davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Drapelul Franței

Drapelul național al Franței, cunoscut și sub numele de Tricolore (Tricolor), este format din trei benzi verticale egale de culori albastru, alb și roșu (de la stânga la dreapta). A apărut pentru prima dată în timpul Revoluției franceze și a fost o combinație de culori ale stemei pariziene (roșu și albastru) și culoarea regală, alb. Se aseamănă cu steagul României, care este de culori albastru, galben și roșu.
Drapelul Rusiei

Steagul Rusiei este un tricolor cu trei câmpuri orizontale egale ca lățime, cu albul pe primul rând, albastru la mijloc și roșu jos. Steagul Rusiei este sursa de inspirație pentru culorile panslave.
Acest steag a fost folosit ca drapel al marinei și armatei terestre din 1693 și a fost adoptat ca drapel civil în 1705 pentru a fi arborat la catargul vaselor comerciale. Pe 7 mai 1883 s-a autorizat folosirea acestui drapel și pe uscat. Totuși, nu a devenit steag național până la încoronarea țarului Nicolae al II-lea din 1896.
Legendele populare afirmă că originea steagului național poate fi găsită în vizita țarului Petru cel Mare în Olanda în anul 1699. Țarul, care a sosit în vizită în această țară dorind să studieze problema construcțiilor navale, și-ar fi dat seama că și Rusiei i-ar fi trebuit drapel care să fie arborat la catargul corăbiilor care urmau să fie construite. După cum se spune, el a conceput un drapel bazându-se pe steagul Olandei, drapel care se folosea însă culorile naționale rusești (alb, albastru, roșu), înlocuind portocaliul olandez cu roșul rusesc.
Această poveste, foarte populară, se pare că nu are nici un sâmbure de adevăr, deoarece o carte germană în care erau prezentate steagurile naționale, descria în 1695, cu patru ani mai înaintea vizitei țarului Petru I în Olanda, steagul tricolor alb-albastru-roșu al Principatului Moscovei. Mai mult, există dovezi că drapelul tricolor fusese deja arborat de Oriol ("Vulturul") prima corabie de război rusească, încă din 1667.
Cel mai probabil, cele trei culori sunt cele ale Stemei Marelui Cnezat al Moscovei, care-l avea reprezentat pe Sfântul Gheorghe purtând armură alb-argintie, călărind un cal alb, purtând capă și suliță albastre, totul pe un câmp roșu. Altă versiune afirmă că cele trei culori sunt asociate cu cele ale straielor Fecioarei Mariei, sfânta protectoare a Rusiei.
O altă interpretare a celor trei culori și ordinei în care sunt așezate este că ar reprezenta sistemul social din timpul monarhiei, în care albul l-ar reprezenta pe Dumnezeu, albastrul pe țar, iar roșul pe țărani. O altă interpretare foarte răspândită este aceea a legăturii dintre cele trei culori și principalele părți componente ale Imperiului Rus: albul – Rusia Albă (Belarus), albastru – Rusia Mică ("Malorossia", Ucraina), iar roșu – Rusia Mare (Rusia).
O variantă a steagului a fost aprobată pentru uzul privat al țarului Nicolae al II-lea în timpul primului război mondial. Acest steag avea vulturul Romanovilor pe câmp auriu așezat în colțul din stânga-sus. Acest steag nu a avut niciodată un statut oficial.
Când bolșevicii au preluat putere în 1917, ei au renunțat la folosirea steagului tricolor, în schimb adoptând steagul roșu cu diferite variante ale abrevierii RSFS Ruse în colțul stânga-sus. Ultima versiune a steagului roșu a fost adoptată în 1954 și a fost steagul național al RSFS Ruse până la prăbușirea Uniunii Sovietice din 1991. Steagului Uniunii Sovietice îi lipsea banda verticală albastră din partea stângă.
Steagul imperial alb-albastru-roșu a fost readoptat de Rusia pe 22 august 1991.
Drapelul Afganistanului

Drapelul Afganistanului (Dari: پرچم افغانستان, Paștună: افغانستان توغ) este simbolul oficial al Afganistanului. Țara a avut 25 de drapele de la primul steag când Dinastia Hotak a fost fondată în 1709. Numai în secolul al XX-lea, Afganistanul a trecut prin 18 steaguri naționale, mai mult decât orice altă țară în acea perioadă de timp, iar cele mai multe dintre ele aveau culorile negru, roșu și verde.
Ca urmare a Căderii Kabulului la 15 august 2021, steagul Emiratului Islamic Afganistan controlat de talibani, un contur alb cu o Shahadah neagră, a fost folosit ca steag de facto pentru Afganistan.
Culoarea neagră reprezintă istoria tulburată a secolului al XIX-lea ca stat protectorat, culoarea roșie reprezintă sângele celor care au luptat pentru independență (în mod specific, Tratatul anglo-afgan din 1919), iar verdele reprezintă speranța și prosperitatea pentru viitor. Unii au interpretat alternativ negru pentru a reprezenta istoria, roșu pentru a reprezenta progresul și verde pentru a reprezenta fie prosperitatea agricolă, fie Islamul. Some have alternatively interpreted the black to represent history, the red to represent progress, and the green to represent either agricultural prosperity or Islam.
Tricolorul ar fi fost inspirat de regele afgan, Amanullah Khan, când a vizitat Europa împreună cu soția sa în 1928. Designul original orizontal tricolor s-a bazat pe cel al steagului Germaniei.
Aproape fiecare steag tricolor afgan din 1928 are în centru emblema Afganistanului. Aproape fiecare emblemă a avut o moschee, care a apărut pentru prima dată în 1901, iar grâul, a apărut pentru prima dată în 1928.
Ultimul steag tricolor și-a luat forma actuală în 2002, cu modificări ulterioare în 2004 și 2013, cu unele variante care conțin diferite embleme colorate.
Aproximarea video a culorilor (valabilă pentru steagurile 1928-1978 și 1980-2021) este listată mai jos:
Drapelul statului New York

