davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
பவினா படேல்

பவினா ஹஸ்முக்பாய் படேல் இந்திய குசராத்துமாநில மெக்சனா நகரைச் சேர்ந்த இணை மேசைப் பந்தாட்ட விளையாட்டு வீரர். இவர் தற்போது நடைபெறும் 2020 கோடைக்கால இணை ஒலிம்பிக் விளையாட்டுக்களில் இறுதிச் சுற்றுக்கு தகுதி பெற்று பதக்கம் பெறும் வாய்ப்பினைக் கொண்டுள்ளார்.
தனது சக்கர நாற்காலியிலிருந்து மேசைப் பந்தாட்டம் விளையாடும் படேல், பல தேசிய மற்றும் பன்னாட்டு விளையாட்டுப் போட்டிகளில் பல தங்க வெள்ளிப் பதக்கங்களை வென்றுள்ளார். 2011இல் தாய்லாந்தில் நடந்த உலகளாவிய மேசைப்பந்தாட்ட போட்டியில் தனிநபர் வகையில் வெள்ளிப் பதக்கம் பெற்று உலகத் தரவரிசையில் இரண்டாமிடம் வென்றார். அக்டோபர் 2013இல் பெய்ஜிங்கில் நடந்த ஆசிய இணை மேசைப் பந்தாட்ட போட்டிகளில் நான்காம் பிரிவில் மகளிர் ஒற்றையர் வெள்ளிப் பதக்கத்தை வென்றுள்ளார்.
2017 ஆகத்து 23 முதல் 31 வரை பெய்ஜிங்கில் நடந்த ஆசிய மேசைப்பந்தாட்ட போட்டிகளில் வெங்கலப் பதக்கம் வென்றார். கொரிய நாட்டு வீராங்கனை காங்குடன் மகளிர் ஒற்றையர் நான்காம் பிரிவு ஆட்டத்தில் 3-0 என்ற கணக்கில் வெற்றி கண்டு இந்த வெங்கலப் பதக்கத்தை இந்தியாவிற்குப் பெற்றுத் தந்தார்.
தற்போது நடைபெறும் 2020 கோடைக்கால இணை ஒலிம்பிக் விளையாட்டுக்களில் மகளிர் ஒற்றையர் நான்காம் பிரிவு ஆட்டத்தில் ரியோ இணை ஒலிம்பிக்கில் தங்கப் பதக்கம் வென்றவரும் உலக தரவரிசையில் இரண்டாவது நிலையில் இருப்பவருமான போரிஸ்லாவா ராங்கோவிச்சை தோற்கடித்து அரையிறுதிக்கு முன்னேறினார். இந்த அரையிறுதியில் சீனாவின் ஷாங் மியோவை தோற்கடித்து ஆகத்து 29 அன்று நிகழும் இறுதிச் சுற்றில் சீனாவின் சௌ யிங்கிடம் 3-0 என்ற கணக்கில் தோல்வியுற்று வெள்ளிப் பதக்கம் வென்றுள்ளார்.
சங்கநூல் தரும் செய்திகள்

சங்கநூல் என்பது பத்துப்பாட்டு, எட்டுத்தொகை எனும் இரண்டு தொகுப்பில் உள்ள பதினெண் மேல்கணக்கு நூல்களை மட்டும் குறிக்கும். கி.பி. இரண்டாம் நூற்றாண்டுக்கு முன்னிருந்து கி.மு. மூன்றாம் நூற்றாண்டுக்கு முன்னும் தொடர்கின்ற பழங்காலத்தைச் சங்க காலம் என்று அறிஞர்கள் கணித்துள்ளனர். இந்நூல்களிலுள்ள செய்திகளைப் பல்வேறு பிரிவுகளில் பகுத்தாயலாம்.
பழந்தமிழ்
தமிழ்நாட்டு விளையாட்டுக்கள்

