davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Aritzia

Aritzia LP is a Canadian clothing retail company founded in Vancouver, British Columbia, by businessman Brian Hill in 1984. Aritzia sells a variety of lifestyle apparel through various upscale retail stores across Canada, the United States, and online. Aritzia describes itself as "everyday luxury" brand at attainable prices.
Aritzia opened its first store in 1984 in Oakridge Centre, a shopping mall located on Vancouver's West Side. Since making national forays across the Canadian retail clothing landscape throughout the next two decades, the company opened its first U.S. stores in Seattle and Santa Clara in November 2007.
The company went public on October 3, 2016.
In 2019, major shareholder Berkshire Partners, an American private equity company, exited its stake.
In June 2021, Aritzia announced it would be acquiring Reigning Champ, a menswear-focused Canadian athleisure and streetwear brand, for $63 million.
In May 2022, Jennifer Wong took over as CEO, replacing longtime founder and executive chair Brian Hill. Prior to taking on the position of CEO, Wong held the role of COO at Aritzia since 2007. Wong joined the firm in 1987 as a sales associate at the Robson Street store in Vancouver, one of the first Aritzia's first flagship stores.
Unlike other Canadian clothing retailers, Aritzia distinguishes itself by primarily selling its own in-house fashion brands, such as Wilfred, Wilfred Free, Le Fou by Wilfred, TNA, Golden, Talula, Babaton, The Group by Babaton, 1 -01 Babaton, Sunday Best, Main Character, Community, and Super Puff. In 2014, Aritzia introduced two handbag lines: SIXELEVEN and Auxiliary. Stores also carry clothing from labels such as Citizens of Humanity, Mackage, New Balance, Levi's, A Gold E, Havaianas, J Brand, Adidas, Herschel Supply Co., and rag & bone.
The interior and exterior architectural configurations of Aritzia's stores are designed individually. After a location is hand-selected, a team of architects and interior designers create a bespoke look with a mixture of local influences, natural materials, custom furniture, and art. It is intentional that there are no mirrors in most of the dressing rooms, forcing shoppers to head into a communal space. (Each store has at least one dressing room with a permanent or roll-in mirror for those shoppers wanting additional privacy). Some locations have complimentary coffee bars or serve alcohol.
As of January 2021, Aritzia operates 101 stores in North America; 68 boutiques are located in Canada including 5 TNA stores, 8 Wilfred stores, and 4 Babaton stores. There are 44 Aritzia stores in the USA, including a 13,000 square-foot flagship location in Manhattan, New York City.
In January 2017, Aritzia announced the opening of a flagship store in Chicago on Rush Street.
In November 2012, Aritzia launched the aritzia.com e-commerce site. It also provided a digital magazine with artist profiles and galleries of clothing trends.
Alarmă în Deltă

Alarmă în Deltă, menționat uneori Alarmă în deltă, este un film de aventuri românesc din 1976 regizat de Gheorghe Naghi. Rolurile principale au fost interpretate de actorul Ferenc Fábian și copiii Dan Popescu și Sorin Vasiliu. A avut premiera la 5 ianuarie 1976.
Voinicel (Sorin Vasiliu) și Azimioară (Dan Popescu), doi copii din satul Pradina din Delta Dunării, sunt antrenați fără voia lor într-o suită de aventuri periculoase de niște răufăcători care furaseră din Muzeul Arheologic din Constanța niște sculpturi antice grecești de mare valoare pe care intenționau să le treacă peste graniță. Astfel elevii-detectivi dejoacă planurile hoților și traficanților.
Filmările au avut loc în perioada 15 iulie – 8 octombrie 1975 în Delta Dunării și la Buftea. Cheltuielile de producție s-au ridicat la 2.767.000 lei.
Filmul a fost vizionat de 2.674.083 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.
În 1979 a primit o Diplomă de onoare la festivalul de la Gottwaldov din Cehoslovacia.
Insula K

Insula „K”, așa cum a fost ea denumită de experți, sau Insula Musura a luat naștere în Marea Neagră, în golful Musura, la nord de gura de vărsare a Brațului Sulina, ca urmare a unui proces de acumulare a aluviunilor aduse în principal de către brațul cel mai nordic al Dunării, Brațul Chilia, și cu aportul curenților circulari din Marea Neagră.
Cu o lungime de 7 km și o lățime de 80 de metri, insula pare, văzută de sus, o limbă de nisip. Ea a început să se contureze în urmă cu 10-15 ani, iar acum cinci ani au apărut și primele forme de vegetație.
Dacă inițial, în cadrul activității de delimitare a frontierei de stat împreună cu autoritățile din Ucraina, efectuând-se cu aceasta ocazie măsurători topogeodezice, s-a împărțit insula în două zone (2 km în Romania și 5 km în Ucraina), ulterior, după rezolvarea conflictului dintre cele doua state cu privire la zona contiguă (soluționat de către instanțe internaționale), insula revine în totalitate României, chiar dacă în prezent nu au fost îndepărtate semnele specifice frontierei de stat.
Insula „K” și insula Sacalinul Mare sunt cele mai noi teritorii ale României, aflate într-o permanentă evoluție.
Golful Jibrieni

Golful Jibrieni, numit în unele studii științifice și golful Jebriani (în ucraineană Жебріянська бухта) sau golful Jibriana, baia Jibrieni , este un golf mic al Mării Negre, situat în partea de nord a brațului Chilia al Deltei Dunării, la sud-est de satul Primorsk (Jibrieni) pe teritoriul raionului Chilia din regiunea Odesa a Ucrainei. Litoralul nisipos al golfului este utilizat ca plajă pentru recreere. Golful Jibrieni este o parte a zonei peisajelor antropice a Rezervației Biosferei Dunării, creată în 1998. În partea de sud a golfului se află portul comercial maritim Ust-Dunaisk construit în anii 1970. Pentru a asigura trecerea șlepurilor din Marea Neagră în Dunăre, Golful Jibrieni a fost legat cu brațul Prorva (care este un braț secundar al brațului dunărean Oceacov) în 1979 printr-un canal care are o lungime de 1,5 km, cu un șenal navigabil de 45 m lățime și 3,5 m adâncime
Triunghiul morții (Marea Neagră)