Steagul statului New York constă din stema acestui stat pe un fundal albastru ultramarin de formă dreptunghiulară. Prezintă două personaje după cum urmează:
Scutul de care se sprijină ambele personaje înfățișează un soare răsărit deasupra unui munte în fundal, semnificând frumusețile naturale ale statului New York, respectiv întinderile unei ape, care simbolizează atât fluviul Hudson cât și Oceanul Atlantic, cele două mari căi de comunicare ale statului. Pe ape se găsesc două vase cu pânze, unul mai mic semnificând comerțul interior și altul mai mare semnificând comerțul exterior.
Peisajul neheraldic al împrejmuimilor fluviului Hudson este revelat de natura modernă a stemei. Deasupra scutului se găsește un vultur care stă mândru pe un glob pământesc orientat cu Oceanul Atlantic spre privitor. Cele două Americi se disting în partea sa stângă, respectiv Europa și Africa în partea sa dreaptă.
Steagul, care a fost adoptat în 1901, are în partea de jos a scutului o bandă lungă albă, care susține ambele personaje și pe care se găsete scris cu majuscule EXCELSIOR, care semnifică în limba latină, Tot mai sus.
Ordinul Steagul Roșu

Ordinul Steagului Roșu de Luptă, cunoscut mai degrabă ca Ordinul Steagul Roșu sau Ordinul Drapelul Roșu, (în rusă Орден Крaсного Знамени) a fost înființat de guvernul Rusiei Bolșevice pe 16 septembrie 1918, în timpul răzbiului civil. Primul care a primit acest ordin a fost Vasili Bliuher pe 28 septembrie 1918. Ordinul a fost adoptat de guvernul Uniunii Sovietice pe 28 august 1924.
În timpul războiului civil rus au existat ordine cu nume similare înființate de guvernele unor republici constituente sau neconstituente sovietice.
Ordinul Stegul Roșu este conferit ca recunoaștere a realizărilor militare deosebite. Înainte de înființarea Ordinului Lenin pe 6 aprilie 1930, Ordinul Steagul Roșu a fost considerat cel mai înalt, (și practic singurul) ordin militar. Practic, toți comandanții sovietici importanți au devenit cavaleri ai Ordinului Steagul Roșu.
Medalia este sub forma Stelei roșii din email, cu simbolul secera și ciocanul înconjurat de două panicule de grâu, având în fundal două ciocane încrucișate, un plug, o torță și steagul roșu cu inscripția Proletari din toate țările, uniți-vă!. Totul era înconjurat de două panicule (snopi) de grâu, iar la baza medaliei se aflau literele "CCCP" (SSSR = URSS).
La început, ordinul era reprezentat numai de medalie, care era purtată pe partea stângă a tunicii. Mai târziu i-a fost atașată și o baretă roșie cu trei dungi albe, una lată la centru și două înguste pe margini.
În Ferma animalelor a lui George Orwell, o satiră la adresa Uniunii Sovietice, a fost creat un Ordin Steagul Verde.
Drapelul Lituaniei

Steagul Lituaniei a fost adoptat la 20 martie, 1989. Aceleași culori fuseseră folosite de statul independent lituanian din perioada interbelică, dar într-un raport de 2:3. Între 1989 și 2004 raportul a fost de 1:s, același ca al Steagului Republicii Sovietice Socialiste Lituaniene.
De la 1 septembrie, 2004, raportul a fost schimbat la 3:5.
Galbenul simbolizează câmpurile cultivate cu grâu ale țării, verdele simbolizează câmpiile iar roșul, cu o simbolistică asemănătoare altor drapele, sângele vărsat pentru patrie.
Sigiliul statului Ohio, SUA

Marele sigiliu al statului Ohio (în engleză, The Great Seal of the State of Ohio) prezintă stema statului Ohio înconjurată de cuvintele următoare scrise cu majuscule, "THE GREAT SEAL OF THE STATE OF OHIO".
Stema statului Ohio prezintă un lan de grâu, simbolizând agricultură, bogăție și generozitate; un mănunchi de șaptesprezece săgeți semnificând admiterea statului Ohio ca cel de-al 17-lea stat al Statelor Unite; o reprezentare a Muntelui Logan (Mount Logan), ce se găsește în comitatul Ross (Ross County), așa cum acesta se vede dinspre Memorialul de stat Adena; un soare răsărind, surprins în momentul când trei-pătrimi din discul aparent al acestuia sunt vizibile și radiind treisprezece raze, care semnifică cele 13 state originare, ce strălucesc deasupra statului Ohio, primul din zona cunoscută ca Northwest Territory; iar în partea de mijloc o reprezentarea râului Scioto și a niște câmpuri cultivate.
Adunarea legislativă a statului Ohio a definit stema statului Ohio în Ohio Revised Code, capitolul 5, secțiunea 04. Marele sigiliu al statului este definit în secțiunea 10.
Departamentele Uruguayului

Uruguay este un stat unitar, organizat din punct de vedere administrativ în 19 departamente. Fiecare departament are un legislativ numit consiliu departamental. Primarul capitalei departamentului este, de asemenea, directorul executiv al departamentului.
Prima diviziune a Republicii în șase departamente a avut loc la 27 ianuarie 1816. În februarie al aceluiași an, s-au mai format două departamente, iar în 1828 s-au adăugat altele. Când s-a semnat prima Constituție în 1830, au existat nouă departamente. Acestea erau departamentele din Montevideo, Maldonado, Canelones, San José, Colonia, Soriano, Paysandú, Durazno și Cerro Largo. În acel moment, departamentul Paysandú ocupa tot teritoriul la nord de Río Negro, care cuprindea actualele departamentele Artigas, Rivera, Tacuarembó, Salto, Paysandú și Río Negro.
La 17 iunie 1837 s-a realizat o nouă diviziune a Uruguayului, iar acest teritoriu nordic a fost împărțit în trei părți prin crearea departamentelor Salto și Tacuarembó. În același timp, departamentul Minas (care a fost în cele din urmă redenumit Lavalleja) a fost creat din părți ale Cerro Largo și Maldonado. Apoi, în 1856, a fost creat departamentul Florida, iar la 7 iulie 1880 departamentul Río Negro a fost despărțit de Paysandú, iar departamentul Rocha a fost despărțit de Maldonado. În 1884, departamentul Treinta y Tres a fost format din părți din Cerro Largo și Minas, în timp ce departamentul Artigas a fost despărțit de Salto, iar în același an departamentul Rivera a fost despărțit de Tacuarembó. În cele din urmă, la sfârșitul anului 1885, departamentul Flores a fost despărțit de San José.
Din 2009 (Legea nr. 18567 din 13 septembrie 2009), departamentele uruguayene au fost împărțite în municipalități. Deoarece Uruguay este o țară foarte mică (3 milioane de locuitori, dintre care aproape jumătate trăiesc în capitală), acest sistem a fost criticat pe scară largă ca fiind o risipă de resurse. Cu toate acestea, la alegerile municipale din 2010 autoritățile locale au fost alese și și-au preluat funcțiile câteva luni mai târziu. În prezent există 112 municipalități împrăștiate în toată țara.
Listă de vehicule rutiere produse în România