ஒரு நாட்டின் பண்பாடு, நாகரிகம், கலைத்திறம் என்பனவும் விளையாட்டால் புலப்படும். நம் மண்ணின் வளம் விளையாட்டுகளாலும் புலப்படும் என்பதால் அதனைக் காக்கக் கருதிய பாவாணர் தமிழ்நாட்டு விளையாட்டுகள் என எழுதினார். செந்தமிழ்ச் செல்வியில் கட்டுரைகளாக வந்து, 1962-இல் கழக வெளியீடு752 ஆக நூலாக்கம் பெற்றது.
இந்நூலில் பாவாணர் எழுதிய முகவுரையில் சில.விளை என்றால் விருப்பு என்றும், ஆட்டு என்றால் ஆட்டம் பொருளாகும். எனவே, விரும்பியாடும் ஆட்டு, விளையாட்டு என்றானது.விரும்பப்படுதல், செயற்கெளிமை, இன்பந்தரல் ஆகிய மூன்றும் விளையாட்டின் இயல்பாகும்.விளையாட்டால் ஒருவர்க்கு உடலுரம், உள்ளக் கிளர்ச்சி, மறப்பண்பு, மதிவன்மை, கூட்டுறவுத் திறம், வாழ்நாள் நீட்டிப்பு முதலியன உண்டாகின்றன. இக்காலத்தில் சிலர்க்கு, 'கரும்பு தின்னக் கூலி போல்' விளையாட்டால் பிழைப்பு வழியும் ஏற்படுகின்றது.
இந்நூலின் பக்கங்கள் 144.
அம்முப்பகுதிகள் வருமாறு;-
1.ஓயாக்கட்டை 2.உடைத்தகட்டை 3.பம்பரக்குத்து 4.இருவட்டக்குத்து 5.தலையாரி
(மூன்றாங்கல்,ஐந்தாங்கல்,ஏழாங்கல்,பலநாலொருகல்,பன்னிருகல்,பலகல்,பதினாறங்கல்)
குழந்தைப்பக்கம்: இருபொழுதாட்டு 1.சோறு கொண்டு போகிற வழியிலே 2.அட்டலங்காய் புட்டலங்காய்
பெரியோர் பக்கம்:
1.ஆண்பாற் பகுதி:
2.பெண்பாற்பகுதி:
இந்நூலின் சில பக்கங்களும், அங்குள்ள மேற்கோள்களும், கீழே குறிப்பிடப்படுகின்றன.
இலங்கைத் தமிழர் வரலாறு - தமிழ் நூல் பட்டியல்

இலங்கை எழுத்தாளர்களினால் எழுதி வெளியிடப்பட்ட இலங்கைத் தமிழர் வரலாறு பற்றிய தமிழ் நூல்கள் கீழே பட்டியலிடப்பட்டுள்ளன. இப்பட்டியல் நூல் வெளிவந்த ஆண்டினை பிரதானப் படுத்தியே தொகுக்கப்பட்டுள்ளது.
இவர் இலக்கியங்கள் அனைத்தும் பதினெட்டாம் நூற்றாண்டைச் சேர்ந்தவை.
Traditional festival days of Wales

