarii Arbooree Baacaa/Baachaa Baaskattoo Banchi Bantan Bodii Biraaylee Burjii Caarraa Daasanach Daawuroo Daraashee Diimee Diizii/Maajii Dongaa Gaamoo Gabaatoo Gawaadaa Geedoo Geedichoo Gidoolee Gooffaa Gumuuz Guraagee Guwaagaa Hadiyyaa Harar/Adaree Hamar Iroob/Saahoo Kafaa/Kaaffichoo Kambaataa Koontaa Koomoo Koonsoo Kooree/Qoree Kooyigoo Kooyiraa Kunaamaa Maalee Maa'oo Maaraqoo/Liibiidii Maashoolaa Mar Ma'anti Massangoo Shakichoo Moossiyaa Mursii Murlee Naa'oo Nu'eer Banaa/Benaa Qaaroo/Kaaroo Kusuumee Mazyangar Niyaangaatom Oromoo Ooyidaa Qabanaa Qacham Qawaamaa Shaaqoo Shinaashaa Sidaamaa Silxee Somaalee Surmaa Tigree Ximbaaroo/Timbaaroo Duumee Upoo Walaayitaa Warjii Yam Zayisee Zimaam
Konta people

Konta people are an Omotic-speaking ethnic group indigenous to southwestern Ethiopia. According to 2007 census there are 83,607 Konta people, which makes up 0.11% of Ethiopia's total population. The population is distributed through south of Jimma and Gojeb River. Since the dissolution of North Omo Zone in 2000 most Konta live in Konta special woreda in Southern Nations, Nationalities, and Peoples' Region, where they make up around 85% of the total population. Konta language is the ancestral language of the Konta people. Most Konta adhere to Protestantism or Ethiopian Orthodox Tewahedo Church. Konta economy is based on agriculture and people cultivate ensete, sweet potatoes, taro, beans, teff and maize.
Konta, Chhattisgarh

Konta is a Municipal Council and tehsil headquarters in Sukma district, Chhattisgarh, India. Konta is a model town situated near bank of sabri River and Konta Legislative Assembly constituency is one of the 90 Legislative Assembly.
It is located at 17°48′0″N 81°23′0″E﻿ / ﻿17.80000°N 81.38333°E﻿ / 17.80000; 81.38333, at an elevation of 50 m above msl.
Konta is connected to Jagdalpur and Vijayawada by the National Highway 221. It is near the state border with Andhra Pradesh. The nearest airport is Jagdalpur Airport.
Annie Lemp Konta

Annie Laurie Lemp Konta (died 1939) was an American writer and socialite.
Annie Laurie Lemp was born to William J. Lemp and Julia Lemp in St. Louis, Missouri. Her family owned and her grandfather had founded the Lemp Brewing Company.
In 1905, a travel article she wrote appeared in the St. Louis Post-Dispatch.
Lemp Konta published a book and a pamphlet. Her book, The History of French Literature from the Oath of Strasburg to Chanticleer, was published in 1910. It was written for the general reader and received reviews that were largely positive. She wrote the book on a typewriter, without the help of writing assistants, over a ten-year period.
Her pamphlet, "A Plea for Moderation: Based Upon Observations of an American Woman in a Belligerent Country," was published after the beginning of World War I; it defended Wilhelm II and argued against Prohibition in the United States.
She married Henry J. Meyer. They divorced in 1893 amidst allegations of Meyer's abuse. They had a custody battle over their son, Geoffrey.
She married Alexander Konta, a Hungarian-born banker and theatre producer, on October 8, 1895, at Ventnor on the Isle of Wight. She and Alexander Konta were separated by 1914. Alexander Konta died in 1933. Geoffrey, then known as Geoffrey Konta, became an attorney who worked for William Randolph Hearst.
She died of a stroke in December 1939 in New York City.
দেবতা (ভারতীয় ধর্ম)

দেবতা (সংস্কৃত: देवता) হলো হিন্দু ও বৌদ্ধ ধর্মের মতো ভারতীয় ধর্মে অধিকতর কম এবং বেশি নিবদ্ধ দেবতা।
দেবতাগণ প্রাকৃত বা অতিপ্রাকৃত শক্তি যা স্বর্গীয় বলে বিবেচিত। তারা পুরুষ বা নারী হতে পারে।
অনেক ধরনের দেবতা রয়েছে: বনদেবতা, গ্রামদেবতা, নদী পারাপারের দেবতা, গুহা, পর্বত ইত্যাদি। যেমন, ভারতের কোঙ্কণ অঞ্চলে, হিন্দু দেবতাদের প্রায়ই পাঁচটি বিভাগে বিভক্ত করা হয়:
বৌদ্ধধর্মে দেবতাদের কয়েকটি গুরুত্বপূর্ণ ধরন নিচে দেওয়া হল:
চীনা কালী মন্দির

ট্যাংরার কালী বা চীনা কালী পূর্ব কলকাতার ট্যাংরায় ভারতীয় চীনাদের প্রতিষ্ঠিত কালী। আনুমানিক ৬০ বছর আগে এই মন্দিরটি প্রতিষ্ঠা করা হয়। এছাড়া চীনারা টেরিটি বাজার অঞ্চলেও থাকেন।
কলকাতায় চীনারা চা শিল্পের জন্য এসেছিলো। পরে চিনি শিল্পের হাত ধরেও তাদের আগমন হয়। পরবর্তীতে তারা ক্রমে বাঙালি সংস্কৃতিতে থাকতে থাকতে তাদের নিজেস্ব সংস্কৃতির সাথে বাঙালি সংস্কৃতি আঁকড়ে ধরে। তারই একটি উদাহরণ এই ট্যাংরার কালী।
ষাট বছর আগে একজন চীনা ভদ্রলোক এই মূর্তি প্রতিষ্ঠা করেন। তিনি ধর্মে ছিলেন চৈনিক বৌদ্ধ। বর্তমানে তার তৃতীয় পুরুষ এই মন্দিরের দেখভালের দায়িত্বে রয়েছেন। তিনি হিন্দু ধর্মে দীক্ষিত হয়েছেন। তবে পূজার দায়িত্বে একজন হিন্দু পুরোহিত আছেন।
মন্দিরের ইতিহাস প্রায় ষাট বছরের। সিঁদুর মাখানো দুটো কালো পাথর গাছের নিচে পূজা হতো। স্থানীয় বাসিন্দারা সেই পাথর পুজো করতেন। পরবর্তীতে চৈনিকরাও সেটি অনুসরণ করা শুরু করেন। মন্দিরের বর্তমান প্রধান আইসন। বেশিরভাগ চৈনিক বাসিন্দাই বৌদ্ধ বা খ্রিষ্ঠান। তবুও তারা কালী ঠাকুরকে খুব মান্যতা দেয়।সেই থেকেই এই কালী মন্দির তাদের সংস্কৃতির অন্তর্গত হয়ে পড়ে।
এখানে ভোগ হিসাবে মা কালীকে চাইনিজ খাবার দেওয়া হয়। তবে সেই নুডুলস নিরামিষ। অন্য সকল পূজার মতো ফল প্রসাদের সাথে নুডুলসকেও প্রসাদ হিসাবে বিতরণ করা হয়।
জয় কালী মন্দির

জয় কালী মন্দির ঢাকার ঠাটারী বাজার ও ওয়ারীর মধ্যবর্তী স্থানে মন্দিরের নামে নামকরণকৃত ২৪ জয় কালী মন্দির স্ট্রিটে অবস্থিত। কালী দেবীর উদ্দেশ্যে নিবেদিত এটি একটি হিন্দু মন্দির। সকল বয়সের হিন্দু ধর্মাবলম্বীরা কালী দেবীর পুজো দিতে এখানে আসেন।
১৫৯৩ সালে এই মন্দিরটি তৈরি করেন শ্রী তুলসী নারায়ণ ঘোষ এবং শ্রী নব নারায়ণ ঘোষ।