Lista conține toate vehiculele rutiere, pe roți sau șenile, militare sau civile, produse în România. Mașinile civile sunt grupate după producător și tip, cele militare după tip.
Vehiculele armatei române sunt atât versiuni militare ale unor produse civile, produse în fabricile existente (de ex. Roman Brașov), dar și vehicule specializate produse în diverse fabrici specializate.
Maria Mutola

Maria de Lurdes Mutola (n. 27 octombrie 1972, Lourenço Marques, Mozambic) este o fostă atletă din Mozambic de talie mondială.
În proba de 800 de metri, Maria Mutola a devenit de trei ori campioană mondială, la Campionatele Mondiale din 1993, 2001 și 2003, la care se adaugă locul doi la Campionatele Mondiale din 1999 și locul trei la Campionatele Mondiale din 1997. De șapte ori a fost campioană mondială în sală.
A participat de șase ori la Jocurile Olimpice, la Jocurile Olimpice din 1988, 1992, 1996, 2000, 2004 și 2008. La Jocurile Olimpice din 2000 de la Sydney a câștigat medalia de aur și la Jocurile Olimpice din 1996 de la Atlanta a obținut medalia de bronz. La această ediție a purtat și steagul Mozambicului la ceremonia de deschidere.
În anul 2003 ea a câștigat marele premiu de un milion de dolari din concursul Golden League.
Materiale media legate de Maria Mutola la Wikimedia Commons
Steagul și emblema Imperiului Bizantin

Steagul ultimului împărat roman Constantin al XI-lea Paleologul, apărătorul Constantinopolului, include toate emblemele oficiale ale Imperiului Roman de Răsărit:
Violetul imperial și galbenul auriu (alături de alb) erau culorile folosite.
Emblema imperiului bizantin era acvila cu două capete, emblemă folosită și de turci, sfântul imperiu romano-german, ruși, sârbi (iugoslavi), etc. În heraldica bizantină, capetele reprezintă suveranitatea duală a împăratului (laică și religioasă) și/sau poziția dominantă a împăraților bizantini asupra și a Estului și a Vestului.
Drapelul Republicii Democratice Moldovenești

Drapelele Republicii Democratice Moldovenești („steagul național”, „steagul românesc”, „drapelul Basarabiei”, „drapelul Republicii Moldovenești”; 1917-1918) sunt tricolore cu amplasarea orizontală a culorilor albastru, galben și roșu.
Steagul Republicii are pe câmpul albastru inscripția „Republica Democratică Moldovenească și independentă” și stema plasată la mijloc în câmpul galben. Drapelul Sfatului Țării are pe câmpul albastru inscripția „Sfatul Țării” și stema plasată la mijloc peste galben și roșu.
Drapelele de luptă ale republicii au fost confecționate „cu câteva săptămâni înainte de 6 decembrie 1917, când s-a făcut parada ostașilor moldoveni din Basarabia”. Acestea erau tot tricolore, având scris pe o parte, cu fir argintiu, regimentul, iar pe cealaltă, pe toată întinderea steagului, literele „R M”.
Heraldistul Paul Gore redactase în mai 1917 un studiu în limba rusă intitulat „Culorile naționale ale românilor din Basarabia”, care își propunea să demonstreze că basarabenii trebuie să utilizeze în mod firesc tricolorul românesc:
Din această perspectivă, heraldistul Silviu Andrieș-Tabac îl consideră pe Gore drept autor moral al drapelului Republicii Democratice Moldovenești.
Drapelul Arabiei Saudite

Drapelul național al Regatului Arabiei Saudite (în arabă علم المملكة العربية السعودية) este steagul folosit de guvernul Arabiei Saudite începând cu 15 martie 1973. Este un steag verde inscripționat cu crezul islamic „Nu există alt Dumnezeu decât Allah, Mohammad este trimisul lui Allah”, sub care se află o sabie cu vârful îndreptat spre stânga.
Culoarea verde reprezintă islamul, iar sabia strictețea cu care este înfăptuită justiția în țară.
Drapelul Arabiei Saudite nu este coborât niciodată în bernă. Datorită inscripției Șahadei, coborârea drapelului în bernă este considerată o blasfemie și este ilegală în Arabia Saudită.
Legea Arabiei Saudite nu permite arborarea drapelului în poziție verticală.
Steagul Uniunii Sovietice