Various traditions are practiced on certain days of the year in Wales both currently and historically, including festivities originating in Welsh, Celtic, English and Christian cultures.
As recorded in the Laws of Hywel Dda, the three main holidays (gwyliau) of the medieval Welsh kingdoms were Christmas (Nadolig), Easter (Pasg), and Whitsuntide (Sulgwyn).
Other important holidays were the feasts of St Patrick (Gwyl Badric) on 17 March; St. Quiricus (Gwyl Giric) on 16 June; the Beheading of John the Baptist (called in Welsh Gwyl Ieuan y Moch – St. John of the Swine – as it was the day the pigs were turned out into the woods to forage through the winter) on 29 August; St Michael (Gwyl Fihangel) on 29 September; and the Calends of Winter (Calan Gaeaf) on 1 November, All Saints' Day (yr Holl Saint). A special drink called the "liquor of the Apostles" (gwirawd yr ebestyl) was brewed for and distributed on these saints' days.
These are festivals that were once widely celebrated in Wales but are no longer so.
Gŵyl Fair y Canhwyllau, or Candlemas, usually on the 2 February, literally translates as "Mary's Festival of the Candles" marks the presentation of Jesus at the Temple. It is based upon the account of the presentation of Jesus in Luke 2:22–40. It falls on the 40th day (postpartum period) of and the conclusion of the Christmas–Epiphany season.
Whitsun, or the celebration of Pentecost, is a traditional Church festival that was observed with a statutory bank holiday in late May. The link with the formal Whitsun date (which moves with Easter) was broken and replaced by a late May bank holiday fixed to the end of the month.
Locally, each parish celebrated a Gŵyl Mabsant in commemoration of its native saint. This annual celebration developed from a dedication through prayer to a programme of recreational activities.
Calan Mai (or Calan Haf) is a May Day celebration on 1 May, marking the first day of summer, and one of the traditional fire festivals.
Gŵyl Ifan (St John's Day) on the 24 June is otherwise known as Midsummer's day.
Sport in rural and regional Australia

Sport plays an important role in rural and regional Australia. Sport has been found to contribute to community identity, sense of place, social interaction and better health. Rural and regional Australian towns and cities are increasingly hosting sporting events that provide an economic stimulus and a sense of pride. These towns and cities have also developed many of Australia's elite athletes due to their unique social environment.
The importance of sport was highlighted by the fact that "After the general store, the pub and the cemetery, one of the first things established in many a fledgling Australian country town was a sporting facility. Commonly it was a racetrack, sometimes a footy ground or tennis court carved out of someone's back paddock; if the climate was hot and there was ample water, possibly a pool."
Many sports are the predominantly or exclusively played in rural areas. These sports often reflect the skills required to work in rural areas and include: polo, polocrosse, rodeo, campdrafting, tent pegging, endurance horse riding, woodchopping, shearing sports and Sheep Dog Trials.
Many Australian regional and rural towns have or currently host major sporting events. These events are used to showcase the town and assist in developing community spirit. Increasingly they are being used to provide an economic stimulus to towns. Examples of current and former events are listed in the table below.
A research term "Wagga effect" was devised to describe the disproportionately high number of elite sports men and women who come from Australian regional and rural cities. It is argued that regional and rural cities offer children more space to play, a range of sports, participation with adults due to low participation numbers and local sporting heroes. It has been stated that 60 per cent of the Australian team at the 2004 Athens Olympics grew up in rural and regional Australia. Besides developing international athletes, many Australian Football League (AFL) and National Rugby League players have their origins in country areas. In 2010, one-third of AFL players came from country Victoria.
Several cities and towns have erected statues to recognise sportspeople and horses. These include:
In addition, many sportspeople from cities and towns have sports field and facilities named after them. Examples are:
Harri-jasotzaileak