Numeroase articole și lucrări din preajma anului 2013 dar și povestiri rusești mai vechi susțin că în Marea Neagră ar exista un triunghi al morții, asemănător Triunghiului Bermudelor.
Triunghiul morții din Marea Neagră ar avea o suprafață de cca. 8-10 km și s-ar deplasa constant dinspre Crimeea spre apele teritoriale românești. În Marea Neagră, de-a lungul timpului, au avut loc dispariții misterioase de nave, avioane și oameni. Întâmplări în această zonă sunt descrise și în unele povestiri rusești din secolele al XIII-lea și al XIV-lea, dar și în mărturii mai recente ale unor martori sau supraviețuitori. Povestirile rusești relatate de martori descriu un fel "vârtej alb" care ducea la fundul mării păsări, nave și mici insule.
Fenomenele sunt puse pe seama anomaliilor magnetice din Marea Neagră. Potrivit lui Emil Străinu, o altă explicație ar fi că în adâncul Mării Negre este un rezervor uriaș de hidrogen sulfurat care formează bule foarte periculoase, inflamabile și toxice. Potrivit ABC News, acumulări de gaze ies la suprafață în Triunghiul Morții ca și în cel al Bermudelor și ard la suprafața apei cu un foc ciudat (ca o gheață care arde).
O poziție a triunghiului morții ar fi în imediata vecinătate a Insulei Șerpilor, la 45 kilometri nord-vest de Sulina.
Una din cele mai inexplicabile întâmplări a avut loc cu nava «Amira-1» (Амира-1). Corabia s-a scufundat cu 24 de persoane la bord, dar, nici nava și nici corpuri umane nu au fost găsite la fundul mării.
În mai 1944, în plină zi, nava Țiolkovski (Циолковский) a dispărut la sud de Crimeea (la 70 km în larg). La 5 decembrie 1945, în perioada când 5 bombardiere americane Grumnan TBM-3 Avenger dispăreau în Triunghiului Bermudelor, 5 avioane militare rusești ar fi dispărut în aceeași zi în interiorul Triunghiului Morții aflat atunci lângă Crimeea (la 70 km de țărm).
În 1990, un mic aparat de zbor grecesc a dispărut la 30-40 km de țărmul românesc.
În 1991, au dispărut 80 de oameni care lucrau pe o platformă marină rusească de extracție a petrolului. Platforma comunica zilnic prin stație cu baza de la țărm pentru ca brusc, într-o zi, fără niciun SOS, platforma a rămas mută. Peste câteva ore, o escadrilă militară a găsit platforma în derivă, fără nici un om la bord. Dispariția lor rămâne un mister până în prezent.
De asemenea, arheologii subacvatici au găsit acolo un avion fantomă de pe vremea fasciștilor, care o lungă perioadă de timp a fost considerat dispărut. Oamenii au putut fi indentificați datorită obiectelor personale care se aflau la bord, cauza catastrofei rămânând până acum o taină.
Jabiru asiatic

Jabiru asiatic sau barza cu gâtul negru (Ephippiorhynchus asiaticus) este o pasăre înaltă, cu gâtul lung din familia berzelor. Este o specie rezidentă în subcontinentul indian și Asia de sud-est, cu o populație disjunctă în Australia. Trăiește în habitatele zonelor umede și în apropierea câmpurilor anumitor culturi, cum ar fi orezul și grâul, unde se hrănește cu o gamă largă de animale.
Păsările adulte de ambele sexe au un cioc greu și au un penaj în alb și negru irizant; sexele diferă la culoarea irisului, femelele avînd iris galben și masculii iris de culoare închisă. Este una dintre puținele berze puternic teritoriale atunci când se hrănesc și se reproduc.
Jabiru asiatic este o pasăre mare, înaltă de 129-150 cm, având o anvergură a aripilor de 230 de centimetri. Singura greutate publicată pentru această specie a fost un singur exemplar la 4,1 kg, dar aceasta este cu aproape 35% mai mică decât masa corporală medie a jabirului african cu dimensiuni similare. Prin urmare, specimenul de barză cu gât negru ar fi oarecum subnutrit sau aflat la marginea de jos a dimensiunilor care se pot dobândi.<
Adulții au capul, gâtul, penele de zbor secundare și coada negru-albăstrui lucios; spatele și abdomenul alb strălucitor. Ciocul negru cu marginea superioară ușor concavă; și picioare roșu-aprins. Sexele sunt identice, dar femela adultă are un iris galben, în timp ce masculul adult îl are brun.
Puii mai mici de șase luni au un iris maroniu; un cioc distinct și mai drept; un aspect pufos; capul, gâtul, partea superioară a spatelui, aripile și coada maronii; o burtă albă; și picioare întunecate. Puii mai mari de șase luni au un aspect pestriț în special pe cap și gât, unde irizația este parțial dezvoltată; un cioc greu identic ca mărime cu adulții, dar mai drept decât al adulților și întunecate până la roz-pal. La fel ca majoritatea berzelor, barza cu gâtul negru zboară cu gâtul întins, nu retractat ca un stârc.
În India, specia este răspândită în vest, în zonele muntoase centrale și în nordul câmpiei gangetice și se extinde spre est în valea Assam, dar este rară în India peninsulară și Sri Lanka. Această barză distinctivă apare ocazional în sudul și estul Pakistanului și este o specie de reproducere confirmată în Nepalul de jos. Se extinde în Asia de sud-est, prin Noua Guinee și în jumătatea de nord a Australiei. Comparativ cu alte păsări de apă mari, cum ar fi gruidaee, platalea și alte specii de berze, berzele cu gât negru evită zonele care au o mare diversitate de specii de păsări de apă mari.<
Cea mai mare populație a acestei specii apare în Australia, unde se găsește de la râul Ashburton, lângă Onslow, Australia de Vest, până în nord-estul New South Wales. Cea mai mare populație de reproducere cunoscută apare în peisajul în mare parte agricol din sud-vestul Uttar Pradesh din India.
În Sri Lanka, specia este un rezident de reproducere rar, cu 4-8 perechi de reproducători în Parcul Național Ruhuna. Este extrem de rar și, probabil, nu se mai reproduce în Bangladesh și Thailanda.
Marea Neagră (film)