Primul steag al Uniunii Sovietice a fost adoptat în decembrie 1922 la primul Congres al Sovietelor. S-a căzut de acord ca steagul roșu al Partidului Comunist să devină steagul statului. Pe 30 decembrie 1922, Congresul a adoptat Declarația și Convenția asupra constituirii Uniunii Sovietice. Articolul 22 al Convenției stabilea care sunt steagul URSS-ului, stema și sigiliul statului.
Descrierea primului steag era dată în prima constituție sovietică, a fost aprobată în a doua sesiune a Comitetului Executiv al URSS pe 6 iulie 1923. Acest steag a fost drapelul oficial pentru patru luni și a fost înlocuit cu mult mai cunoscutul steag cu "secera și ciocanul", după ședința Comitetului Executiv al URSS din 12 noiembrie 1923.
În a treia sesiune a Comitetului Executiv al URSS din 12 noiembrie 1923, descrierea steagului din Constituție a fost schimbat, alegându-se simbolurile "secerii și ciocanului" și a "stelei cu cinci colțuri" plasate în cadranul întâi al steagului, ale cărei proporții au fost modificate la 1:2.
Ciocanul simboliza muncitorii industriali, în timp ce secera era simbolul țărănilor muncitori ai Uniunii. Steaua era simbolul Partidului Comunist, forța politică conducătoare din Uniune. Spatele steagului era roșu, fără simboluri.
Pe 15 august 1980 a fost adoptată o modificare a steagului, fiind schimbată nuanța de roșu, de la cărămiziu de Burgundia la roșu aprins.
Odată cu dezintegrarea statului sovietic de la sfârșitul anului 1991, acest drapel a încetat să mai existe ca steag național oficial.
Pe 15 aprilie 1996, președintele Boris Elțin a semnat un decret prin care se acorda drapelului sovietic cunoscut cu numele de "Steagul Victoriei", (steagul arborat pe clădirea Reichstagului pe 1 mai 1945) același statut cu cel al steagului național. Diferența dintre cele două steaguri era faptul că secera și ciocanul fuseseră îndepărtate de pe ultimul. Cu ocazia anumitor sărbători, Steagul Victoriei este arborat alături de steagul Rusiei. După alegerea în funcția de președinte al Rusiei al lui Vladimir Putin, Steagul Victoriei a fost adoptat ca steag oficial al Armatei Rusiei.
Pe-al nostru steag e scris Unire

Pe-al nostru steag e scris Unire este un cântec patriotic dedicat unirii Principatelor Române, Moldova și Țara Românească de la 1859. Muzica îi aparține lui Ciprian Porumbescu, iar versurile lui Andrei Bârseanu. Melodia cântecului este în prezent imnul național al Albaniei.
În 1975 Nicolae Ceaușescu a încercat să introducă acest cântec ca imn național al României cu textul modificat de PCR și titlul schimbat în E scris pe tricolor Unire, dar în final a fost ales ca imn Trei culori.
Drapelul Belgiei

Drapelul național al Belgiei este un tricolor cu trei benzi verticale egale de culoare neagră (lângă lance), galbenă și roșie; designul vertical a fost inspirat de drapelul Franței, iar culorile sunt culorile Ducatului de Brabant. Proporțiile sale neobișnuite (13:15) sunt de origine necunoscută.
Drapelul a fost adoptat la 23 ianuarie 1831, la scurt timp după ce Belgia și-a câștigat independența față de Regatul Unit al Țărilor de Jos în 1830. Drapelul a jucat un rol important în timpul revoluției, iar culorile sale aminteau de un steag mai vechi, cu benzi orizontale, folosit în timpul unei revolte precedente în 1789, în Țările de Jos care pe atunci aparținea Austriei. Inițial, steagul avea benzi orizontale, dar a fost schimbat, din cauza asemănării cu steagul Olandei.
Articolul 193 din Constituția Belgiei descrie culorile națiunii belgiene ca roșu, galben și negru în locul ordinii folosite în steagul oficial de mai sus.
Drapelul Europei

Steagul european e format dintr-un cerc de douăsprezece stele aurii pe un fundal albastru. Deși steagul este asociat de obicei cu Uniunea Europeană, a fost folosit inițial de Consiliul Europei, pentru a reprezenta acest continent ca un întreg.
Steagul a fost adoptat inițial de Consiliul Europei la 8 decembrie 1955, proiectul câștigător aparținându-i lui Arsène Heitz. De la început, Consiliul Europei a dorit ca acest steag să fie folosit de alte organizații regionale care doreau integrarea europeană.
Comunitatea Europeană l-a adoptat la 26 mai 1986. Uniunea Europeană, care a fost înființată prin Tratatul de la Maastricht în 1992 pentru a înlocui Comunitatea Europeană și a-i prelua atribuțiile, a adoptat de asemenea acest steag. De atunci, utilizarea lui a stat sub controlul atât al Consiliului Europei, cât și al Uniunii Europene.
Steagul apare pe aversul tuturor bancnotelor euro, iar stelele pe monedele euro, precum și pe permisele de conducere și plăcuțele de înmatriculare eliberate în țările membre ale UE.
Numărul de stele de pe steag este fix (12), și nu are legătură cu numărul de state membre ale Uniunii. În 1953, Consiliul Europei avea 15 membri. S-a propus ca steagul să aibă câte o stea pentru fiecare membru, și să nu se schimbe la aderarea unor noi membri. Germania de Vest a obiectat la această măsură, deoarece unul dintre membri era regiunea disputată Saarland, iar o stea proprie ar implica suveranitatea acestei regiuni. Franța a obiectat la un proiect cu paisprezece stele, deoarece acest lucru ar fi implicat integrarea Saarlandului în Germania. În cele din urmă, a fost adoptat numărul 12, ca simbol al perfecțiunii, fără conotații politice.
În decembrie 2009, Mirosław Piotrowski, în numele Grupului ECR. – (PL) declara:
Drapelul Muntenegrului

Drapelul Muntenegrului a fost schimbat la 12 iulie 2004 de Parlamentul acestei țări într-un stindard roșu pe care se află stema adoptată în 1993.
Stema Muntenegrului se bazează pe aceea a regelui Nikola. Inițialele chirilice НІ (i.e. NI) ale Regelui Nikola I sunt însă omise. Vulturul bicefal reminiscent de heraldica imperială rusă (și în ultimă instanță bizantină) găzduiește o variațiune a leului venețian al Sfântului Marcu. Teritorii litorale a Muntenegrului de azi cum ar fi Perast respectiv Kotor au aparținut timpe de secole Republicii venețiene.
Steagul era identic cu steagul Serbiei din 1945 până în 1993, când albastrul a fost schimbat în nuanța bleu-deschis tradițională montenegrină, iar raportul la 1:3 în loc de 2:3.
Până în 1992, când Muntenegru făcea parte din Iugoslavia, steagul avea o stea roșie în centru.
În timpul principatului, cel mai des folosit steag era acela cu o cruce aurită a Sfântului Gheorghe (protectorul Muntenegrului).
Drapelul Braziliei