Harri-jasotze (Basque pronunciation: [ˌharijaˈs̺ots̻e]) refers to a popular rural sport in the Basque Country (northern Spain) in which stones of various shapes and sizes must be lifted off the ground and onto the shoulder.
The name is built on the Basque root harri "stone", the verb jaso "to lift", the agentive suffix -tzaile and the plural ending -ak, so literally "stone lifters". It is also known as harri-jasotzea "stone lifting". In Spanish it is called levantamiento de piedra (stone lifting) and in French the sport is called leveurs de pierres.
There are four main categories of stone in use today, all of which come with different weights. The weight of the stones is traditionally measured arroba (12.5 kg) but normally given in kg today.
On occasion natural stones are also still used. This can be problematic for lifters of a smaller stature who may not be able to handle the larger, irregular shaped stones.
The rules are fairly simple, the stone has to be handled so it ends up on the competitors shoulder, at which point it can be dropped onto the pad in front of the harri-jasotzaile. They never lift simultaneously but in sequence and facing each other, not side by side. There are two judges next to him, one to mark the time limit and another to ensure that the stone has been properly lifted. The crowd normally shouts out the number of times the stone has been lifted and the person who lifts the stone most often in the allocated time wins.
Alternatively, the competition may involving trying to lift a heavier stone than your opponent's or to break a record.
The preferred material for the stones is the so-called harri beltza or black stone, a dark granite quarried near the towns of Zumarraga and Lastur in Gipuzkoa.
Several lifting events are remembered widely:
It is not uncommon for stone lifters to lift into considerably high age. In 1960 for example Justo Gallastegi lifted a 150 kg stone 5 times in 5 minutes in Tolosa.
Memorable competitions or competitors often lead to the composition of bertsos.
Although it is likely that this is an old sport, closely linked to rural farming activities, there are no documents of any significant age which mention this either as a sport or an activity. This has led to the wry saying that harri-jasotzea is "the oldest sport with the shortest history".
In the early days of harri-jasotzea every lifter was able to choose their own stone. This lasted well into the 20th century until Bittor Zabala, more commonly known as Arteondo, whose own career as a stone lifter lasted from 1910 to 1945, initiated the process of standardising the shapes and weights of the stones. He was also instrumental in popularising the sport from an activity practised at the family farm into a sport practised in public.
Although a male dominated sport, women have taken–and are taking—part in stone lifting competitions, as they have in other traditional Basque sports.
Very similar sports or challenges like this occur in a number of cultures:
Kadayawan Festival

The Kadayawan Festival is an annual festival in the city of Davao in the Philippines. The festival is a celebration of life, a thanksgiving for the gifts of nature, the wealth of culture, the bounties of harvest and serenity of living.
The festival was previously known as Apo Duwaling Festival, named after three icons of Davao; Mount Apo, durian, and the waling-waling orchid.
Previously, this festival was held in the third week of August every year which was highlighting the 11 tribes of Davao City. In 2019, the celebration was extended and held from 2 to 31 August. This 2025, Kadayawan Festival will be celebrated from 8 to 17 August.
One of the highlights of the Kadayawan Festival is the Indak-Indak sa Kadalanan, which translates to street dancing. This is a showcase of the diverse indigenous cultures of the region. The festivities feature different communities in Mindanao dancing in vibrant costumes that highlight their indigenous heritage.
In 1970, Mayor Elias B. Lopez encouraged all the Davao tribes to showcase their thanksgiving rituals. In 1986, the Davao City government focused on uniting the people in the turbulent times of martial law. At this time the festival was called "Apo Duwaling". This name was created as a combination of three natural wonders: Mount Apo, durian, and waling-waling. Also an important event in Davao that brings together friends and families.
In 1988, the festival was officially named "Kadayawan Festival" by then Mayor (now former Philippine President) Rodrigo Duterte.
Due to the COVID-19 pandemic, the festival was held digitally in 2020 and 2021. The festival returned normally the next year, albeit with safety measures. In 2023, the festival made a big change with its aims to promote it globally, with a new theme song titled "Kada Kadayawan" sung by Maan Chua and Neil Llanes, and a theme "Colors of Abundance, Vibrance of Diversity, Festival of Festivals". The theme song was remastered the next year.
Jallikattu Kaalai