Marea Neagră (titlu original: Black Sea) este un film american thriller cu dezastre cu submarine din 2014 regizat de Kevin Macdonald. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Jude Law, Konstantin Habenski, Ben Mendelsohn, Jodie Whittaker, Tobias Menzies, Scoot McNairy. Filmul a fost lansat în Regatul Unit la 5 decembrie 2014 și în Statele Unite ale Americii la 23 ianuarie 2015.
Căpitanul Robinson este concediat de la locul său de muncă (firma Agora, submarinul Agora) pentru că serviciile sale nu mai sunt necesare. El se întâlnește într-un bar cu prietenul său Kurston și un rus pe nume Blackie. Kurston le povestește despre un submarin german cu o încărcătură de aur care s-a scufundat în timpul celui de-al Doilea Război Mondial în apropierea coastei Georgiei. Robinson se întâlnește cu Lewis, care este de acord să sponsorizeze operațiunea cu condiția să primească 40% dacă aurul valorează peste 40 de milioane de dolari americani și 20% dacă valorează mai puțin. Robinson este de acord și merge la Sevastopol, unde adună o echipă formată din jumătate ruși și jumătate britanici pentru un submarin rus.
Forța Navală a Mării Negre

Forța Navală a Mării Negre (cunoscută și sub denumirea de blackseafor sau Black Sea Naval Cooperation Task Group) este un program de cooperare navală la Marea Neagră, instituit în 2001 la inițiativa Turciei, cu participarea Bulgariei, României, Ucrainei, Rusiei și Georgiei.
Scopul inițial al blackseafor a fost „promovarea în cooperare a securității și stabilității în zona maritimă a Mării Negre și nu numai, consolidarea prieteniei și a relațiilor bune de vecinătate între statele regionale și creșterea interoperabilității între forțele navale ale acestor state”.
Blackseafor a efectuat mai multe exerciții navale comune de la formarea sa, însă a fost suspendat de mai multe ori. Războiul ruso-georgian din 2008 a determinat Georgia să-și suspende implicarea în exerciții blackseafor și Rusia să refuze să participe la exerciții care implică Georgia. Parteneriatul a fost suspendat efectiv în 2014, în urma tulburărilor din Ucraina. În 2015, după ce un avion rus a fost doborât de forțele turcești, Rusia și-a suspendat acordul de forță blackseafor.
Black Sea Defense & Aerospace

Black Sea Defense & Aerospace (BSDA) este o expoziție de tehnică militară și securitate din România. Prima ediție a fost organizată în anul 2007, în cadrul complexului Romaero Băneasa. Dintre cele peste 160 de firme participante la BSDA, 45 au fost din SUA, iar principalul organizator al expoziției a fost tot o firmă americană.
În anul 2008, expoziția s-a desfășurat între 24 și 26 septembrie, la Romaero Băneasa, pe o suprafață de peste 25.000 mp, fiind prezente peste 170 de companii din 20 țări. A treia ediție a expoziției a avut loc în perioada 13-15 aprilie 2010, tot în cadrul complexului expozițional Romaero, reunind peste 200 de firme din 17 țări.
commonscatBlack Sea Defense and Aerospace
Rail-2-Sea

Rail-2-Sea este un proiect al Inițiativa celor Trei Mări (3SI) care prevede dezvoltarea și modernizarea unei linii de cale ferată lungă de 3,663 kilometri (2,276 mile) care leagă Portul polonez Gdańsk de la Marea Baltică cu portul românesc Constanța de la Marea Neagră. Această cale ferată ar urma să treacă prin România, Ungaria, Slovacia și Polonia și își propune să îmbunătățească infrastructura acestor țări, deși va avea și un uz civil și militar. De asemenea, poate avea implicații pentru tehnologia 5G. Toate aceste țări sunt membre ale Uniunii Europene (UE) și NATO, iar Polonia și România în special sunt cei mai apropiați aliați ai Statele Unite în regiune, motiv pentru care această țară și-a exprimat sprijinul pentru proiect.
În România, această cale ferată va avea 3 ramuri:
Toate aceste ramuri încep la granița României cu Ungaria și trec prin București și în final Constanța. Potrivit site-ului oficial al 3SI, proiectul Rail-2-Sea va fi finalizat până în 2029.
Rezervația naturală Dealul Bujorului

Rezervația naturală Dealul Bujorului este o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală de tip floristic), situată în județul Tulcea pe teritoriul administrativ al comunei Ciucurova.
Aria naturală se află în zona central-nordică a Podișul Nord-Dobrogean în partea central-vestică a județului Tulcea, pe teritoriul nordic al satului Ciucurova, în apropierea drumului național DN22D care leagă localitatea Slava Cercheză de satul Horia.
Rezervația naturală a fost declarată arie protejată prin Legea Nr.5 din 6 martie 2000, publicată în Monitorul Oficial al României, Nr.152 din 12 aprilie 2000 (privind aprobarea Planului de amenajare a teritoriului național - Secțiunea a III-a - zone protejate) și se întinde pe o suprafață de 50,80 ha..
Aria naturală reprezintă o zonă cu poieni, pajiști și păduri de șleau aflată în versantul sudic al Delului Bujorilor (în vestul Podișului Babadag) ce adăpostește și protejază o specie floristică rară (ce aparține familiei Paeoniaceae), cunoscută sub denumirea populară de bujor românesc (Paeonia peregrina Mill. var. romanica).
Complexul lacustru Preajba-Făcăi