Drapelul Braziliei este de formă dreptunghiulară cu un fond de culoare verde, pe care se găsește centrat un romb mare de culoare galbenă. În interiorul rombului se găsește un cerc de culoare indigo, pe care se găsesc presărate douăzeci și șapte de stele albe având cinci dimensiuni diferite. Toate stelele, reprezentând cele 26 de state federale ale Braziliei, cu excepția uneia, care semnifică districtul federal al capitalei țării, Brasilia, se găsesc sub o bandă albă curbată concav pe care se găsește scris cu verde motto-ul "Ordine și progres" (în limba portugheză Ordem e Progresso).
Acest steag este uneori denumit, voit cu afecțiune, Auriverde, ceea ce înseamnă "auriu-verde" sau "[de] auriu [și] verde".
Acest steag, care reprezintă etapa modernă a istoriei Braziliei, a fost adoptat la 19 noiembrie 1889. Conceptul acestuia a fost munca lui Raimundo Teixeira Mendes, având colaboratori pe Miguel Lemos și Manuel Pereira Reis. Designul efectiv al steagului aparține lui Décio Vilares.
Actualul steag național, care este reprezentat aici, având distribuția de 26 + 1 = 27 de stele, reprezintă designul originar cu foarte mici modificări, fiind adoptat la 12 mai 1992 conform Legii 8.421 in 11 mai 1992.
În galeria de steaguri ce urmează, se pot identifica alte steaguri care au fost folosite în Brazilia de la fondarea republicii federative a Braziliei.
Carol II of Romania's cult of personality

Carol II, the King of Romania from 1930 to 1940, was the focus of a cult of personality for much of the latter part of his reign. The cult peaked with the suspension of the 1923 Constitution of Romania and the establishment of a "royal dictatorship" in 1938 (see 1938 Constitution of Romania, National Renaissance Front). His personality cult shared some features with Communist leader Nicolae Ceaușescu's own personality cult that took root three decades later. Indeed, there have been a number of suggestions that Ceaușescu was inspired by Carol's cult.
The propaganda and personality cult were tame at first, but they grew in time as Carol II carefully cultivated the image of "Conducător (leader)", "Saviour", "King of the Rebirth", "Voivode of Culture" and "Great Watchman".
Following the establishment of the royal dictatorship, the king was depicted in the press as being called to redeem to the state its noble mission that had been usurped by the political parties' regime due to their incompetence.
A major part of Carol II's cult of personality was made out of the anniversary rallies which gathered thousands of people and involved military parades, speeches and men in specific uniforms. Apart from 10 May, which was the Monarchy Day in Romania, Carol II created a new holiday, "Restoration Day", celebrated on 8 June. Each year, on Restoration Day, thousands and then tens of thousands of people, of all social strata and from across the country, participated in the parade, held on the Cotroceni hill and then the ANEF stadium.
For the 5th anniversary of the Restoration 25,000 young girls and boys paraded in front of the King on top of the Cotroceni hill. The celebration was officially addressed to the youth, who represented the "New Era" created by the King.
Following the creation of the paramilitary youth organization Straja Țării, the Restoration Day parades changed their organization, being held on ANEF stadium and included sports exercises and choreography, but the purpose was kept: glorifying the King and his deeds. At the end, the youth used their bodies to write "Carol 2" and then they formed the monogram of the king. Carol II received from the members of Straja Țării from across the country gifts of sheaves of wheat, garlands of flowers and soil, while cyclists brought a pitcher of water from Vadul Crișului, where he landed in 1930 when coming back to Romania.
As time went on, Carol's regime took on more overtly fascist characteristics. As early as 1939, ministers greeted Carol with a fascist-style salute. Also around this time, propaganda began officially referring to him as "Conducător."
Sphinx (Romania)

The Sphinx (Romanian: Sfinxul) is a natural rock formation in the Bucegi Natural Park which is in the Bucegi Mountains of Romania. It is located at an altitude of 2,216 metres (7,270 ft) within the Babele complex of rock formations.
The first photo of the Great Bucegi Sphinx was probably taken in about the year 1900. This photograph was taken from a front position, not from a lateral one, as it usually appears in modern pictures. It only acquired its nickname, referring to the Great Sphinx of Giza, in the year 1936. The image of the sphinx appears when the rock, having an 8 m height and a 12 m width, is observed from a certain angle. The megalith has its clearest outline on 21 November, at the time the sun goes down.
The Sphinx features in the 1967 film The Dacians, in which it is a place of sacrifice to the god Zalmoxis. It also plays a significant role in the 1980 film Burebista, in which it is equated with the eponymous ancient Dacian king and the eternity of Romanian identity.
45°24′30″N 25°28′13″E﻿ / ﻿45.4083°N 25.4703°E﻿ / 45.4083; 25.4703
Symbols of Romanian Royalty

The symbols of Romanian Royalty consist of the five symbols of the supreme authority: the Royal Crown, the mace (the marshal's baton), the Royal Mantle, the Royal Standard and the Royal Cypher.
The Crown, as a symbol of power, can be found in the Romanian territories since the times of the Romanian rulers (Romanian: Domnitor), as main insignia of the supreme power. The crowns described in different representations, that can be seen in present times (such as paintings, portrayals, sculptures), are not real, this being the reason why the shapes of the crowns of such a wide variety. The crown had the role of symbolizing the sovereignty.
On the paintings made with the occasions of the numerous foundations, on some coins or tomb stones, the Wallachian and Moldavian Domnitori (Rulers) are represented (almost always) wearing a golden crown. This crown is usually an open princiary crown, formed by three or five ornaments shaped as flowers or leaves (Romanian: fleuroane). in the 14th and 15th centuries, the crowns of the Romanian Domnitor are similar to the heraldic crowns, in the latter centuries becoming bigger and more decorated. In the Phanariote period, the Phanariotes are rarely represented with a crown on the head, being sculpted or portrayed at the "crowning ceremony" (Romanian: ceremonia înscăunării - meaning the ceremonial of sitting on the Throne) with the Janissary headgear or with a special hat, of Turkish origin (Turkish: işlic; Romanian: işlic) at other solemn occasions. In the 19th century representations the crown is laid on a pillow or table in the proximity of the ruler's image.
Other signs of power are the mace and the sword. This symbols can be found on the coins, seals, coat of arms and standards of that time. The mace and the sword or shamshir were the main princely symbols until Alexandru Ioan Cuza. In some cases the Rulers are depicted with different symbols. Dimitrie Cantemir is one of them, being depicted with a short baton, similar to the Marshal's baton.
The first representation of a Romanian Domnitor with the symbols of authority appears on the coins of Mircea the Elder. He was represented wearing an open princiary crown, and dressed with a mantle (long up to the ankles) with ermine collar. In the right hand the Domnitor had a mace (sometimes a sword), and in the left hand a globus cruciger. The Rulers that followed him, both Wallachians and Moldavians, wore a similar mantle, called in Romanian: caftan. The Phanariotes wore a mantle called in Romanian: cabaniţa ienicerilor. The Romanian Rulers from the 19th century reintroduce the mantle as symbol of authority, but unlike the Mircea the Elder's ceremonial dress, these had a long tail.
The cyphers used by the Domnitori where formed by their initials. The signs where printed on small seals and on other objects. After 1834, the cyphers appear mostly on the flags (the battle/war flags).
Currency symbol

A currency symbol or currency sign is a graphic symbol used to denote a currency unit. Usually it is defined by a monetary authority, such as the national central bank for the currency concerned.
A symbol may be positioned in various ways, according to national convention: before, between or after the numeric amounts: €2.50, 2,50€ and 250.
Symbols are neither defined nor listed by international standard ISO 4217, which only assigns three-letter codes.
When writing currency amounts, the location of the symbol varies by language. For currencies in English-speaking countries and in most of Latin America, the symbol is placed before the amount, as in $20.50. In most other countries, including many in Europe and Canada (when using French), the symbol is placed after the amount, as in 20,50€. Exceptionally, the symbol for the Cape Verdean escudo (like the Portuguese escudo, to which it was formerly pegged) is placed in the decimal separator position, as in 250.
Older currency symbols have evolved slowly, often from previous currencies. The modern dollar and peso symbols originated from the mark employed to denote the Spanish dollar, whereas the pound and lira symbols evolved from the letter L (written until the seventeenth century in blackletter type as L {\displaystyle {\mathfrak {L}}} ) standing for libra, a Roman pound of silver.
Newly invented currencies and currencies adopting new symbols have symbolism meaningful to their adopter. For example, the euro sign € is based on ϵ, an archaic form of the Greek epsilon, to represent Europe; the Indian rupee sign ₹ is a blend of the Latin letter 'R' with the Devanagari letter र (ra); and the Russian Ruble sign ₽ is based on Р (the Cyrillic capital letter 'er').
There are other considerations, such as how the symbol is rendered on computers and typesetting. For a new symbol to be used, its glyphs needs to be added to computer fonts and keyboard mappings already in widespread use, and keyboard layouts need to be altered or shortcuts added to type the new symbol. For example, the European Commission was criticized for not considering how the euro sign would need to be customized to work in different fonts. The original design was also exceptionally wide. These two factors have led to most type foundries designing customized versions that match the 'look and feel' of the font to which it is to be added, often with reduced width.
Some of these symbols may not display correctly.
The Unicode CJK Compatibility block contains several square versions of the names of currencies in Japanese katakana. They are intended for compatibility with earlier character sets.
Castañuelos

Castañuelos o Castañuelo es una localidad del municipio de Aracena, en la provincia de Huelva, Comunidad Autónoma de Andalucía (España).
Se encuentra al N de Aracena, al O de Corterrangel y Cortelazor y al NO de Carboneras.
En el plano etnográfico, destacan sus fiestas patronales (primer fin de semana de agosto, con tradiciones tan arraigadas como la recogida, adorno y subida del "chopo") o reuniones festivas más recientes como "El día del mosto". Castañuelo también fue la tierra natal del artesano pastoril José Sánchez Canterla, cuyo trabajo en la madera ha sido recogido por numerosas publicaciones y eventos. Esta aldea acogió recientemente el pintor Pepe León.
Recientemente varias publicaciones del autor Juan Canterla recogen trazos etnográficos de la historia y costumbres de esta bonita aldea de la provincia de Huelva (1)
Destacan el Puente del barranco, Las Pilas o la Presa Molinito.
A escasos kilómetros del actual núcleo urbano se encuentran los restos de la necrópolis y poblado de "El Castañuelo", datados en torno al II milenio a. C. en su estrato más meridional y en torno al V a. C. en los más recientes, pertenecientes estos últimos a tribus celtíberas, cercanas al subgrupo de los lusitanos. El lugar es conocido por los residentes como "Las Tumbas".
Sin duda, el interés y relevancia de este yacimiento ha sido puesto en valor en numerosas investigaciones (véase PÉREZ, J.A. y GÓMEZ, F.,1999. Cronología y significación histórica del poblado de Castañuelo (Aracena, Huelva). Comunicación. II Congreso de Arqueología Peninsular. Actas Tomo III. Zamora, 1996. ISBN 84-8138-367-8), dado que su ubicación responde a patrones típicamente catalogados en zonas más al norte.
La doctora Castañuelas

La doctora Castañuelas es una película en blanco y negro de Argentina dirigida por Luis José Moglia Barth sobre su propio guion escrito sobre el argumento de Julio Porter que se estrenó el 22 de noviembre de 1950 y que tuvo como protagonistas a María Antinea, Roberto Airaldi, Augusto Codecá y Miguel Gómez Bao.
El amor hará que se descubra la doble vida de una mujer científica de día y cantante de noche.
La revista Set opinó: :
Por su parte Manrupe y Porter escriben:
Güiro

El güiro es un instrumento de percusión. Está clasificado dentro de la división de los idiófonos (que suenan por sí mismos, sin cuerdas ni parches), en la rama de raspadores. Los güiros tradicionales provienen del calabazo seco, igual que la cabasa y las maracas que se construían con este fruto. Este instrumento musical es típico de varios países de América Latina tales como Ecuador, Brasil, Colombia, República Dominicana, Panamá, México, Perú, Cuba, Puerto Rico y Venezuela. Se utiliza como instrumento de acompañamiento. Existen antecedentes de este instrumento en sitios arqueológicos en México, donde se han encontrado raspadores frutales.​
La denominación güiro es un indigenismo proveniente de la familia lingüística arahuaca, hablada en la época colonial en el norte de Suramérica y el Caribe. La güira se refería al árbol tropical y su fruto era denominado güiro.​
Dependiendo del país es designado con otros nombres como carrasca o güiro en Colombia,​ güícharo en Puerto Rico, güira en República Dominicana, reco-reco en Brasil y churuca en Panamá.​
El güiro es un instrumento musical muy simple construido originalmente en el cuello de una calabaza gruesa, generalmente de una Lagenaria siceraria de cabeza alargada a la que se acanala para que funcione como raspador. El sonido se ejecuta raspando con un palillo o baqueta metálica la superficie rugosa o ranurada con mayor o menor velocidad obteniendo así la emisión de diferentes sonidos.​
Existen diferentes tipos de güiro y usualmente se utilizan como acompañamiento en ritmos típicos centroamericanos, en la música del Caribe e incluso en las cumbias suramericanas.
También denominada güiro grande o calabaza, deriva su nombre del fruto seco del calabazo del cual se elabora, al cual se le graban ranuras que al ser raspadas con algún elemento producen el sonido.​
El güícharo o güiro puertorriqueño es un cuerpo hueco alargado (generalmente de madera o calabaza seca). Su superficie ranurada en paralelo se raspa con un tipo de peine o tenedor. Se aguanta en la mano izquierda con el dedo gordo dentro de la apertura en la parte atrás. Con la mano derecha se sostiene el peine usado para rasparlo rítmicamente.
El güiro de salsa o güiro cubano se trata de una cáscara de una calabaza con ranuras en paralelo sobre su superficie. Se aguanta en la mano izquierda, utilizando la mano derecha para raspar la superficie con un palito.
El güiro cubano es más "gordo" que el güiro puertorriqueño y es el estándar en la música de salsa latinoamericana. Los güiros de salsa modernos se hacen de madera, plástico o fibra de vidrio.
La churuca se fabrica de una cucurbitácea ovalada llamada tula o churuca (calabaza), a la cual se le extrae la masa del interior y se le tallan hendiduras paralelas sobre las cuales se pasa raspando una horquilla de alambre. La raspadura produce un ruido seco y penetrante.​​ Este raspador es ampliamente utilizado en Panamá como instrumento rítmico sobresaliente en la música de la cumbia folclórica.​
¡FOLK! Una mirada a la música tradicional

¡FOLK! Una mirada a la música tradicional es un largometraje documental de 77 minutos dirigido por Pablo García Sanz y producido por las productoras Visual Creative y Plan Secreto estrenado en 2018. Desde su estreno, ha recibido premios y nominaciones en certámenes de cine nacionales e internacionales, entre los que destacan las ocho candidaturas a los Premios Goya 2019,​ el Premio al Mejor Largometraje de Rural Film Fest,​ el Premio a Mejor Documental dirigido por menor de 36 años por el Festival Internacional de Documental Etnográfico de Sobrarbe​ y el Premio del Público por el Festival Biosegura de Jaén.​​
La música tradicional forma parte de nuestra cultura, una cultura rica que nos ayuda a identificarnos como individuos dentro de una sociedad. Pero, ¿Qué ocurre cuando los medios tradicionales de difusión desaparecen? ¿Es la evolución de la música tradicional algo necesario para llegar a nuevos públicos? ¿Hasta dónde se puede llegar a la hora de "modificar" una canción?​​
El documental está integrado por:
¡FOLK! Una mirada a la música tradicional ha obtenido el Premio a Mejor Documental dirigida por menores de 36 años en el Festival Internacional de Documental Etnográfico de Sobrarbe (Huesca, 2019), el Premio a Mejor Largometraje en el Rural Film Fest (2018), Premio a Mejor Sonido en el Festival Internacional de Cine Etnográfico de Zlatna (Rumanía, 2018), y el Premio del Público a mejor en el Festival Biosegura de Jaén (2019). Además fue Candidato para las Nominaciones de los Premios Goya de la Academia de las Artes y las Ciencias Cinematográficas de España en 2019.​
La película ha sido proyectada en un total de 82 localidades de la geografía española, logrando estrenos en salas de cine en ciudades como Madrid, Barcelona, Málaga, Sevilla, Santander, Bilbao, Logroño, Valladolid, León, Palencia, Soria, Tarragona, Segovia o Zamora y en Festivales de temática musical o etnográfica como el Festival Aitxina Folk (Vitoria-Gastéiz), Festival 3 Culturas (Frigiliana, Málaga), Festival Demanda Folk (Burgos), Festival Cantut (Girona), o en la Semana de Cultura Popular de Palma de Mallorca.​
Actualmente se encuentra disponible en alquiler o suscripción en la plataforma digital Filmin, y ha encabezado la lista de documentales musicales destacados.​
Instrumentos musicales de México

Los instrumentos musicales de México son referidos como aquellos instrumentos de origen indígena o de origen mestizo, ya sea que hayan sido creados en el territorio o sean modificaciones de instrumentos foráneos. El instrumental musical se puede clasificar con varios parámetros, siendo uno tradicional el de la clasificación en instrumentos de cuerda pulsada, instrumentos de cuerda con arco, instrumentos de viento, instrumentos membranófonos e instrumentos idiófonos. guitarra, pandero, jarocho, pianos y violines, son un claro ejemplo de instrumentos.
A
Idiófono

Un idiófono, según la clasificación de Hornbostel-Sachs, es un instrumento musical que tiene sonido propio porque usa su cuerpo como materia resonadora. Los idiófonos son instrumentos de percusión.​ Produce el sonido primariamente por la vibración del propio cuerpo, sin uso de cuerdas, membranas ni columnas de aire. Su cuerpo, de madera, metal o piedra,​ es duro pero sonoro, con la suficiente elasticidad como para mantener un movimiento vibratorio.
La familia de los idiófonos está formada por una gran diversidad de instrumentos, desde campanas, castañuelas, almireces y xilófonos hasta platillos y gongs. La mayor parte de los instrumentos de percusión que no usan membranas para producir el sonido son idiófonos, mientras que los que sí usan una membrana son membranófonos. Estos términos sustituyen al más general e impreciso «instrumento de percusión», cuando es necesario recurrir a una terminología más precisa.​
Los idiófonos pueden ser clasificados por la forma de hacerlos sonar, por el movimiento requerido para hacerlos sonar, su incidencia sobre el instrumento y sus componentes:​
Crótalos (instrumento griego)

Las crémbalas o castañuelas griegas, (en griego antiguo: κρόταλα ή κρέμβαλα, crotalos) eran generalmente de madera, del tipo idiófono, un tipo de percusión que hoy recibe el nombre de castañuelas. Se usaban en parejas para mantener el ritmo, tanto en bailes como en bodas y festivales. Por lo general, las tocaban mujeres que medían el ritmo golpeando los ritmos con los dedos.
Los antiguos griegos los obtenían de serpientes de cascabel, y de diversos materiales, como conchas de mar, madera, caña o metal, uniendo libremente en un extremo dos piezas del mismo material. Un cordón de cuero ataba ambas piezas, lo que les permitió abrirse hasta 90 grados. Estas partes también eran cóncavas en su interior, produciendo un sonido más fuerte.
En el medio de cada sección había bucles de cuero en los que los bailarines cruzaban el pulgar y el dedo medio para sostenerlos y golpearlos rítmicamente y mantener el ritmo durante el baile, mientras también acompañaban con aulós y liras, tanto en celebraciones públicas, como en orgías artísticas, o en honor a Dioniso y Cibeles, como también en fiestas privadas. La iconografía arqueológica muestra mujeres bailando, comediantes masculinos que asistían a las festividades, y sátiros, seguidores de Dioniso.​
Este particular instrumento fue popularizado recién en el siglo XX con la aparición de la música flamenca, que tiene sus orígenes en la tradición popular griega.
Folclore de España

La historia de España y de las culturas con las que ha convivido ha dejado muchos restos en la cultura y el folclore del país. Así, la cultura española tiene influencias íberas, celtas, romanas, griegas, católicas, islámicas y americanas. El papel de su situación geográfica y las tensiones históricas entre Castilla y las regiones periféricas también han contribuido a definir la cultura y las tradiciones de España.
Dada la diversidad cultural existente, no puede hablarse de un folclore musical español, y las músicas tradicionales de cada una de las regiones y zonas del país ofrecen características bien diferenciadas.
En la música folclórica española, cabe destacar la jota, presente en diferentes formas a lo largo de casi todo el territorio del país y al flamenco, la música española más conocida en el extranjero. Coros y Danzas y la Sección Femenina cumplieron un cierto papel en un intento de homogeneizar el folclore español simplificando los distintos folclores regionales.
Instrumentos: flauta y tamboril, guitarra flamenca, palmas, castañuelas o palillos, zambomba, panderetas, esquilas, pandero cuadrado, cajón flamenco...
Instrumentos: guitarra, bandurria, laúd, chiflo, chicotén, gaita de boto ...
Instrumentos:gaita asturiana y tambor
Instrumentos: xeremies, castañuelas, fobiols, Guitarra, violín...
Instrumentos: timple, pito herreño, chácaras, guitarra, contrabajo, laúd, bandurria
Instrumentos: rabel, gaita astur-cántabra, alcurdión, pitu montañés, redoblante, chirimía, chifla campurriana, flauta travesera, pandereta, tarrañuelas, silbu...
Instrumentos: dulzaina, pito castellano, laúd, bandurria, rabel, gaita , pandereta, violín, redoblante ...
Instrumentos: flauta de tres agujeros y tamboril, guitarra, laúd, rabel, pandero
Instrumentos: birimbao, bombo, gaita gallega, pandeireta, pandeiro, pitos, redobrante, tarrañolas...
Instrumentos: chifla o xipla y tamborín, gaita leonesa-sanabresa-cabreiresa, rabel, pandeiru cuadrau, zanfoña, pandereta-pandera, curdión, tarrañuelas... Gaitas asturiana y gallega. Dulzaina, redoblante y acordeón recientemente.
Instrumentos: dulzaina, tabal
Instrumentos: txistu, alboka, txalaparta
Cultura Española (revista)

Cultura Española fue una revista cultural editada en Madrid entre 1906 y 1909, sucesora de la Revista de Aragón.​
La revista dio un «carácter más amplio, nacional» a su antecesora aragonesa.​ Dirigida por Eduardo Ibarra Rodríguez y Julián Ribera y Tarragó, contó con la participación de autores como Elías Tormo, Severino Aznar, José Ibáñez Marín, Antonio Vives Escudero, Rafael Altamira, Manuel Gómez-Moreno, Eduardo Gómez de Baquero, Alberto Gómez Izquierdo, Gabriel Maura Gamazo, Miguel Asín Palacios, Ramón Menéndez Pidal o Vicente Lampérez entre otros, y constituyó un precedente del Centro de Estudios Históricos de la JAE, fundado en 1910.​