Jallikattu Kaalai (pronounced [kaːɭaɪ] transl. The Jallikattu Bull) is a 1994 Indian Tamil-language film directed by Manivasagam, starring Prabhu and Kanaka. The film was released on 2 November 1994.
Gopalakrishnan works in a mill owned by Sundara Gounder. Radha, Sundara Gounder's daughter, returns to the village after her studies and falls in love with Gopalakrishnan. Loose Gounder is a vicious landlord who has raped many women.
When Sundara Gounder knows about his daughter's love, Sundara Gounder arranges her marriage in a hurry, to a fraud. Before the marriage, her fiancé makes a deal with Loose Gounder: Loose Gounder can spend one night with Radha and can do whatever he wants. Gopalakrishnan then stops the marriage and the fraud is arrested by the police. Sundara Gounder apologises to Gopalakrishnan and Radha marries her lover Gopalakrishnan.
Loose Gounder, who cannot digest that his plan failed, kills one of Gopalakrishnan's calves and the first night is therefore cancelled. One night, Radha sees her husband Gopalakrishnan having a conversation with the flower seller Poovatha. When Radha asks her to explain what happened, Poovatha lies to her that she had sexual intercourse with her husband Gopalakrishnan prior to their marriage.
At their first night, Gopalakrishnan clarifies that Poovatha had lied, but Radha does not believe him and Gopalakrishnan challenges her to prove her wrong right away. Poovatha was actually forced to lie because Loose Gounder raped her in the past and he had promised Poovatha to marry her. Thereafter, Loose Gounder kills Poovatha in her house and at that time, Gopalakrishnan comes to her house. Radha, who secretly followed him after the quarrel, believes that Gopalakrishnan killed Poovatha.
Gopalakrishnan eventually finds the culprit, but in the meantime, Loose Gounder kidnaps him and his wife. The film ends with Loose Gounder being killed by Gopalakrishnan's cow, the mother of the killed calf.
The music was composed by Deva, with lyrics written by Kalidasan.
K. Vijiyan of the New Straits Times described the film as "tedious" and wrote that "it did not live up to expectations". The Indian Express wrote, "Its the oft-repeated story [..] The situations are routine and scenes clichéd."
Espås-saken

Espås-saken er en av Norges mest omtalte og omfattende uoppklarte drapssaker. Trude Espås (født 1975) var en kvinne som ble voldtatt og drept i Geiranger 8. august 1996. Saken har flere ganger blitt gjenopptatt, uten videre resultat.
Trude Espås forsvant fra Geiranger 8. august 1996. Hun ble observert sittende på et utsiktspunkt like utenfor sentrum. Dagen etter ble det satt i gang en omfattende leteaksjon. Elleve dager senere ble hun funnet i en steinur like utenfor sentrum av Sunnmørs-bygden. Dette utløste en massiv etterforskning, der bl.a Kripos var involvert gjennom flere år.
Politiets arbeid gikk ut på å kartlegge alle identiteter og kjøretøy i Geiranger drapsdagen. Alle navnelister fra hoteller og campingplasser ble samlet inn, og alle som hadde brukt kredittkort eller blitt observert i Geiranger den aktuelle dagen, ble registrert i politiets databaser. Politiets problem var at mange av turistene som besøker Geiranger kunne komme og forsvinne uten å legge igjen spor som kunne knyttes til deres identitet.
Saken var spesielt vanskelig for politiet, fordi Geiranger ikke har mer enn 270 fastboende, mens det i turistsesongen kan være flere tusen innom den lille bygden hver dag. 3100 vitner fra 37 land er blitt avhørt. Per 2020 har ingen blitt siktet for drapet. En tysktalende mann ble etterlyst i saken så tidlig som i 1999. Over 20 år senere forsøkte politiet fortsatt å identifisere denne personen. Samtidig har det blitt vurdert andre potensielle gjerningspersoner.
Eidsdal

Eidsdal er ei bygd og et dalføre i Fjord kommune i Møre og Romsdal med rundt 400 innbyggere. Eidsdal ligger på sørsiden av Norddalsfjorden.
Denne bygda strekker seg fra Storfjorden opp til Eidsvatnet i retning Geiranger. Veien gjennom dalen er en del av den nasjonale turistveien Geiranger- Trollstigen. Eidsdal er i all hovedsak en jordbruksbygd. De fleste bøndene driver melkeproduksjon innen ku og geit.
Turisme er den andre store næringsveien i Eidsdal, med flere campingplasser, hytte- og romutleie. Videre har det vært stor satsing på hyttebygging de senere år.
Eidsdal har ikke egen kirke, men sogner til Norddal (Dale) kirke. Eidsdal skule ligger sentralt i bygda og henter elever fra bygdene Eidsdal og Norddal.
Eidsdal, i det minste den nedre delen av dalføret, het tidligere Yddal (Ytterdal), navnet Eidsdal kommer av gården Eide og Eidsvatnet som er langt oppe i det som i dag kalles Eidsdalen. Navnet på hele området ble fastsatt til Eidsdal på grunn av ønske om en felles postadresse for området. Strandstedet (tettstedet) kalles fortsatt Ytterdal av lokale, selv om fergestedet (overfarten Eidsdal-Linge) heter Eidsdal. Navnespørsmålet skapte sterk strid omkring 1950. Navnet Ytterdal eller Ytre-Dale har vært brukt i kontrast til Indre-Dale i nabobygda Dalsbygda (også kalt Norddal) litt lenger innover i fjorden.
Man har funnet spor etter vikinger i Eidsdal, blant annet er det funnet redskaper, våpen og andre gjenstander i vikinggraver på Veiberg.
De tettest befolkede områdene finner en nede ved fjorden der de to dagligvarebutikkene står. I selve dalen finnes det flere byggefelt, gårdsbruk og skoler (barne- og ungdomsskole). I tillegg til dagligvarer er det én turistbutikk, «TH Ytterdal Souvenirs».
Det finnes to veier eller måter for å komme seg fra og til Eidsdal. Den ene (og mest brukte) er med ferge. Eidsdal har fergeforbindelse med Linge kai, ved å ta denne reiseruten har en to muligheter for videre reise. En kan reise østover til kommunesenteret Valldal og videre til den berømte Trollstigen og videre til Åndalsnes på fylkesvei 63. Eller man kan dra vestover fra Linge i retning Stranda, Ålesund og Molde.
Den andre veien går syd, over fjellet, forbi Eidsvatnet til Geiranger, Stryn og Skjåk. Fra øverst i Eidsdalen går denne veien bratt ned mot Geiranger.
Ferjesambandet Geiranger–Hellesylt

Ferjesambandet Geiranger–Hellesylt er et sommersamband langs Geirangerfjorden mellom Geiranger og Hellesylt i Stranda kommune. Strekningen er del av fylkesvei 60 og var frem til 2023 drevet av The Fjords. Fra 2024 opereres ruten i tillegg av Vestlandske Trafikk AS i samarbeid med Fjord X AS som profilerer og selger ruten.
Strekningen på 19,9 km har en overfartstid på litt over en time, og blir betjent i 2024 som en kommersiell sommerrute med 3 avganger daglig i lavsesongen, og 14 i høysesongen. Strekningen trafikkeres av bilfergene MF «Veøy», MF «Bolsøy», MF "Stallovarre" og MF "Utstein". I 2014 var årsdøgntrafikken 160 kjøretøy.
Den 3. januar 2022 ble det opprettet en vinterrute på sambandet som gjelder t.o.m. 15. april 2022, vinterruta trafikkeres av bil- og pendelferga MF «Aukra».
AIDA Cruises

AIDA Cruises – German Branch of Costa Crociere S.p.A. (tysk: AIDA Kreuzfahrten) er et tysk cruisemerke og datterselskap under det italienske cruiseselskapet Costa Crociere, som opererer italiensk-registrerte cruiseskip i det tyskspråklige markedet. AIDA Cruises som har hovedkontor i Rostock ble stiftet i 1994 i forbindelse med kontraheringen av sitt første nybygg; cruiseskipet MS «Aida» (senere «AIDAcara»).
AIDA Cruises ble i september 2000 kjøpt opp av det britiske cruiserederiet P&O Princess Cruises, som i 2003 fusjonerte med det amerikanske cruiserederiet Carnival Cruise Line (CCL) for å danne Carnival Corporation & plc; verdens største cruisekonsern. Etter fusjonen ble AIDA Cruises omorganisert til et datterselskap og i november 2004 ble administrasjonen overført til Costa Crociere, som er en av de viktigste cruiseoperatørene i Carnival-konsernet som har ansvaret for konsernets europeiske cruisemerker.
MS «Costa Concordia»

MS «Costa Concordia» var et cruiseskip som tilhørte det italienske rederiet Costa Crociere. Skipet tilhørte Concordiaklassen og var med 114 147 registertonn det største italienskregistrerte cruiseskip da det ble tatt i bruk. Om kvelden 13. januar 2012 gikk skipet på grunn utenfor øya Giglio i Middelhavet og fikk 80 graders slagside like utenfor havnen Giglio Porto.
Ifølge ferdsskriveren gikk MS «Costa Concordia» på grunn på revet Le Scole 13. januar 2012 klokken 21:58 lokal tid. Skipet var da ved Giglio etter å ha seilt fra Civitavecchia vest for Roma samme kveld. Det var begynnelsen på et énukes cruise som skulle gå til Savona, Marseille, Barcelona, Palma, Tunis og Palermo. Ifølge kystvakten var det 3 206 passasjerer og en besetning på 1 023 om bord. Det tok over seks timer å evakuere skipet, selv om det ikke skal kunne ta mer enn 30 minutter. Det gikk også over én time fra grunnstøtingen til det ble gitt ordre om evakuering. Dette resulterte i at 32 personer omkom, den siste av dem ble funnet først 3. november 2014.
Kaptein Francesco Schettino ble i 2015 dømt til 16 års fengsel for uaktsomt drap, for å ha forårsaket havariet og for å ha forlatt skipet mens det fremdeles var passasjerer om bord. Kapteinen hadde ved en tidligere anledning manøvrert skipet i høy hastighet svært nær kysten i en hilsningsmanøver, og han hevdet at han hadde blitt beordret av rederiet om å gjøre det igjen. Fem andre ansatte ble også dømt i saken.
Arbeidet med hevingen av skipet ble iverksatt 12. februar 2012 med fjerning av tungoljen som var ombord. 17. september 2013 ble skipet rettet opp igjen fra slagsiden. Det skjedde etter over ett års forberedelser. Flottører (sponsons) ble festet til skipet for å heve det fra bunnen og få det til flyte for bortfrakting.
1. februar 2014 mistet en spansk dykker livet under arbeidet med hevingen.
23. juli 2014 ble skipet tauet til Genova for opphugging. Arbeidet med opphuggingen ble ferdigstilt i juli 2017. Den endelige kostnaden for hevingsoperasjonen ble estimert til 1,2 milliarder dollar.
MS «Sun Viking»

MS «Sun Viking» (IMO: 7125861) var et norsk-registrert cruiseskip som var eid av Cruise III AS m. fl. (I. M. Skaugen & Co.) og som gikk i cruisetrafikk i Karibia for det norskeide cruiserederiet Royal Caribbean Cruise Line (RCCL) fra 1972 til 1998 med ukentlige avganger fra Miami i Florida.
Skipet var byggnummer 394 ved Wärtsilä Helsingin Telakka i Helsingfors i Finland, og ble levert for RCCL i 1972 som det første skipet i RCCL-flåten, og som det tredje skipet i Song of Norway-klassen som var bestående av tre næridentiske søsterskip. De andre var søsterskipene «Song of Norway» og «Nordic Prince» – henholdsvis levert i 1970 og 1971.
I løpet av hennes karriere seilte hun under flere navn og hadde flere eiere. Hun ble senere omgjort til et kasinoskip og seilte for det meste som kasinoskip i Asia frem til 2021 da skipet ble solgt for skrap. I 2022 ble skipet hugget opp i Gadani-stranden i Pakistan.
Skipet ble kjølstrukket 18. mai 1971 ved det finske verftet Wärtsilä Helsingin Telakka i Helsingfors, og fikk verftets byggnummer 394. 27. november 1971 ble skipet døpt «Sun Viking» og sjøsatt med stabelavløpning ved byggeverftet sitt i Helsingfors. 5. november 1972 ble hun overlevert til sine eiere Cruise III AS m. fl. (I.M. Skaugen & Co.).
MS «Sun Viking» hadde ved overlevering en brutto(register)tonnasje på 18 559 BRT, en netto(register)tonnasje på 9 733 NRT og en dødvekttonnasje på 3 202 TDW. I juli 1994 ble hun ommålt med en bruttotonnasje på 18 455 BT og en nettotonnasje på 7 750 NT.
MS «Sun Viking» hadde en største lengde (LOA) på 171,69 meter (563 fot) og en lengde mellom perpendikulærene (LPP) på 139,776 meter (459 fot). Skipets største bredde målte 24,01 meter (79 fot). Dypgående stakk skipet 6,30 meter (21 fot), mens skipets dybde i riss (målt fra underkant av hoveddekksplaten til overkant av kjølplaten) målte 14,20 meter (47 fot).
MS «Sun Viking» hadde en maksimal passasjerkapasitet på 882 passasjerer. Skipets bunkerskapasitet var på 1 727 tonn.
Hovedmaskineriet på «Sun Viking» besto av fire Wärtsilä Sulzer 9-ZH-40/48 dieselmotorer med en samlet ytelse på 18 000 BHK ved 481 o/min giret til 181 o/min til to vribare skrupropeller. Hver hovedmotor var en 9-sylindret 2-taktet enkelveis dieselmotor med en sylinderdiameter på 400 mm og et stempelslag på 480 mm.
Hjelpemaskineriet besto av seks dieselgeneratorer, hver med 752 kW (totalt 4 512 kW), og én diesel-nødgenerator på 200 kW. I tillegg hadde skipet to hjelpekjeler med arbeidstrykk på 7,0 bar og to ekshaustkjeler med arbeidstrykk på 7,0 bar.
Fremdriften ble besørget av to halvspaderor, to vribare skrupropeller og to sidepropeller forut. Skipet hadde en toppfart på 21 knop (39 km/t) ved et forbruk på 63 tonn per døgn.
MS «Sun Viking» var klasset i det norske klassifikasjonsselskapet Det Norske Veritas (DNV) og hadde følgende klassenotasjon: ✠ 1A1 E0 + MV. Skipet var i perioden 1988 til 1998 registrert i Norsk Internasjonalt Skipsregister (NIS), som er en underavdeling i Sjøfartsdirektoratet.
Filmens historie (The Story of Film: An Odyssey)

Filmens historie er en britisk dokumentarserie om filmhistorie som gikk på Channel 4 i 2011. Serien består av 15 1-times episoder med en total lengde på over 900 minutter. Den ble regissert og fortalt av Mark Cousins, filmkritiker fra Nord-Irland, basert på hans bok fra 2004, The Story of Film.
Serien ble sendt i september 2011 på More4, den digitale tv-tjenesten BRITISKE kringkasteren bbc og Channel 4. Våren 2012 ble den vist på NRK, og lå i et par år tilgjengelig på web-TV. Filmens historie ble også vist i sin helhet på 2011 Toronto International Film Festival, og den ble utstilt på Museum of Modern Art i New York i februar 2012. Den ble sendt i USA på Turner Classic Movies i begynnelsen av September 2013.
The Telegraph headlinet seriens første kringkasting i september 2011 som «årets filmatisk hendelse», og beskriver den som «visuelt fengende og intellektuelt smidig, og det er samtidig et kjærlighetsbrev til cinema, en uforglemmelig masterclass, og en radikal omskriving av filmhistorien.» En skribent i Irish Times kaller programmet for et «landemerke» (riktignok et «bisart underpromotert»). Programmet har vunnet en Peabody Award i 2013 «for sin inkluderende, unikt forklart undersøkelse av verdens cinema historie.»
I februar 2012, beskrev A. O. Scott fra The New York Times Cousins' film som «et semesterlangt filmstudie komprimert til 15 raske, noen ganger kontroversielle timer» som «står som en oppmuntrende samling av konvensjonell visdom.» Prosjektet satt i kontrast med sin «viktig forløper (og også kanskje en implisitt samtalepartner)», