davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
William Sublette

William Sublette eller Sublett (født 21. september 1799 i Stanford i Kentucky i USA, død 23. juli 1845 i Saint Louis i Missouri) var en pelsjeger, trapper og mountain man som senere ble pelshandler og kjøpmann som gjorde forretninger med Santa Fe i New Mexico.
William Sublette var sønn av vertshusverten Phillip Sublette og hans hustru Isabella. Han var en av fem brødre som alle skulle bli prominente i pelshandelen i Vesten: William, Milton, Andrew, Pinkney og Solomon. Da William var 18 år gammel flyttet familien fra Kentucky til Saint Charles i Missouri.
Han var byens politioppsynsmann da han i 1822 ble ansatt som pelsjeger av William Ashleys Rocky Mountain Fur Company.
Som medlem av William Ashleys pelshandelsbrigade deltok Sublette i Arikarakrigen i 1823. Han ble nå trapper i Rocky Mountains og deltok med Jedediah Smith i årslange jaktekspedisjoner.
I 1826 kjøpte Sublette sammen med Jedediah Smith og David Jackson Rocky Mountain Fur Company. Sublette og hans kompanjonger ble nå ansvarlige for forskyninger til pelsjegerne i fjellene samtidig som de fikk store gevinster fra handelen med de pelsverk de kjøpte. Sublette ble i 1830 den første som benyttet vogner for å føre fornødenheter til Rocky Mountains; tidligere hadde man bare benyttet seg av klovdyr. Den sviktende lønnsomheten i pelshandelen på grunn av indianerangrep (44 av selskapets ansatte var blitt drept) og den avtagende etterspørsel etter beverpelser førte imidlertid til at selskapet ble oppløst samme år.
Sublette kjøpte en landgård, Sulfur Spring utenfor Saint Louis der han slo seg ned for en tid.
Sublette begynte i 1831 med handelsferder til Santa Fe, men sluttet med det da Jedediah Smith døde samme år Han vendte tilbake som pelsjeger i fjellene og ble såret i en strid med indianere nær et rendezvous i 1832 ved Pierre's Hole i dagens Idaho. Meldingen om Sublettes reise med vogn over South Pass og tilbake spredte seg gjennom pressen.
Atter tilbake i Saint Louis opprettet han et selskap sammen med Robert Campbell som gikk under navnet Sublette & Campbell. Det var den eneste konkurrenten til American Fur Company og vant sine fremganger ved en generøs bruk av alkohol ved handelen med indianerne. Fort Laramie ble grunnlagt i 1834 av Sublette som selskapets handelsfaktori.
Sublette & Campbell ble oppløst i 1840 og William Sublette slo seg ned i Saint Louis der han drev forretning og begynte å engasjere seg politisk. I 1844 giftet han seg med Frances Hereford. Året derpå døde han i Pittsburgh under en reise.
Kon-Tiki ekspedisjonen (bok)

Kon-Tiki ekspedisjonen er fortellingen om Thor Heyerdahls ferd over Stillehavet med balsaflåten «Kon-Tiki» (oppkalt etter den legendariske Kon Tiki-solguden og hvithudede forfaren til polyneserne fra dagens Peru). Med et mannskap på fem seilte han fra Callao i Peru til atollen Raroia, en ferd på nesten 8000 km. Hensikten med ekspedisjonen var å bevise at det kan ha vært kontakt mellom Sør-Amerika og Polynesia i førkolumbiansk tid.
Boken og den Oscar-belønte dokumentarfilmen fra ekspedisjonen gjorde Thor Heyerdahl verdensberømt; inntektene satte ham i stand til å gjennomføre nye, banebrytende ekspedisjoner.
Kon-Tiki ekspedisjonen er oversatt til over 70 språk og solgt i mer enn 50 millioner eksemplarer.
Det britiske instrumentalrockebandet The Shadows komponerte og ga ut en sang kalt Kon-Tiki, med henvisning til flåten til Thor Heyerdahl og hans mannskap.
Kon-Tiki og jeg

Kon-Tiki og jeg er en gjennomillustrert bok på 72 sider. Den ble publisert på Dreyers forlag i 1949. Oversatt til 15 språk, og gjenutgitt i 2005. Multikunstner Erik Hesselberg var ansvarlig for såvel tekst som tegninger. Boka skildrer hvorledes forfatteren reiste av gårde med Vestfoldbanen til Oslo og dernest med Fred. Olsen-skipet «Lauritz Swenson» til Panama, for øvrig ført av Stavern-kapteinen Albert Røed, innen han endte opp i Lima sammen med resten av mannskapet.
Hesselberg malte Kon-Tiki-hodet på flagget og laget senere også brettspillet «Tiki». Flåten ble døpt 27. april 1947 av ekspedisjonens sekretær, Gerd Wold. De resterende fem flåtefarerne var: Ekspedisjonsleder Thor Heyerdahl, Bengt Danielsson, Knut Haugland, Herman Watzinger og Torstein Raaby.
Avstanden som skulle tilbakelegges, var 8000 kilometer og treffe øyer små som sandkorn med en farkost som ikke lot seg styre.
Medpassasjerer var kakerlakkene Per og Lise, papegøyen Lolita (druknet 28. juni), tusen småmaur og en drøss pelagiske krabber – deriblant Johannes – som bordet flåten fra fuglefjær i sjøen. Etter 93 døgn til havs øyner de den første øya, Pukapuka, deretter passerte de øya Angatau og 7. august treffer de Raroia, 101 døgn etter avreisen.
Etter oppholdet på Raroia fikk eventyrerne skyss med en fransk skonnert til Papetee på Tahiti. Da var de blakke. Derfra gikk turen videre til San Francisco og storstilt mottagelse hos den amerikanske presidenten Harry Truman i Washington D.C..
«Ra»

«Ra» var et fartøy av papyrus som ble brukt av Thor Heyerdahl og hans mannskap i et forsøk på å krysse Atlanterhavet. Farkosten som var oppkalt etter den gammelegyptiske solguden Ra, ble senere også omtalt som «Ra I».
Heyerdahl hadde studert malerier fra oldtidens Egypt for å lære om skipskonstruksjoner fra eldre tider. Han fikk hjelp av båtbyggere fra Tsjadsjøen, hvor det fortsatt ble bygget sivbåter, da «Ra» skulle bygges, og det ble kjøpt inn 12 tonn papyrus fra Tanasjøen som byggemateriale. Den 45 fot lange kopien av et gammelt egyptisk skip ble bygget ved foten av pyramidene i Egypt og fraktet derfra til Safi i Marokko.
25. mai 1969 la «Ra» ut fra den gamle fønikerhavnen i Safi med kurs for Barbados. Etter få uker ble det klart at båten tok inn vann. Fartøyet kom også ut for dårlig vær noe som førte til at flere av repene som holdt flåten sammen røk, og båten begynte å miste papyrus.. Kombinert med et feilkonstruert akterparti førte dette til at båten fikk slagside med akterenden under vann. Mannskapet forlot «Ra» 18. juli, etter å ha tilbakelagt ca. 5000 km på 54 dager. Målet var da bare noen få hundre kilometer unna.
Mannskapet på syv var alle fra forskjellige land. Heyerdahl valgte bevisst å sette sammen et mannskap bestående av mennesker av forskjellige raser og nasjonaliteter med ulike politiske og religiøse ståsteder for å vise at mennesker kunne samarbeide på tvers av slike grenser.
Besetningen bestod, foruten Heyerdahl selv, av:
Med på båten hadde de også en ape, et bur med høns og en and.
Bokklubbens Kulturbibliotek