Complexul lacustru Prejaba-Făcăi este o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală de tip acvatic) situată în județul Dolj, pe teritoriul administrativ al municipiului Craiova și al comunei Malu Mare.
Aria naturală se află în partea central-estică a județului Dolj, în nordul satului Preajba, în imediata apropiere a drumului național DN55, care leagă orașul de reședință al județului, de portul Bechet.
Rezervația naturală a fost declarată arie protejată prin Legea Nr.5 din 6 martie 2000 (privind aprobarea Planului de amenajare a teritoriului național - Secțiunea a III-a - zone protejate) și se întinde pe o suprafață de 28 hectare. Aria naturală reprezintă un complex lacustru (lacuri, mlaștini, cursuri de apă, păduri aluviale, dune de nisip, terenuri arabile, pajiști) în nord-vestul Câmpiei Romanaților (o subdiviziune a Câmpiei Române aflată în partea vestică a acesteia) ce adăpostește o mare varietate de floră și faună specifică zonelor umede.
www.arealprotejat.ro Arhivat în 6 mai 2014, la Wayback Machine.
Stejărișul de baltă Panic

Stejărișul de baltă Panic este o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală de tip forestier și peisagistic) situată în județul Sălaj, pe teritoriul administrativ al comunei Hereclean.
Aria naturală se află în extremitatea nord-vestică a județului Sălaj, pe teritoriul nord-estic al satului Panic (în apropierea rezervației naturale Stejărișul Panic), lângă drumul național DN1F, Cluj-Napoca - Zalău
Rezervația naturală a fost declarată arie protejată prin Legea Nr.5 din 6 martie 2000 (privind aprobarea Planului de amenajare a teritoriului național - Secțiunea a III-a - zone protejate) și se întinde pe o suprafață de 1,70 hectare.
Aria protejată reprezintă o zonă împădurită cu rol de protecție pentru un arboret din specia stejar de baltă (Qercus palustris).
Stejarul de baltă este o specie originară din partea central-estică a Americii de Nord, rezistentă la geruri și tolerantă la soluri uscate și nisipoase.
Aria naturală adăpostește o mare varietate faunistică alcătuită din mamifere (căprioară, vulpe, iepure de câmp, veveriță, șoarece de câmp), păsări (fazan, pițigoi, ciocănitoare, gaiță, mierlă, privighetoare, cinteză, vrabie), reptile și broaște.
Molhașul Mare de la Izbuc

Molhașul Mare de la Izbuc este o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală de tip botanic), situată în județul Cluj, pe teritoriul administrativ al comunei Beliș.
Aria naturală se află în extremitatea vestică a județului Cluj la limita teritorială cu județul Bihor (în Munții Apuseni la o altitudine medie de 1.200 m), lângă drumul comunal care leagă localitatea Pietroasa, Bihor de satul Doda-Pilii, Cluj.
Rezervația naturală (înființată în anul 1994) a fost declarată arie protejată prin Legea Nr.5 din 6 martie 2000, publicată în Monitorul Oficial al României, Nr.152 din 12 aprilie 2000 (privind aprobarea Planului de amenajare a teritoriului național - Secțiunea a III-a - zone protejate) și se întinde pe o suprafață de 8 hectare.
Aria naturală aflată pe partea dreaptă a Văii Izbucului, este inclusă în Parcul Natural Apuseni și reprezintă o zonă umedă de mlaștină cu ochiuri de apă, înconjurată de molidișuri. Pe aria rezervației vegetează exemplare de plante specifice turbăriilor, dintre care: roua cerului (Drosera rotundifolia), rogozuri cu specii de Carex acutiformis, Caricetum limosae, poroinic (Carex pauciflora), mușchi de turbă (Sphagnum capillifolium), iar din categoria molidișurilor, în zonele apropiate mlaștinilor, este întâlnit jneapănul (Pinus mugo).
În vecinătatea rezervației naturale se află mai multe obiective de interes turistic (lăcașuri de cult, monumente istorice, zone naturale, astfel:
Vâlcov

Vâlcov (în ucraineană Вилкове, transliterat Vîlkove, în rusă Вилково, transliterat Vilkovo) este un oraș în Ucraina, în Regiunea Odesa (partea basarabeană), pe malul Dunării.
Vâlcovul a fost întemeiat în 1746 de un grup de lipoveni veniți din Rusia în Imperiul Otoman, pe locul satului părăsit Gura Lupului. Turcii l-au recunoscut ca „localitate” în 1762. În 1812 orășelul a trecut în stăpânirea Rusiei, iar între 1856 și 1878 a făcut parte, în mod succesiv din principatul Moldovei, Principatele Unite și Regatul României, revenind apoi la Rusia ca urmare a Tratatului de la Berlin. În perioada românească din secolul al XX-lea (1918-1940 și 1941-1944) a făcut parte din județul Ismail, și era considerat drept „Veneția deltei”, după cum scria în 1939 ziarista americană Dorothy Hosmer în revista National Geographic din 1940. După 1944, România a pierdut orașul ca și întreaga Basarabie în favoarea Uniunii Sovietice. După destrămarea URSS, face parte din Ucraina.
Conform recensământului din 2001, majoritatea populației orașului Vâlcov era vorbitoare de rusă (83,46%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (15,34%). Dintre cei 9.426 de locuitori, 2.496 erau ucraineni (26,48%), 6.597 ruși (69,99%), 120 moldoveni/români (1,27%) și 831 bulgari (8,82%).
La recensământul din 1860, Vâlcovul era oficial, după numărul populației, a 36-a localitate urbană a Moldovei (cea aflată între granițele României) - 1606 locuitori.
Conform datelor recensământului din 1930 populația orașului era de 7.414 de locuitori, dintre care 5.506 ruși (aproape numai lipoveni), 1.312 ucraineni, 365 români, 170 evrei, 15 bulgari, 11 țigani, 10 maghiari ș.a. Sub aspect confesional au fost înregistrați 5.054 ortodocsi de rit vechi (lipoveni), 2.162 ortodocși, 176 mozaici, 8 romano-catolici, 5 reformați (calvini), 2 greco-catolici ș.a. Conform recensământului ucrainean din 2001 populația orașului era de 11.000 de locuitori, dintre care 70% lipoveni, 25% ucraineni, 3% români, iar restul găgăuzi, bulgari, etc.
Marian Lupașcu

Marian Lupașcu (n. 4 noiembrie 1957, București, România) este un cercetător științific, etnomuzicolog și fost violonist român.
S-a născut la data de 4 noiembrie 1957 în București.
Studiile muzicale le începe la Școala de Muzică și Arte Plastice nr. 2 din București, între 1964-1972, clasa de vioară. Urmează apoi Liceul de Muzică „George Enescu”, între 1972-1976, la clasa de teorie muzicală.
Între 1977-1981 urmează studiile la Conservatorul de Muzică „Ciprian Porumbescu”, la Facultatea de Muzică și Compoziție muzicală, Muzicologie.
Între 1981-1982 este profesor de vioară la Școala de Muzică și Arte Plastice din Giurgiu.
Între 1982-1985 este instrumentist violonist la Teatrul „Ion Vasilescu” din Giurgiu.
Între 1985-1989 este profesor de vioară la Școala de Muzică și Arte Plastice din Giurgiu și profesor de muzică la școlile generale din Vărăști și Hotarele, județul Giurgiu.
Între 1989-1990 este profesor de fanfară la Clubul Copiilor din sectorul 1, București.
Între 1990-1991 și 1996-1998 este profesor de vioară la Școala de Muzică și Arte Plastice nr. 2 din București.
Din 1990 este angajat, prin concurs, cercetător științific etnomuzicolog la Institutul de Etnografie și Folclor „Constantin Brăiloiu” al Academiei Române.
În 1992 devine asistent la catedra de folclor a Academiei de Muzică din București (cumul).
Între 1995-1996 este profesor de vioară la Liceul de Muzică „Dinu Lipatti” din București (cumul).
Între 1996-2002 urmează la Universitatea de Muzică din București studiile doctorale în muzicologie. Primește titlul de doctor în anul 2003 cu teza Ritmul asimetric policron, conducătorul tezei fiind profesorul Victor Giuleanu.
A realizat, începând cu 1978, numeroase cercetări de teren în zonele Caraș-Severin, Tulcea, Mureș, Buzău, Olt, Brașov, Bihor, Ilfov, Giurgiu, Brăila, București, Bistrița-Năsăud, Vidin-Timoc și Lom (Bulgaria), Skopje, Bitolia, Moloviște, Tri Cișme (Macedonia) etc.
A scris articole și studii în publicațiile periodice „Revista de etnografie și folclor”, „Anuarul IEF”, „East European Meetings”, „Symposia”, „Revista muzeelor”, „Meteor”, „Actualitatea muzicală”, „Tradiții”, „Datina”, „Cultura”, „Adevărul”, „Curierul național”, „Tinerama”, „Privirea” etc.
A realizat înregistrări, în studioul Institutului de Etnografie și Folclor „Constantin Brăiloiu”, cu informatori din Brăila, Suceava, Dolj, Teleorman, Vrancea, Argeș, Giurgiu, București, Aidimir-Cadrilater (Bulgaria), Zaiciar-Timoc (Serbia).
Este unul dintre inițiatorii și realizatorii seriilor de CD-uri Arhive folclorice românești și Folclor muzical brăilean, pentru care studiază tehnici de digitizare, restaurare și editare a documentelor (sunet, imagine, text). Toate aceste activități se regăsesc și în demersul său teoretic, axat pe probleme de metodologie și structură, mai ales în domeniul ritmicii muzicale, al sistemelor de transcriere, clasificare, tipologizare.
Danube Delta horse

The Danube Delta horses are a population of feral horses in Romania. They live in and around Letea Forest in the Danube Delta, between the Sulina and Chilia branches of the Danube. About 4000 feral horses live in the Danube Delta, 2000 of them in the Letea nature reserve*, where on one hand, they are among the last remaining "wild" (feral) horses living at large on the European continent, but are also deemed to be a threat to the flora of the forest, including some plants on the IUCN Red List of Threatened Species.
Although there have been feral horses in the region for hundreds of years, their numbers greatly increased after the collective farms were closed down in 1990 and the horses belonging to them were freed. The Letea population is not regulated and there are concerns that overgrazing is a looming problem.
The horses on Letea Island are black or bay, without white spots. They stand between 1.45 and 1.50 m (14.1 and 14.3 hands) and are strongly built. They are different from the smaller horses of Sfântu Gheorghe, which is nearby. They are not of a riding horse build, but are built like the working horses of Hungary.
In 2002, some of these horses were captured and transported to Italy for slaughter. Some organizations objected to removal, holding that the horses had value in being adapted to the location and possessing natural social behavior. Another push for removal and slaughter began in 2009, but horses cannot be currently removed from the area because a number of animals carry equine infectious anemia. Therefore, according to Romanian regulation, they are not allowed to be taken out of the quarantine area. Currently, there is an ongoing project, in collaboration with the World Wide Fund for Nature, seeking to find a way to remove these horses. While some organizations object to total removal and advocate for some animals to remain, others are attempting to find a different preserve for the horses to live.
Danube Delta Campaign

The Danube Delta Campaign was a series of naval engagements between the Soviet Danube Flotilla and its Romanian counterpart in late June 1941, during the first days of Operation Barbarossa.
After annexing Bessarabia and Northern Bukovina from Romania in the summer of 1940, the Soviet Union gained a border on the Danube. The Soviets created a new flotilla on the Danube, which was formed of ships transferred from the Dnieper Flotilla. The new Danube Flotilla consisted of five monitors (armed with 102 mm and 130 mm guns), twenty-two armored boats, and five transports, supported by an anti-aircraft battalion, fighter and bomber squadrons, a rifle company, a machine gun company, a naval infantry company, and eight shore batteries (two 152 mm, one 130 mm, one 122 mm, one 76 mm, and three 45 mm gun batteries).
Romania joined Operation Barbarossa and declared war on the Soviet Union on 22 June 1941, launching attacks against Soviet airfields in Bessarabia and destroying numerous aircraft on the ground. The Romanian Danube Flotilla consisted of four Brătianu-class monitors (Ion C. Brătianu, Lascăr Catargiu, Mihail Kogălniceanu and Alexandru Lahovari), three ex-Austro-Hungarian monitors (Ardeal, Basarabia and Bucovina) and various other ships. The Romanian Flotilla was supported by aircraft of the Royal Romanian Air Force in artillery spotting.
The first Soviet-Romanian naval engagement occurred on 22 June 1941, the first day of Operation Barbarossa, when one Soviet monitor and one patrol boat attacked the port-city of Tulcea. The Romanian river monitors Basarabia and the Brătianu-class Mihail Kogălniceanu repulsed the attack, sinking the patrol boat.
The main naval engagement on the Danube occurred on the following day, when the Romanian Tulcea Tactical Group (Basarabia, Mihail Kogălniceanu and four patrol boats) repelled another attack of the Soviet Danube Flotilla, damaging two monitors and two patrol boats and one tug. The Romanian monitors then counterattacked at Reni, sinking one patrol boat and one barge and damaging another Soviet monitor.
The last naval engagement on the Danube occurred on 26 June, when two Romanian torpedo gunboats, V1 and V3, engaged three Soviet patrol boats, setting one of them on fire and forcing all three to retreat.
Despite these defeats, the Soviet Danube Flotilla continued to support ground forces in bridgeheads and landing operations, and also fought numerous artillery duels with the Romanian Land Forces during and in the days prior to Operation München. Artillery duels with the Romanian Flotilla also continued until 9/10 July when the Soviet ships retreated to Izmail. The Soviets retreated completely from the Chilia branch of the Danube on 20 July.
The Romanian monitors also fought against the Red Army troops, shelling Soviet artillery positions in the Reni-Giurgiulești sector, with the positions near Giurgiulești shelled on 8 and 14 July.
Tulcea Airport

Tulcea Danube Delta Airport (IATA: TCE, ICAO: LRTC) (also known as Cataloi Airport) is located in south-eastern Romania, 16 km (9.9 mi) south of the city of Tulcea, on the Danube bank and close to the Danube Delta. It is Northern Dobruja's second airport after Mihail Kogălniceanu International Airport, which serves Constanța.
Romanian flag carrier TAROM flew between its hub Henri Coanda International Airport and Tulcea until June 2008 but the route was cancelled due to poor ticket sales. Since Fly Romania's departure in August 2014, there have been no scheduled flights to and from the airport. This was said to change in June 2023, when HiSky was meant to start full charter services from Tulcea to Antalya and therefore mark the resumption of scheduled flights. However, there were no such flights in the summer of 2023.
On 24 April 2024, a new terminal building with an area of 8,600 m (92,570 sq ft) was inaugurated.
There are no regular commercial passenger flights to/from Tulcea.
Great Brăila Island

The Great Brăila Island (Romanian: Insula Mare a Brăilei) is an island on the Danube river in the Brăila County, Romania. It has on average 57.9 km (36.0 mi) length and 18.6 km (11.6 mi) width, with a total area of 710 km (270 sq mi). The two river branches which separate it from the mainland are Măcin Branch [ro] and Vâlciu Branch [ro].
Adjacent to the west across the Vâlciu branch is the Small Brăila Island (Romanian: Insula Mică a Brăilei, actually a chain of several islands within swampy area), separated from the mainland by Vâlciu and Cremenea Branch [ro].
Currently, 681.3 km (263.1 sq mi)—94.6% of the area of island—are occupied by agricultural terrains of which 70.84 km (27.35 sq mi) are irrigated and is protected by a dam having a length of 23.5 km (14.6 mi). On the island there are two communes, Frecăței and Mărașu, which have about 5,000 inhabitants. In the southwest is the village of Mărașu.
There was a series of swamps – Brăila Swamp (Romanian: Balta Brăilei), until the Communist regime drained them and built dams using forced labour of political detainees and transformed it to an agricultural area. There were "re-education camps" at Grădina, Ostrov, Bandoiu, Lunca, Salcia, Stoienești, and Strâmba Veche. (See Brăila Swamp labor camps.) The terrain proved to be fertile and it was declared a "success of Communism in Romania".
In 2018, it was announced that investor Hamdan Bin Zayed Al Nahyan purchased Agricost SA, the company (i.e Agricost) does not own the land but has leased the 57,000 hectares of agricultural terrains up until 2032.
Balta Mică a Brăilei Natural Park is located on the Small Brăila Island.
45°1′18″N 28°2′57″E﻿ / ﻿45.02167°N 28.04917°E﻿ / 45.02167; 28.04917
Protected areas of Romania

This is a list of protected areas of Romania.
About 5.18% of the area of Romania has a protected status (12,360 km), including the Danube Delta, which makes half of these areas (2.43% of Romania's area).
There are 14 national parks totaling 3,223 km:
The Romanian parliament discussed in September 2008 a bill aiming to open 13 national parks to sustainable hunting, in order to manage the wildlife biodiversity in these areas and promote greater tourism and the accompanying revenue necessary to support and maintain the parks. However, after several protests from environmental organizations, the law was rejected by President Traian Băsescu. Nowadays, hunting is prohibited in national parks of Romania.
There are 17 natural parks totaling 5,492.33 km:
Natural reserves are natural areas protected by law in order to protect and conserve important habitats and natural species. The dimensions of natural reserves vary and depend on the area needed by protected natural elements. Besides scientific activities, the administrations of natural reserves encourage traditional activities and ecotourism that do not affect the natural landscape. Here is not permitted to use natural resources.
There are 617 natural reservations totaling 2,043.55 km.
Scientific reserves are also protected areas that, like the previous ones, aim at protection and preservation of natural habitats. The difference is that scientific reserves can not be visited by tourists. These areas typically contain rare plant and animal species or particular natural elements, reason why here are prohibited any human activities, excepting research and education activities. Entry without permission in scientific reserves is punishable by considerable fines.
There are 55 such reservations totaling 1,112.77 km.
There are 234 natural monuments totaling 77.05 km.
List of earthquakes in Romania

This is a list of earthquakes in Romania, including any notable historical earthquakes that have epicenters within the current boundaries of Romania, or which caused significant effects in this area.
The seismicity of Romania is clustered in several epicentral zones: Vrancea, Făgăraș-Câmpulung, Banat, Crișana, Maramureș, and Southern Dobrogea. Other epicentral zones of local importance can be found in Transylvania, in the area of Jibou and Târnava River, in the northern and western part of Oltenia, in northern Moldova, and the Wallachian Plain. The Vrancea seismogenic zone is the most important among these seismic zones, having in mind the energy, the extent of the macroseismic effects, and the persistent and confined character of the earthquakes that occur in this area. The Vrancea area is responsible for over 90% of all earthquakes in Romania, releasing over 95% of the seismic energy. Two belts of moderate and shallower seismicity are emphasized in the other regions of the country: one along the Southern Carpathians and the eastern edge of the Pannonian Basin, the other along the Eastern Carpathians that extends towards SE on the Peceneaga–Camena line.
During the last 1,000 years, according to historical data, it is thought that 17 earthquakes of 7 and over magnitude have occurred, which suggests a means for unleashing the energy every 58 years. Statistically, the magnitude 6 and over earthquakes in the Vrancea area occur approximately every 10 years, with magnitude 7 every 33 years, while those with 7.5 magnitudes every 80 years.
Earthquakes listed in the following tables include only M6.0+ events or earthquakes with significant material damage or casualties. All seismic events are shown in detail in the ROMPLUS catalog of the National Institute for Earth Physics. It collected information from the catalog of Constantinescu and Mîrza (1980) for the period 984–1997. After 1997, the catalog was permanently filled and updated with data on seismic events produced in Romania and around national borders.
Quiberon

Quiberon (French pronunciation: [kibʁɔ̃]; Breton: Kiberen, [kiˈbeːrən]) is a commune in the French department of Morbihan, administrative region of Brittany, western France.
It is on the southern part of the Quiberon peninsula, the northern part being the commune of Saint-Pierre-Quiberon. It is primarily known as a seaside resort for French tourists during summer, and for its history of sardine production.
Quiberon is connected to the mainland by a tombolo.
During the Seven Years' War the bay was the site of the Battle of Quiberon Bay (1759) between the French and British fleets. In July 1795, during the French Revolution, Quiberon was used by French Royalist exiles, with assistance from the British, as the base for a failed invasion of Brittany (traditionally a royalist area). The invasion was defeated by the Revolutionaries under General Lazare Hoche.
In the 19th century, Nicolas Appert, a chemist, developed a technique that permitted the sterilization of food. Thanks to this process, Quiberon became the leading harbour for sardine fishing and the production of canned sardines in France. Many families from the Finistère département migrated to Quiberon for the fishing season (May to October). When the men put out to sea, the women worked in the sardine can factories.
The railway between Auray and Quiberon was inaugurated in 1882. It deeply changed Quiberon's way of life. Fishing, canning and the exploitation of seaweed has been replaced by tourism. At that time, Quiberon became a favoured destination for the famous, including the writers Gustave Flaubert and Anatole France, and the actress Sarah Bernhardt. The year 1924 was important for the peninsula because it was classified as health resort. Now, the main resources for Quiberon come from tourism.
During the Second World War, Penthièvre Fort [fr] at the narrow isthmus was occupied by the Germans and incorporated into the Atlantic Wall. It housed various blockhouses, but was mainly used by the infantry. In July 1944, 59 resistance fighters were tortured and buried alive there. A Cross of Lorraine mounted on a stone pillar, with a plaque listing the names of the fighters, stands in their memory. Although the fort is still of military importance (as a training base), a gallery (tunnel) where the bodies were discovered can be visited.
Quiberon station has a summer train service to Auray, which offers connections to Paris and other places in France. From September to July a bus service operates between Quiberon and Auray.
Quiberon Aerodrome is open all year and accessible by private aircraft. The hard runway is 775m long and the tower staff speak both English and French on the radio.
Inhabitants of Quiberon are called Quiberonnais.
Quiberon is twinned with:
3 Days in Quiberon (German: 3 Tage in Quiberon) is a 2018 drama film directed by Emily Atef and set in the town.
Quiberon is the home of a professional Quidditch team operating within the fictional Harry Potter universe. The Quiberon Quafflepunchers team members players wear shocking-pink robes.
My Kitchen Rules series 6

The sixth season of the Australian competitive cooking competition show My Kitchen Rules premiered on the Seven Network on Monday 2 February 2015.
For the first time since 2012, My Kitchen Rules was beaten by MasterChef Australia in the 'Winner Announced' TV ratings.
During the Instant Restaurant rounds, each team hosts a three-course dinner for judges and fellow teams in their allocated group. They are scored and ranked among their group, with the lowest scoring team being eliminated.
This should be the Top 12 round, however after team Vicky and Celine voluntarily withdrew from the competition because of Celine's bad health condition, it has become the Top 11 round.
In the Top 6 round, teams competed in a number of cook-offs held in Kitchen Headquarters. At the end of this round, five teams advance into the finals. This also sees the return of the Rapid cook-off and Showdown challenges, which have so far been omitted this season.
StarKist

StarKist Tuna is a brand of tuna produced by StarKist Co., an American company formerly based in Pittsburgh's North Shore that is now wholly owned by Dongwon Industries of South Korea. It was purchased by Dongwon from the American food manufacturer Del Monte Foods on June 24, 2008, for slightly more than $300 million. In 2021, the headquarters were moved to Reston, Virginia.
StarKist was founded in 1917 in San Pedro, California (known historically as "Fish Harbor") as the French Sardine Company of California, by Martin J. Bogdanovich (an immigrant from Croatia) and several partners. Bogdanovich is known for his innovations related to refrigeration of the seafood product with crushed ice. They first marketed tuna under the Starkist name in 1942. Bogdanovich died in 1944 and his son Joseph (1912–2005) took over the business. The company changed its name to Starkist Foods in 1953; at the time, its facility on Terminal Island was the largest tuna processing facility in the world.
Since 1961 its mascot has been Charlie the Tuna, an anthropomorphic cartoon tuna. Commercials usually featured the phrase "Sorry, Charlie". StarKist was acquired by the H.J. Heinz Company in 1963.
In 1984, the Terminal Island cannery operations were shut down. In 1988, Heinz spun off its pet food brands (including its flagship 9Lives cat food brand, which was introduced as a tuna-based cat food in 1959) into a separate division (Joseph Bogdanovich became a Heinz vice-chairman). Heinz sold both divisions to Del Monte in 2002.
In August 2015, StarKist settled a class-action lawsuit claiming that the company was guilty of deliberately "under-filling" five-ounce cans of tuna. Earlier that same month, StarKist was sued, accused of colluding with Bumble Bee Foods and Chicken of the Sea to fix prices.
On October 18, 2018, StarKist agreed to plead guilty to a felony price fixing charge as part of a broad collusion investigation of the canned tuna industry by the United States Department of Justice. On September 11, 2019, StarKist was fined $100 million, the maximum statutory fine.
In September 2019, the plaintiffs who had signed up for the class-action lawsuit that was "settled" in August 2015 were finally paid their share of the settlement. Plaintiffs who signed up for the $50 in tuna certificates received a coupon good for $5.03 provided they buy at least three Starkist products totaling more than that amount. Plaintiffs who signed up for the $25 cash received a PayPal payment of $2.38 representing their share of the settlement after the law firm's costs had been deducted.
StarKist moved its corporate headquarters to Reston, Virginia in 2022.
Lightwork

Lightwork is the twenty-first studio album by Canadian musician Devin Townsend, released on November 4, 2022. The album has been described by Devin as a return to a "song oriented album", with "more traditional arrangements", after his latest releases (Empath and The Puzzle). Lyrically, the album addresses the struggles of the COVID-19 pandemic, while reflecting about the post-pandemic future.
Nightwork is a bonus album released with the deluxe edition of Lightwork. According to Devin Townsend, the songs that ended up on Nightwork do not form a "throwaway album", they are songs that thematically didn't fit the main record. Some critics have pointed out the more experimental nature of Nightwork, compared to Lightwork.
Naine Terena

Naine Terena de Jesus, também conhecida como Naine Terena (Cuiabá) é uma ativista, educadora, artista e pesquisadora indígena do povo Terena.
Foi curadora da primeira mostra de arte indígena da Pinacoteca do Estado de São Paulo, Véxoa: Nós sabemos, e uma das curadoras do festival de arte indígena rec•tyty.
Atualmente, Naine Terena faz parte da Diretoria de Educação e Formação Artística do Ministério da Cultura, no Governo Federal do Brasil.
Naine Terena é doutora em educação pela Pontifícia Universidade Católica de São Paulo (PUC-SP), e mestre em artes pela UnB e docente na Faculdade Católica de Mato Grosso. Integra a Rede Multimundos de pesquisas da UFMT, onde coordena o projeto de pesquisa ‘Lab Gentes’ com enfoque em arte, educação, movimentos sociais e tecnologias.
Foi curadora da primeira mostra de arte indígena da Pinacoteca do Estado de São Paulo, Véxoa: Nós sabemos, e uma das curadoras do festival de arte indígena rec•tyty.
EM 2020 trabalhou para a articulação da divulgação do filme A Febre, de Maya Da-Rin, e participou no debate Deslocamentos e Conexão Entre Mundos para a Folha de S.Paulo. Também participou de mesas redondas ao lado de outras personalidades indígenas como Ailton Krenak e Laymert Garcia.
Em 2021 foi membro do Comitê de Indicação do prêmio PIPA e do juri da 13ª Bienal Internacional de Arquitetura de São Paulo. Em outubro do mesmo ano, apresentou, com a historiadora de arte Claudia Mattos Avolese, a palestra online "We know and walk together: Contemporary Indigenous Art in Brazil" na Universidade Harvard, em Massachusetts.
Língua crenaque

A língua crenaque (também grafado krenak ou krenák) ou borun (mburuŋ ‘gente’) é um idioma pertencente à família linguística botocuda, proveniente do tronco macro-jê.
O Censo demográfico do Brasil de 2010 identificou 238 pessoas que falavam a língua krenák.
No mesmo ano, o Atlas das línguas do mundo em perigo classificou a língua em situação crítica de perigo, em termos de risco de extinção.
Historicamente, os índios crenaque habitavam os vales dos rios Jequitinhonha, Mucuri e Doce, nos estados de Minas Gerais e Espírito Santo. A partir do século XIX, com as disputas agrícolas e principalmente, no século XX, por causa da mineração, os crenaques se dispersaram por várias partes do Brasil, chegando aos estados de Mato Grosso, Goiás e São Paulo.
Atualmente, a língua crenaque é falada principalmente em Minas Gerais, na Aldeia Crenaque localizada no município de Resplendor.
De acordo com Silva (1986), não há mais falantes monolíngues do crenaque. Os indígenas que ainda utilizam o idioma o fazem em paralelo ao uso do português, em diferentes graus de fluência.
A língua crenaque foi classificada pelo Atlas das línguas do mundo em perigo, publicado pela UNESCO como situação crítica de perigo, em termos de risco de extinção.
Em 2018, Pedro Ternes Frassetto publicou o Vocabulário Unificado Português-Krenak (Botocudo), Krenak-Português do século XIX contendo uma compilação e unificação de três vocabulários da “língua Botocudo” registrados entre os anos de 1816 e 1899 por diferentes autores: Maximilian Wied-Neuwied, Charles Frederick Hartt, Claro Monteiro do Amaral. O vocabulário foi dedicado ao povo Krenak.
O borun é uma língua macro-jê.
A fonologia da língua Crenaque foi determinada por uma série de estudos. Mais recentemente, Katia Nepomuceno Pessoa estudou a língua, sua fonologia e expressões culturais, em uma dissertação de PhD para a Universidade Estadual de Campinas, em 2012.
Arara Shawãdawa

Arara Shawãdawa (também referido como Arara do Acre, Shawanaua, Shawanauá, Shaonahua ou Shaodawa) é um grupo indígena que habita o sudoeste do estado brasileiro do Acre, mais precisamente nas Terras Indígenas Arara do Igarapé Humaitá (localizada no Município de Porto Walter) e Jaminawa-Arara do Rio Bagé (localizada no Municípo de Marechal Taumaturgo). Sua língua pertence à família linguística pano, sendo considerada uma variante dialetal da língua katukina (pano).
Em 1994, o grupo era integrado por 300 pessoas. Em 2000, eram 319 e, em 2012, havia 545 indivíduos desse grupo, no Acre, segundo dados do Sistema de Informações da Atenção à Saúde Indígena (Siasi) da Secretaria Especial de Saúde Indígena (Sesai) do Ministério da Saúde.