Bokklubbens Kulturbibliotek er en bokserie med klassiske sakprosabøker som har som mål å omfatte de hundre mest sentrale «bøker som forandret verden». Serien har vært utgitt siden 1998 av De norske Bokklubbene. Utvalget ble foretatt av en jury bestående av 100 norske professorer.
Boka som ble regnet som tidens mest innflytelsesrike faglitterære verk var Charles Darwins Om artenes opprinnelse gjennom det naturlige utvalg fra 1859. Serien vil bli publisert med én og én bok.
HNoMS Thor Heyerdahl

HNoMS Thor Heyerdahl is a Fridtjof Nansen-class frigate of the Royal Norwegian Navy.
Built by the Spanish shipbuilders Navantia, in Ferrol, Thor Heyerdahl was the fifth and last of the Fridtjof Nansen class to be launched and then commissioned into the Royal Norwegian Navy. Unlike the other members of her class, she was built with two 8-cell VLS modules instead of one.
Thor Heyerdahl (ship)

Thor Heyerdahl (named after Thor Heyerdahl), originally named Tinka, later Marga Henning, Silke, and Minnow, was built as a freight carrying motor ship with auxiliary sails at the shipyard Smit & Zoon in Westerbroek, Netherlands, in 1930. Her original homeport being Hamburg, Germany, she was used for the next 50 years as a freighter. Eventually sailing under the flag of Panama as Minnow and then awaiting further use in Germany, she was bought in 1979 by two sailing enthusiasts, who turned the now run-down ship into a topsail schooner to use it for sail training, especially for teenagers and young adults. One of the two original owners was Detlef Soitzek, who had sailed with the Norwegian anthropologist, zoologist, ethnologist and adventurer Thor Heyerdahl on his Tigris expedition in 1977/1978, and suggested naming the ship after the famous researcher and adventurer. The ownership of the ship was subsequently turned over to an association.
From spring to fall, Thor Heyerdahl sails mainly the Baltic Sea and participates in international sail training events. In winter, the ship has repeatedly crossed the Atlantic Ocean and sailed in the Caribbean, especially as classroom under sails with teenage crews.
Christopher Heyerdahl

Christopher Heyerdahl (born September 18, 1963) is a Canadian actor who portrayed Alastair in Supernatural, the Wraith Todd in Stargate Atlantis, Sam in Van Helsing, "Swede" in Hell on Wheels, and Marcus in The Twilight Saga.
Heyerdahl was born in British Columbia, and is of Norwegian and Scottish descent. His father emigrated from Norway to Canada in the 1950s. Thor Heyerdahl was his father's cousin. Heyerdahl also speaks Norwegian and studied at the University of Oslo.
Heyerdahl is primarily known for his recurring role as the enigmatic and sinister "Swede" in AMC's Hell on Wheels. This post-American Civil War drama debuted as the second highest rated original series in AMC history. He is also known for his role as Leonid in the Are You Afraid of the Dark? episode "The Thirteenth Floor" and as Nosferatu in the episode "Midnight Madness". He played the characters Halling and Wraith commander Todd in Stargate Atlantis, and Pallan in the Stargate SG-1 episode "Revisions". He played H. P. Lovecraft in the film Out of Mind: The Stories of H. P. Lovecraft (1998) and a punk, new at drug dealing, in Cadavres (2009).
He played the part of the demon Alastair in three episodes of Supernatural. He also played the part of Zor-El in the television series Smallville, as well as playing John Druitt and Bigfoot in the series Sanctuary. He played the part of Dieter Braun on True Blood during the show's 5th season.
His most notable film role was in the feature film New Moon, an adaptation of Stephenie Meyer's second book in her Twilight Saga. In this film, he played a vampire, Marcus, who is part of a powerful Italian family called the Volturi. He reprised that role in both parts of Breaking Dawn, the two-part adaptation of the fourth book in the Twilight Saga.
He has also performed on stage and was a member of the Young Company at the Stratford Festival in 1989 and 1990.
In 2015, Heyerdahl hosted the Leo Awards gala ceremony.
The Kon-Tiki Expedition

The Kon-Tiki Expedition: By Raft Across the South Seas (Norwegian: Kon-Tiki ekspedisjonen) is a 1948 book by the Norwegian writer Thor Heyerdahl. It recounts Heyerdahl's experiences with the Kon-Tiki expedition, where he travelled across the Pacific Ocean on a balsa tree raft. The book was first published in Norway on 2 November 1948, and sold out in 15 days. By 1961, the book had been translated into at least 55 languages. According to a 2013 movie about the expedition the book had been translated into more than 70 languages and sold more than 50 million copies.
Kon-Tiki Museum

The Kon-Tiki Museum (Norwegian: Kon-Tiki Museet) is a museum in the Bygdøy peninsula in Oslo, Norway. It houses vessels and maps from the Kon-Tiki expedition, as well as a library with about 8,000 books. It was opened in a provisional building in 1949. In 1957, the current building—designed by architects F. S. Platou and Otto Torgersen—was opened. In 1978, an extension of the museum designed by Torgersen was opened.
The museum was originally built to house the Kon-Tiki, a raft of balsa wood of pre-Columbian model that Norwegian adventurer Thor Heyerdahl used to sail from Peru to Polynesia in 1947. Another boat in the museum is the Ra II, a vessel built of reeds according to Heyerdahl's perception of an ancient Egyptian seagoing boat. Heyerdahl sailed the Ra II from North Africa to the Caribbean after a previous attempt with the reed boat Ra failed.
Beneath the raft is a model of the whale shark that the crew encountered on the voyage.
The Kon-Tiki Museum is situated near several other museums including the Fram Museum, the Norwegian Museum of Cultural History, the Viking Ship Museum and the Norwegian Maritime Museum.
Since 1986, the museum has periodically repatriated items collected by Heyerdahl to Easter Island, with the most recent occurring in 2024.
59°54′13″N 10°41′53″E﻿ / ﻿59.90361°N 10.69806°E﻿ / 59.90361; 10.69806
Raft

A raft is any flat structure for support or transportation over water. It is usually of basic design, characterized by the absence of a hull. Rafts are usually kept afloat by using any combination of buoyant materials such as wood, sealed barrels, or inflated air chambers (such as pontoons), and are typically not propelled by an engine. Rafts are an ancient mode of transport; naturally-occurring rafts such as entwined vegetation and pieces of wood have been used to traverse water since the dawn of humanity.
Traditional or primitive rafts were constructed of wood, bamboo or reeds; early buoyed or float rafts use inflated animal skins or sealed clay pots which are lashed together. Modern float rafts may also use pontoons, drums, or extruded polystyrene blocks. Depending on its use and size, it may have a superstructure, masts, or rudders.
Timber rafting is used by the logging industry for the transportation of logs, by tying them together into rafts and drifting or pulling them down a river. This method was very common up until the middle of the 20th century but is now used only rarely.
Large rafts made of balsa logs and using sails for navigation were important in maritime trade on the Pacific Ocean coast of South America from pre-Columbian times until the 19th century. Voyages were made to locations as far away as Mexico, and many trans-Pacific voyages using replicas of ancient rafts have been undertaken to demonstrate possible contacts between South America and Polynesia.
Rafts used for recreational rafting are almost exclusively inflatable rafts, manufactured of flexible materials such as PVC, hypalon, polyurethane, and nylon. These materials are resistant to the collisions and heavy wear the boats experience when traveling through whitewater. Whitewater rafts are also designed with high rocker, a raised bow and stern which allows them to pass over waves and obstacles more easily. Most have drain holes in the floor to prevent the boat from becoming swamped with water.
In biology, particularly in island biogeography, non-manmade rafts are an important concept. Such rafts consist of matted clumps of vegetation that has been swept off the dry land by a storm, tsunami, tide, earthquake or similar event; in modern times they sometimes also incorporate other kind of flotsam and jetsam, e.g. plastic containers. They stay afloat by its natural buoyancy and can travel for hundreds, even thousands of miles and are ultimately destroyed by wave action and decomposition, or make landfall.
Rafting events are important means of oceanic dispersal for non-flying animals. For amphibians, reptiles, and small mammals, in particular, but for many invertebrates as well, such rafts of vegetation were often the only means by which they could reach and – if they were lucky – colonize oceanic islands before human-built vehicles provided another mode of transport.
Pumice raft

A pumice raft is a floating raft of pumice created by some eruptions of submarine volcanoes or coastal subaerial volcanoes.
Pumice rafts have unique characteristics, such as the highest surface-area-to-volume ratio known for any rock type, long term flotation and beaching in the tidal zone, exposure to a variety of conditions, including dehydration, and an ability to absorb many potentially advantageous elements/compounds. For at least these reasons, astrobiologists have proposed pumice rafts as a possible ideal substrate for the origin of life.
Biologists have suggested that animals and plants have migrated from island to island on pumice rafts.
Sandy Island, a non-existent island near New Caledonia, was reported in 1876 by the whaling ship Velocity and subsequently included on some maps well into the 20th century. According to a team of University of Sydney scientists, it is possible that this false report may have been occasioned by pumice rafts being mistaken by the Velocity for dry land.
Pumice rafts drifted to Fiji in 1979 and 1984 from eruptions around Tonga, and some were reportedly 30 kilometres (19 miles) wide.
Volcanic activity in the South Pacific near Tonga on August 12, 2006 caused the emergence of a new island. The crew of the Maiken, a yacht that had left the northern Tongan islands group of Vava'u in August, reported that they had seen streaks of light, porous pumice stone floating in the water—and then had "sailed into a vast, many-miles-wide belt of densely packed pumice". They went on to witness the ephemeral island known as Home Reef breaching the surface.
A very large pumice raft appeared near New Zealand in August 2012. It was reported to be spread on an area 480 kilometres (300 mi) long and about 50 kilometres (30 mi) wide, with pumice blocks poking up to 60 centimetres (2 ft) above the ocean surface. On 10 August 2012 the raft with an estimated area of 26,000 square kilometres (10,000 sq mi) was observed near Raoul Island, north-east of New Zealand by the Royal New Zealand Navy. A possible source for the pumice was the July 2012 eruption of Havre seamount in the Kermadec Islands north of New Zealand. (See: 2012 Kermadec Islands eruption).
In August 2019, a large floating pumice raft covering 150 square kilometres (58 sq mi) was discovered in the tropical Pacific Ocean near Late Island in the Kingdom of Tonga. Sailors described a "rubble slick made up of rocks from marble to basketball size such that water was not visible", as well as a smell of sulfur.
Junk raft

A junk raft is a type of home-built watercraft made of plastic bottles or other recycled materials constructed by artists and community-minded groups organizing recreational flotillas, or by environmentally concerned individuals seeking to draw attention to the problem of floating debris and the need for recycling. It can also be an improvised small, functional watercraft from readily available materials.
The JUNK Raft Project was organized by Dr. Marcus Eriksen, Joel Paschal and Anna Cummins in Long Beach, California in 2008, to bring attention to the issue of plastic pollution in the Great Pacific Garbage Patch. The project was launched with the Algalita Marine Research Foundation, after founder Charles J. Moore encountered the patch in 1997. Organizers hoped to "creatively raise awareness about plastic debris and pollution in the ocean," specifically the Great Pacific Garbage Patch trapped in the North Pacific Gyre, by sailing 2,600 miles across the Pacific Ocean on a 30-foot (9.1 m) raft made from an old Cessna 310 aircraft fuselage and six pontoons filled with 15,000 old plastic bottles. Crewed by Dr. Marcus Eriksen of the Foundation and film-maker Joel Paschal, the raft set off from Long Beach, California on 1 June 2008, arriving in Honolulu, Hawaii on 28 August 2008. On the way, they gave valuable water to record-holding ocean rower Roz Savage, also on an environmental awareness voyage, when her supplies dwindled.
The construction of the JUNK Raft began in April 2008 and was finished the following month. The huge undertaking of constructing a seaworthy raft from "junk" was aided by volunteers from the environmental education programs of Bell Elementary School, Green Ambassadors, Muse Elementary School, Santa Monica High School, and Westbridge School for Girls. The volunteers lent a hand by cleaning bottles, fastening bottle caps, and stuffing them into the recycled fisherman's net pontoon forms.
Kon-Tiki (1950 film)

Kon-Tiki is a Norwegian documentary film about the Kon-Tiki expedition led by Norwegian explorer and writer Thor Heyerdahl in 1947, released in Sweden, Norway, Finland, and Denmark in 1950, followed by the United States in 1951. The movie, which was directed by Thor Heyerdahl and edited by Olle Nordemar, received the Academy Award for Best Documentary Feature for 1951 at the 24th Academy Awards. The Oscar officially went to Olle Nordemar.
The Academy Film Archive preserved Kon-Tiki in 2013.
The movie has an introduction explaining Heyerdahl's theory, then shows diagrams and images explaining the building of the raft and its launch from Peru. Thereafter it is a film of the crew on board, shot by themselves, with commentary written by Heyerdahl and translated. The whole film is black and white, shot on a single 16mm camera.
A small amount of color footage of Kon-Tiki does exist.
እንግሊዝኛ አማርኛ መዝገበ ቃላት 1972

እንግሊዝኛ አማርኛ መዝገበ ቃላት 1972 ፡ በወፍ ልሳል የተደረሰ ከእንግሊዝኛ ወደ አማርኛ መዝገበ ቃላት ሲሆን ባጠቃላይ 1503 ገጾችን ይዟል። መጽሐፉ ከሌሎች መዝገበ ቃላት ለየት የሚለው ቃላትን በቃላት ሳይሆን የሚተረጉመው፣ በአገባባቸው ነው። ስለሆነም ለእንግሊዝኛ ተማሪዎች ከሁሉ መዝገበ ቃላት በተለየ ከፍተኛ ጥቅም አለው። መጽሐፉ በ1972 ታተመ። የሚታዩት ገጾች ላይ ፊደሉን ለይተው ቢጫኑ የመጽሃፉን 1503 ገጾች ማንበብ ይችላሉ።
ምሳሌ

ምሳሌ ማለት በአንድ ቋንቋ ወይም ባሕል ውስጥ የሚጠበቅ የጥበብ ቃል ወይም ዘይቤ ነው። ብዙ ምሳሌዎች ከቋንቋ ወደ ቋንቋ፣ ከጊዜ ወደ ጊዜ፣ ወይም ከሃይማኖቶች የሚተላለፉ ናቸው። ለምሳሌ በብሉይ ኪዳን መጽሐፈ ምሳሌ ውስጥ ያሉት የንጉሥ ሠለሞን ምሳሌዎች በበርካታ ክርስቲያን ባህሎች ታውቀዋል። እንዲሁም በተረፉት መጻሕፍት የተወሰዱ ምሳሌዎች አሉ።
አማርኛ ምሳሌ
የብዙ አማርኛ ምሳሌ ትርጉም በ[www.good-amharic-books.com/page=library&id=704 አዲሱ የምሳሌያዊ አነጓገሮች] ይገኛል።
እንግሊዝኛ ምሳሌ
"Early to bed, early to rise, makes a man healthy, wealthy and wise" (ቤንጃሚን ፍራንክሊን)፤ ቶሎ ለመኝታ፣ ቶለ ለመነሣት፣ ሰውን ጤንኛ፣ ባለጸጋና ጥበበኛ ያደርገዋል።
ግዕዝ

ግዕዝ ፡ በአፍሪካ ቀንድ ፡ በኢትዮጵያና ፡ በኤርትራ ፡ በጥንት ፡ የተመሠረተና ፡ ሲያገለግል ፡ የቆየ ፡ ቋንቋ ነው። የግዕዝ ፡ አመጣጥ ፡ በግምት ፡ የዛሬ ፡ ፫ ፡ ሺህ ፡ ዓመት ፡ ከየመን ፡ እና ፡ ደቡብ ፡ አረቢያ ፡ በመነሣትና ፡ ቀይ ፡ ባሕርን ፡ በመሻገር ፡ በኤርትራ ፡ እና፡ ሰሜን ፡ ኢትዮጵያ ፡ ውስጥ ፡ ከሰፈሩ ፡ የተለያዩ ፡ የሳባውያን ፡ ነገዶች ፡ ቋንቋና ፡ በጊዜው ፡ ሰሜን ፡ ኢትዮጵያ ፡ ይነገሩ ፡ በነበሩ ፡ ቋንቋዎች ፡ ዘገምተኛ ፡ ውኅደት ፡ ነው። በአክሱም ፡ መንግሥትና ፡ በኢትዮጵያ ፡ መንግሥት ፡ መደበኛ ፡ ቋንቋ ፡ ነበር።
ግዕዝ ፡ ከአማርኛና ፡ ሌሎች ፡ ኢትዮ-ሴማዊ ፡ ቋንቋዎች ፡ ጋር ፡ ሲወዳደር ፡ «ንጹሕ» ፡ ሴማዊ ፡ ቋንቋ ፡ ነው። ግዕዝ ፡ እስከ ፡ ፲ ፡ ክፍለ-ዘመን ፡ መጀመሪያ ፡ ድረስ ፡ ዋነኛ ፡ የመግባቢያ ፡ ቋንቋና ፡ ልሳነ ፡ ንጉሥ ፡ ነበር። ከ ፲፫ ፡ ክፍለ ፡ ዘመን ፡ ጀምሮ ፡ ግን ፡ ሙሉ ፡ በሙሉ ፡ መነገር ፡ አቁሞ ፡ በሰሜን ፡ ኢትዮጵያ ፡ በትግርኛ ፡ እንዲሁም ፡ በማዕከላዊው ፡ ክፍል ፡ ደግሞ ፡ በአማርኛ ፡ ተተካ። ዛሬ ፡ በኢትዮጵያ ፡ ኦርቶዶክስ ፡ ተዋሕዶ ፡ ቤተክርስቲያን ፡ ሥነ-ስርዓት ፡ እንዲሁም ፡ በኤርትራ ፡ ኦርቶዶክስ ፡ ተዋሕዶ ፡ ቤተክርስቲያን ፣ በኢትዮጵያ ፡ ካቶሊክ ፡ ቤተክርስቲያን እና ፡ በቤተ-እስራኤል ፡ ሥነ-ስርዓቶች ፡ ይሰማል። በሰሜን፡ ኤርትራ ፡ የሚገኘ ፡ ትግረ ፡ የሚባል ፡ ቋንቋ ፡ ከሁላቸዉ፡ የሰሜን ፡ኢትዮጵያ ፡ቋንቋዎች፡ ለግእዝ ፡ በቅርብ ፡ ይዛመዳል ፡ እና። ትግረ ፡ ፸ በመቶ ፡ ግእዝ ፡ ነዉ ፡ እና ፡ በመቀጠል ፡ ትግርኛ ፡ እና ኣማርኛ።
ቋንቋው ፡ የሴማዊ ፡ ቋንቋዎች ፡ አባል ፡ እየሆነ ፡ በደቡብ ፡ ሴማዊ ፡ ቅርንጫፍ ፡ ውስጥ ፡ ይካተታል። ደቡብ ፡ ሴማዊ ፡ በመባሉ ፡ ግዕዝ ፡ የሣባ ፡ ቋንቋ ፡ ቅርብ ፡ ዘመድ ፡ ነው። ግዕዝ ፡ የተጻፈው ፡ በግዕዝ ፡ ፊደል ፡ አቡጊዳ ፡ ነው። ይህም ፡ ፊደል ፡ ደግሞ ፡ ዛሬ ፡ ለአማርኛ ፣ ለትግርኛ ፡ እና ፡ ለሌሎችም ፡ ቋንቋዎች ፡ ይጠቀማል። በመላውም ፡ የአፍሪቃ ፡ አህጉር ፡ ውስጥ ፡ የመጀመሪያውና ፡ ብቸኛ ፡ አፍሪቃዊ ፡ የራሱን ፡ ፊደላት ፡ የያዘ ፡ ቋንቋ ፡ ሲሆን ፣ በዓለምም ፡ ላይ ፡ ዋናና ፡ የስልጣኔ ፡ አራማጅ ፡ ከሚባሉት ፡ ቋንቋዎች ፡ አንዱ ፡ ነው።
በግዕዝ ፡ ጽሕፈት ፡ ፳፮ ፡ ፊደላት ፡ ብቻ ፡ ይጠቀሙ ፡ ነበር ፤ እነርሱም፦
ሀ ፣ ለ ፣ ሐ ፣ መ ፣ ሠ ፣ ረ ፣ ሰ ፣ ቀ ፣ በ ፣ ተ ፣ ኀ ፣ ነ ፣ አ ፣ ከ ፣ ወ ፣ ዐ ፣ ዘ ፣ የ ፣ ደ ፣ ገ ፣ ጠ ፣ ጰ ፣ ጸ ፣ ፀ ፣ ፈ ፣ ፐ
ናቸው።
ሊቁ ፡ ሪቻርድ ፓንኩርስት ፡ እንደሚጽፍ ፣ አንድ ፡ ተማሪ ፡ በመጀመርያው ፡ አመት ፡ ፊደሉን ፡ ከተማረ ፡ በኋለ ፣ በሚከተለው ፡ አመት ፡ መጀመሪያይቱ ፡ የሐዋርያው ፡ የዮሐንስ ፡ መልእክትን ፡ ከአዲስ ፡ ኪዳን ፡ በግዕዝ ፡ ከትዝታ ፡ ለመጻፍ ፡ መማር ፡ ነበረበት። በሦስተኛው ፡ ደረጃ ፡ የሐዋርያት ፡ ሥራ ፡ በአራተኛውም ፡ መዝሙረ ፡ ዳዊት ፡ በግዕዝ ፡ ማስታወስ ፡ ነበረበት። ይህንን ፡ ከጨረሰ ፡ ታላቅ ፡ ግብዣ ፡ ይደረግና ፡ ልጁ ፡ ጸሐፊ ፡ ይሆን ፡ ነበር።
በብሪቲሽ ፡ ቤተ-መጻሕፍት ፡ (የእንግሊዝ ፡ አገር ፡ ብሔራዊ ፡ ቤተ-መጻሕፍት) ፡ ውስጥ ፡ ፰፻ ፡ የሚያሕሉ ፡ የድሮ ፡ ግዕዝ ፡ ብራናዎች ፡ አሉ።
በኢ.ኦ.ተ.ቤ. ፡ ትምህርቶች ፡ ዘንድ ፣ ግዕዝ ፡ የአዳምና ፡ የሕይዋን ፡ ቋንቋ ፡ ነበር። ፊደሉን ፡ የፈጠረው ፡ ከማየ አይኅ ፡ አስቀድሞ ፡ የሴት ፡ ልጅ ፡ ሄኖስ ፡ ነበረ። ከባቢሎን ፡ ግንብ ፡ ውድቀት ፡ በኳላ ፣ ከአርፋክስድ ፡ ወገን ፡ የዮቅጣን ፡ ልጆች ፡ ቋንቋውን ፡ እንደ ፡ ጠበቁት ፡ ይባላል። የዮቅጣን ፡ ልጅ ፡ ሣባ ፡ ነገዶች ፡ ከዚያ ፡ ቀይ ፡ ባሕርን ፡ አሻግረው ፡ ወደ ፡ ዛሬው ፡ ኢትዮጵያ ፡ ያስገቡት ፡ ይታመናል። እንዲሁም ፡ ካዕብ ፡ እስከ ፡ ሳብዕ ፡ (አናባቢዎችን ፡ ለመለየት) ፡ ወደ ፡ ፊደል ፡ የተጨመረበት ፡ ወቅት ፡ በንጉሥ ፡ ኤዛና ፡ ዘመን ፡ እንደ ፡ ነበር ፡ ይባላል።
የቱ
«ቃለ ፡ በረከት ፡ ዘሄኖክ ፡ ዘከመ ፡ ባረከ ፡ ኅሩያነ ፡ ወጻድቃነ ፡ እለ፡ ሀለው፡ ይኩኑ ፡ በዕለተ ፡ ምንዳቤ ፡ ለአሰስሎ ፡ ኲሉ ፡ እኩያን ፡ ወረሲዓን።» (መጽሐፈ ፡ ሄኖክ ፩ ፡ ፩)
ሄኖክ ፡ መጀመርያ ፡ ቃሎች ፡ በጽሕፈት ፡ በግዕዝ ፡ የጻፈ ፡ እንደ ፡ ነበር ፡ ስለሚባል ፣ ይህ ፡ ቃል ፡ በማንኛውም ፡ የሰው ፡ ልጅ ፡ ቋንቋ ፡ ከሁሉ ፡ አስቀድሞ ፡ የተጻፈ ፡ መሆኑ ፡ በብዙዎች ፡ የኢትዮጵያ ፡ ሊቃውንት ፡ ይታመናል።
ሴማዊ ቋንቋዎች

ሴማዊ ቋንቋዎች ከአፍሮ እስያዊ የቋንቋ ቤተሰብ ንዑስ ቤተሰቦች አንዱ ነው።
በሥነ ቅርስ ከሁሉ መጀመርያው በጽህፈት የተገኘው የሴማዊ ቋንቋ ናሙና በአካድኛ ሲሆን የዑር ንግሥት ጋን-ሳማን ለባሏ ንጉሥ መስኪአጝ-ኑና ያስቀረጸችው ዕቃ ላይ ነው (2300 ዓክልበ. አካባቢ)።
የሷዴሽ ዝርዝር ለአማርኛ ፣ ግዕዝ ፣ ዓረብኛ ፣ ዕብራይስጥ ፣ አራማይስጥ፣ አካድኛ፦
/td> /td>
ሆይ

ሀ ሁ ሂ ሃ ሄ ህ ሆ
ሆይ (ወይም ሀውይ) በአቡጊዳ ተራ አምስተኛው ፊደል ነው። እንዲሁም በከነዓን፣ በአራማያ፣ በዕብራይስጥ እና በሶርያም ፊደሎች አምስተኛው ፊደል «ሄ» ይባላል።
በዓረብኛ ደግሞ ተመሳሳይ ፊደል «ሃእ» ተብሎ በ«አብጃድ» ተራ 5ኛ ነው። በግሪክ አምስተኛው ፊደል «ኧፕሲሎን» ይባላል። በነዚህ ቋንቋዎች አጠራሩ «ህ» (ተናባቢ) ሲሆን በግሪክ ግን አናባቢ («ኧ») ሆኗል።
በመጀመርያው (ግዕዝ) ቅርጽ (ሀ) በልሳነ ግዕዝ እንደ ሌሎቹ ፊደላት የ«ኸ» አናባቢ ድምጽ ሆነው ነበር፤ በአማርኛ ግን ድምጹ እንደ አራተኛው (ራብዕ) ቅርጽ (ሃ) አንድላይ ነው። ይህ ስህተት እየታረመ ነው።
በአማርኛ አጻጻፍ ብዙ ጊዜ ከሐውት (ሐ) ከኀርም (ኀ) እና ከኻፍ (ኸ) ጋራ ሊለዋውጥ ይችላል። ቀድሞ ግን ድምጾቻቸው የተለያዩ ነበሩ።
የሆይ መነሻ ከቅድመ-ሴማዊ ጽሕፈት እንደ ሆነ ይታስባል። በዚህ ጽሕፈት ፊደሉ የሚደሰት ሰው ስዕል መስለ። ለዚህም ተመሳሳይ የግብጽ ሀይሮግሊፍ ነበር፤ አጠራሩ ግን «ቀእ» ነበር። በግብፅ የሠሩት ሴማውያን ግን በቋንቋቸው «ሄ» ስላሉት፣ ይህ ስዕል «ህ» ሆኖ እንዲሰማ መጣ።
የከነዓን «ሄ» እንዲሁም ከዚህ ምልክት ተወስዶ በዚያ መንገድ የዕብራይስጥና የአራማያ «ሄ» የአረብኛም «ሃእ» ወለደ። ከዚህ በላይ የግሪክ አልፋቤት «ኧፕሲሎን» (Ε ε) አባት ሆነ፤ እሱም የላቲን አልፋቤት (E e) እና የቂርሎስ አልፋቤት (Е е) ወላጅ ሆነ። ስለዚህ እነዚህ ሁሉ የ«ሆይ» ሩቅ ዘመዶች ሊባሉ ይቻላል። በተጨማሪ የግዕዝ ቁጥር ፭ (አምስት) ከግሪኩ ε በመወሰዱ እሱም የ«ሀ» ዘመድ ነው። የነዚህ ቁጥሮች ቅርጽ ከግሪክ ፊደላት ቢወስዱም እስከሚቻል ድረስ ቅርሶቻቸው እንደ ግዕዝ ፊደሎች እንዲመሳስሉ ተደረገ። ስለዚህ ቅርጹ ε የወሰደው መልክ በጥንታዊ ፊደል ጽሕፈት ለ«ሩ» የጠቀመ ቅርጽ ነበር።
ማየ አይህ

ማየ ኣይህ ልሳነ ግዕዝ ሲሆን በአማርኛ ደግሞ «የጥፋት ውሃ» ይባላል። በመጽሐፍ ቅዱስ መሠረት ይህ የኖህ መርከብ፣ የኖህ ቤተሠብና የኖህ ልጆች ያመለጡበት ጥፋት ዘመን ሆነ። እንዲሁም በዓለም ዙሪያ በተለያዩ እምነቶች ወይም ልማዶች ውስጥ፣ ለምሳሌ በጥንቱ ሱመር፣ ሕንድ ወይም በሜክሲኮ ኗሪዎች ልማድ፣ ተመሣሣይ ድርጊቶች እንደ ተከሠቱ ስለ ማየ አይህ ይነገራል።
ሐውት

ሐ ሑ ሒ ሓ ሔ ሕ ሖ ሗ
ሐውት ወይም በአነጋገር ሐመረ ሐ በአቡጊዳ ተራ ስምንተኛው ፊደል ነው። እንዲሁም በከነዓን በአራማያ በዕብራይስጥ በሶርያም ፊደሎች ስምንተኛው ፊደል "ሔት" ይባላል።
በዓረብኛ ደግሞ ተመሳሳይ ፊደል "ሐእ" (ح) ተብሎ በ"አብጃድ" ተራ 8ኛ ነው። "ኀእ" የሚለው አረብኛ ፊደል (ﺥ) ደግሞ ከዚያ ወጣ።
በመጀመርያው (ግዕዝ) ቅርጽ (ሐ) በልሳነ ግዕዝ እንደ ሌሎቹ ፊደላት የ"ኸ" አናባቢ ድምጽ ሆነው ነበር፤ በአማርኛ ግን ድምጹ እንደ አራተኛው (ራብዕ) ቅርጽ (ሓ) አንድላይ ነው።
በአማርኛ አጻጻፍ ብዙ ጊዜ ከሆይ (ሀ) ከኀርም (ኀ) እና ከኻፍ (ኸ) ጋራ ሊለዋውጥ ይችላል። ቀድሞ ግን ድምጾቻቸው የተለያዩ ነበሩ።
የሐውት መነሻ ከቅድመ-ሴማዊ ጽሕፈት እንደ ሆነ ይታስባል። በዚህ ጽሕፈት ፊደሉ የአጥር ስዕል መስለ። ለዚህም ተመሳሳይ የግብጽ ሀይሮግሊፍ "ሰፐአት" ነበር። በሌሎች ሊቃውንት ዘንድ ግን የግቢ ወይም የገመድ ሃይሮግሊፍ ነበር
የከነዓን "ሔት" እንዲሁም ከዚህ ምልክት ተወስዶ በዚያ መንገድ የዕብራይስጥና የአራማያ "ሔት" የአረብኛም "ሐእ" እና "ኀእ" ወለደ። ከዚህ በላይ የግሪክ አልፋቤት "ኤታ" ( Η η) አባት ሆነ። እሱም የላቲን አልፋቤት (H h) እና የቂርሎስ አልፋቤት (И и) ወላጅ ሆነ። ስለዚህ እነዚህ ሁሉ የ"ሐውት" ሩቅ ዘመዶች ሊባሉ ይቻላል። በተጨማሪ የግዕዝ ቁጥር ፰ (ስምንት) ከግሪኩ Η በመወሰዱ እሱም የ"ሐ" ዘመድ ነው።
Fasting and abstinence in the Ethiopian Orthodox Tewahedo Church

Fasting and abstinence (Ge'ez: ጾም ṣōm; Amharic and Tigrinya: tsom) have historically constituted a major element of the practice of the Ethiopian Orthodox Tewahedo Church, following the counsel of Saint Paul (Ge'ez: ቅዱስ ጳውሎስ; k’idus p’awilos) to "chastise the body and bring it under subjection" per 1 Corinthians 9:27. It is generally agreed, and asserted by the Church itself, that the fasting regime of the Ethiopian Church is the strictest of any Church, with 180 mandatory fasting days for laypeople and up to 252 days for clergy and the particularly observant. The general list of fasts are laid out in the Fetha Negest.
During fasts, the observant are required to partake in no more than one meal a day, which is to be eaten in the afternoon or evening. Fasting involves abstention from animal products (meat, dairy, and eggs), and refraining from eating or drinking before 3:00 pm. Ethiopian devotees may also abstain from sexual activity and the consumption of alcohol.
As the fasting regimen prohibits the consumption of meat, dairy, and eggs, Ethiopian cuisine contains many dishes that can be considered vegan. Legumes such as split peas (ክክ, kək or kikki) and lentils (ምስር, məsər or birsin); or vegetables such as potatoes (ድንች, Dənəch), carrots and chard (ቆስጣ) are common in fasting dishes. Shiro wat (Amharic: ሽሮ ወጥ), made from ground chickpeas, is also particularly popular as a fasting food.
As international cuisines have grown in popularity among the Ethiopian middle class, fasting variants have also developed to meet the needs of the observant population—among which include fasting pizza, fasting pasta, fasting pastries, and fasting (meatless) burgers. Another example of Western influence is the popularity of fish goulash (Amharic: አሣ ጉላሽ; asa gulaš), often made with local Nile perch, tilapia, or catfish.
Observance of the fasting periods have fluctuated with time. Today, religious groups like Mahibere Kidusan encourage the faithful to rigorously observe both obligatory and optional fasting periods. As a result, strict observance of fasts is said to be growing in certain Orthodox communities.
Every Wednesday and Friday throughout the year are observed as fast days except during the fifty days after Easter, Wednesday in observance of the decision of the Sanhedrin, in collaboration with Judas Iscariot, to betray and kill Jesus before the feast of Pesach, and Friday in observance of the Passion of Jesus.
Fasts are observed on the following occasions:
Many faithful also observe optional fasts that are not included in the official and canonical list of mandatory fasts. These include ጽጌ ጾም (the Fast of the Flowers) which commemorates the exile of the Holy Family in Egypt, and the fast of Puagumen (Ethiopia's thirteenth month of 5 days or 6 days in leap years) in preparation for Ethiopian New Year on Meskerem 1.
Bible translations into Geʽez

Bible translations into Geʽez, an ancient South Semitic language of the Ethiopian branch, date back to the 6th century at least, making them one of the world's oldest Bible translations.
Translations of the Bible in Geʽez, in a predecessor of the Geʽez script which did not possess vowels, were created between the 5th and 7th century, soon after the Christianization of Ethiopia in the 4th century. This took place in a period of time alongside which other canonical and liturgical texts were being translated into Geʽez, as is indicated by the Aksumite Collection.
The Garima Gospels are the oldest translation of the Bible in Geʽez and the world's earliest complete illustrated Christian manuscript. Monastic tradition holds that they were composed close to the year 500, a date supported by recent radiocarbon analysis; samples from Garima 2 proposed a date of c. 390–570, while counterpart dating of samples from Garima 1 proposed a date of c. 530–660. The Garima Gospels is also thought to be the oldest surviving Geʽez manuscript.
The milestones of the modern editions were the Roman edition of the New Testament in 1548 edited by Tasfa Seyon, which is the editio princeps, and the critical edition of the New Testament by Thomas P. Platt in 1830 (his edition of the Geʽez four Gospels was first published in 1826).
Geʽez Bible manuscripts existed until at least the late 17th century.
In 2009, the Ethiopian Catholic Church and the Ethiopian Orthodox Tewahedo Church associated themselves with the Bible Society of Ethiopia to produce a printed version of the Bible in Geʽez. The New Testament was released in 2017.
The Five Love Languages

The Five Love Languages: How to Express Heartfelt Commitment to Your Mate is a 1992 nonfiction book by Baptist pastor Gary Chapman. It outlines five general ways that romantic partners express and experience love, which Chapman calls "love languages".
According to Chapman, the five "love languages" are:
Chapman provides various examples from his counseling sessions and includes questions to help readers identify both their own and their partner's primary and secondary love languages. According to Chapman's theory, each person has one primary and one secondary love language.
To determine another person’s love language, Chapman suggests observing how they express love to others, and analyze what they complain about most often and what they request from their significant other most often. He theorizes that people tend to naturally give love in the way that they prefer to receive love, and better communication between couples can be accomplished when one can demonstrate caring to the other person in the love language the resonates mostly with their partner’s love language.
An example would be: if a husband's love language is acts of service, he may be confused when he does the laundry and his wife does not perceive that as an act of love, viewing it as simply performing household duties, because the love language she comprehends is words of affirmation (verbal affirmation that he loves her). She may try to use what she values, words of affirmation, to express her love to him, which he would not value as much as she does. If she understands his love language and mows the lawn for him, he perceives it in his love language as an act of expressing her love for him; likewise, if he tells her he loves her, she values that as an act of love.
The book sold 8,500 copies in its first year, four times what the publisher expected. The following year it sold 17,000, and two years later, 137,000. As of 2013 it had spent 297 weeks on the New York Times Best Seller list.
Scientific studies on the validity of love languages have yielded mixed or inconclusive results, with much research leaning toward refuting the concept. Psychologist Julie Schwartz Gottman has cast doubt on the concept of a "primary" love language and the usefulness of insisting on showing or receiving love in only one way. A 2006 confirmatory factor analysis study by Nicole Egbert and Denise Polk suggests that the five love languages may have some degree of psychometric validity.
A 2017 study published in Personal Relationships involving 67 heterosexual couples found limited evidence that synchronized love languages correlated with relationship satisfaction. Moreover, a 2024 study by Emily Impett et al., published in Current Directions in Psychological Science, refutes Chapman's claims by arguing that there are more than five ways to express love, people do not have a "primary" love language, and relationships do not suffer when partners have different love languages.
Since 1992, Chapman has written several books related to The Five Love Languages that adapt its principles to different contexts:
Drive: The Surprising Truth About What Motivates Us

Drive: The Surprising Truth About What Motivates Us is a non-fiction book written by Daniel Pink. The book was published in 2009 by Riverhead Hardcover. It argues that human motivation is largely intrinsic and that the aspects of this motivation can be divided into autonomy, mastery, and purpose. He argues against old models of motivation driven by rewards and fear of punishment, dominated by extrinsic factors such as money.
The central claim of the book is that higher pay and bonuses result in better performance within the workplace only if tasks consist of basic mechanical skills. If the task involved cognitive skills, decision-making, creativity, or higher-order thinking, higher pay resulted in lower performance. Pink suggests, "You should pay enough to take the issue of money off the table". Much of the book is based on studies done at Massachusetts Institute of Technology (MIT) and other universities,
To motivate employees who work beyond basic tasks, Pink believes that supporting employees in the following areas will result in increased performance and satisfaction:
Stefan Stern, writing for the Los Angeles Times calls the book, "short, punchy, energetic and not subtle", praising the writing, but simultaneously argues that Pink overstates his case. In The Guardian, William Leith identifies Drive as vying for attention "in the Gladwell market", but praises it for its "inspiring" message that views work as art as it inspires more than the "carrot-and-stick."
Сгради на Института за защита на паметниците на културата и музей – Прилеп

Сградите на Института за защита на паметниците на културата и музей – Прилеп (на македонска литературна норма: Згради на Заводот за заштита на спомениците на културата и Музеј - Прилеп) са две административни сграда в град Прилеп, Република Македония. Обявени са за паметник на културата.
Сградите са разположени на улица „Александър Македонски“ (старо име „Моша Пияде“) № 142. Едната е построена в годините 1939 – 1941, а другата в 1970. Първоначално тук е настанена община Прилеп, а с играждането на нова общинска сграда, тук е разположен Институтът и музей.
Едната сградата е приземна с масивни тухлени зидове и дървен покрив на много води с керемиди. Входът е директно от улица. Има голям вътрешен хол, от който се влиза в изложбеното помещение, библиотеката и един офис.
Втората сграда се състои от приземие и етаж. Изградена е също от цяла тухла и има дървен покрив с керемиди. Входът е от задния двор, а помещенията са ориентирани на север и запад и се ползват като депа.
В рамките на комплекса има и приземни обекти от тухла с дървен покрив от керемиди, разположени на юг и запад, които се използват като депа и офиси.
Сградите имат декоративни елементи на фасадите и запазен ритъм на прозорците.
Дом на културата „Наум Наумовски – Борче“

Сградата на Дома на културата „Наум Наумовски – Борче“ (на македонска литературна норма: Зграда на Домот на културата „Наум Наумовски – Борче“) е административна сграда в град Крушево, Република Македония.
Обявена е за паметник на културата.
Сградата е разположена на улица „Коча Миленку“ №72 А във Влашката махала в южната част на града. Изградена е през 50-те години на XX век. Състои се от сутерен, приземие и етаж. Обектът е изграден от камък и цяла тухла, като покривната конструкция е дървена с керемиди. Декоративните елементи и пластиката са употребявани пестеливо.
Сграда на Държавния архив и Института за защита на паметниците на културата – Струмица

Сградата на Държавния архив на Република Македония – Отделение Струмица и Института за защита на паметниците на културата и музей – Струмица (на македонска литературна норма: Зграда на Државниот Архив на Македонија – Одделение Струмица и Заводот за заштита на спомениците на културата и Музеј во Струмица) е административна сграда в град Струмица, Република Македония. Обявена е за паметник на културата.
Сградата е построена в 1931 – 1934 година.
Намира се на улица „Никола Клюсев“ (бившата „27 март“) № 2, на кръстовището с „Гьорче Петров“. Представлява ъглова сграда в стил сецесион, която с източната и южната си фасада излиза на „Гьорче Петров“ и „Никола Клюсев“. Състои се от сутерен, приземие и етаж. Сградата е масивна със зидове от камък в сутерена и от цяла тухла на приземието и етажа. Покривната и междуетажната конструкция са дървени. Покривът е с жлебести керемиди и е прикрит с балюстрада. В сутерена и приземието е разположен Държавният архив, а на етажа Институтът за защита на паметниците на културата. Има главен вход от юг и помощен от запад. На фасадата на приземието и етажа има подчертани вертикални пиластри.
В 1997 година на запад е дограден нов дял, свързан с мост с етажа, който също е паметник на културата. В тази сграда е настанен Институтът за защита на паметниците.
Мост на влюбените

Мост на влюбените е неофициално име на пешеходен надлез, наричан също Мост на НДК или Мост зад НДК, в близост до Националния дворец на културата (НДК) в центъра на София.
Преминава над булевард „България“ при кръстовището му с бул. „Фритьоф Нансен“ и бул. „Черни връх“. Свързва Националния дворец на културата с хотел „Хилтън София“, музея „Земята и хората“ и Музея на съвременното изкуство в началото на Южния парк.
Името му Мост на влюбените идва вероятно от това, че млади двойки го използват за място на срещите си. Под моста е входът към ресторант на „Макдоналдс“ с голяма арка, изграден върху покритата Перловска река между платна за движение на бул. „България“.
На моста епизодично се организират обществени прояви (предимно изложби) като например фотоизложбата „Земята отвисоко“ на френския фотограф Ян Артюс-Бертран през 2007 г.
Чавдар (мост в София)

„Чавдар“ е двоен надлез близо до центъра на София.
Използва се за автомобилен и пешеходен транспорт. По моста преминават тролейбусни и автобусни линии.
Мостът свързва края на централния булевард „Княз Александър Дондуков“ (на запад) с началото на бул. „Владимир Вазов“ (на изток) между жилищните комплекси „Сухата река“ и „Хаджи Димитър“.
Преминава над булевард „Генерал Данаил Николаев“ и много железопътни линии, повечето от които са от трасето между гара Подуяне и Сточната гара, а други са товарни отклонения.
Мостът „Чавдар“ всъщност се състои от 2 отделни почти успоредни моста, построени по различно време.
Старият мост е издигнат през 1950-те години, при което е разрушена съществуващата на същото място малка Царска спирка по железопътната линия Пловдив – София.
Новият мост, по-висок от стария и разположен в югоизточната половина на съоръжението, е изграден в края на 1980-те години, за да улесни движението по надлеза, като позволи еднопосочно движение по всеки мост от него.
Александров мост

Александровият мост е построен над Владайска река през 1880 г., след края на село Княжево, на пътя София-Перник-Горна Джумая (Е79). С разрастването на столицата днес той попада в чертите на града и се счита за най-стария съвременен мост в София. Кръстен е на руския император Александър II, който предоставя средствата за построяването му. Мостът е със статут на архитектурно-историческа ценност.
Конструкцията му е каменен свод с дължина 10 м и ширина 7,4 м (пътно платно 6,4 м и 2 тротоара х 0,5 м). Трасето на днешния Европейски път Е79 пресича реката недалеч от Александровия мост, който по настоящем се намира в началото на ул. „601“.
Първият ремонт от 1880 г. насам е започнат на 3 октомври 2011 г. Реставриран е от Столичната община през 2013 – 2014 г.
Бабелсберг

Бабелсберг (на немски: Babelsberg) е градски район на Потсдам, столицата на провинция Бранденбург в Германия. Жителите на квартала към 31 декември 2020 г. са 25 084. В Бабелсберг се намират известният дворец Бабелсберг, паркът Бабелсберг, Потсдамският университет. По време на ГДР тук се е намирало киностудиото „DEFA“.
Първото упоменаване на селището е от 1375 година, по времето на император Карл IV.
През Бабелсберг е минавала условната граница между Западен Берлин (район Щеглиц Целендорф) и ГДР. На граничния преход по Глиникския мост (на немски: Glienicker Brücke) е станала размяната на съветския разузнавач Рудолф Абел със сваления американски пилот Франсис Гари Пауърс.
По сценария на филма Седемнадесет мига от пролетта именно в Бабелсберг е живял Щирлиц.
По време на Потсдамската конференция от 17 юли до 2 август 1945 г. във вилите на брега на езерото Грибницзе (на немски: Griebnitzsee) са били настанени ръководителите на делегациите на СССР, САЩ и Великобритания – Сталин, Хари Труман и Уинстън Чърчил. Оттогава вилите носят техните имена. Във вилата на Труман от 2001 г. е разположено седалището на Фондация за свободата „Фридрих Науман“.
В квартала се намира и международно известното филмово „Студио Бабелсберг“
През 1833 г. принц Вилхелм от Хохенцолерн получава съгласието на баща си, крал Фридрих Вилхелм III да построи лятна резиденция за него и съпругата му Августа Сакс-Ваймарска на склона на хълма Бабелсберг, с изглед към река Хафел. Първите планове са проектирани в неоготически стил от Карл Фридрих Шинкел, но скоро не удовлетворяват нарастващите изисквания на Вилхелм. Неговият по-голям брат крал Фридрих Вилхелм IV е женен, но няма деца. По този начин Вилхелм I се ползва със статут на пруски престолонаследник. Дворецът е до голяма степен разширен и е завършен през 1849 г.
Бабелсберг остава резиденция на Вилхелм след възкачването му на пруския и германския трон. Именно тук след личен разговор на 23 септември 1862 г. той назначава Ото фон Бисмарк за министър за президент на Прусия и решава да не абдикира.
От 1990 г. дворецът Бабелсберг с околния парк, изграден от Петер Йозеф Лене и Херман фон Пюклер-Мускау, е част от дворците и парковете на ЮНЕСКО в Потсдам и Берлин, обект на световното наследство и е отворен за посетители като музей. Един от кампусите на Университета в Потсдам, както и Институтът по астрофизика Лайбниц в Потсдам (AIP) са разположени в парка. До Нойбабелсберг е домът на Института Хасо Платнер за инженерство на софтуерни системи.
Германската метал група Рамщайн използва замъка Бабелсберг, за да заснеме музикалния си видеоклип „Du riechst so gut“.
Срем (село)

Срем е село в Южна България. То се намира в община Тополовград, област Хасково.
Село Срем е разположено на левия бряг на река Тунджа. Влиза се в селото по мост над река Тунджа, намира се на 18 km от общинския център Тополовград и на 105 km от областния център Хасково.
Данни за селото има около 1550 – 1560 година от един турски документ за мера. Там се споменава като „Геран Серем“, т.е. (геран е кладенец, серем е балкон или стълби) водно място. Друга версия за името на селото е, че то носи името на друго село Срем на юг от Одрин, от което част от жителите са се преселили и основали селото. Но може да се предположи и обратното преселване – има сведения за родове от с. Срем в Одринското село. Отначало селото е било построено на десния бряг на р. Тунджа. По-късно, поради честото преминаване на турски войски и грабежите им (през селото е минавал пътят Ямбол – Одрин), а после и заради кърджалиите, жителите на селото се принудили да се укриват в гората от другата страна на реката. Като видели, че местонахождението помага за запазването им от нашествия, всички се преселили на сегашното място, на левия бряг на р. Тунджа.
В селото има изградено основно училище на името на Паисий Хилендарски, което в най-добрите си години е приютявало по две паралелки от всеки клас (от I до VIII). Също така в селото има изградена детска градина и детска ясла, читалище – библиотека, киносалон, пощенска станция, включваща и ритуално помещение. Селото имаше и обществена баня, фурна, ресторант (хоремаг), сладкарница, универален магазин на два етажа (горе палтове и дрехи, долу- домашни потреби, ханителни стоки и др.)
В годините на „развития социализъм“ се построи и цех за преизводство на напоителна техника. Разположен е на входа на селото след моста над река Тунджа, влизайки вляво. Малко по-надолу, пак вляво, беше ветеринарния доктор. Имаше и поликлиника – къщата на доктора до пощата.
Има и стара църква, вкопана (типично за църквите изградени през периода на турското робство) с изнесена камбанария. Иконите ѝ представляват странджанската иконописна школа. Една от тях е иконата от „Рождество Христово“ от 1870 г. понастоящем в Националния Исторически Музей, София.
Има(ше) множество чешми с изворна вода (както подсказва името „Геран Серем“) студената чешма до р. Тунджа още съществува. Близо над нея беше сградата с казаните за варне на ракия.
Сремският пролом започва южно от село Княжево по поречието на река Тунджа. Проломът е тесен, 100 – 200 м, със стръмни и голи склонове и с каменисто и неравно корито на реката. Между селата Срем и Устрем преломът прави едно уширение от 0,800 – 1 км (Сремската котловина), след което до границата става пак тесен със стръмни и обезлесени склонове и на места почти каньоновидни. Широчината на реката достига 60 м със средна дълбочина 1 – 2 м.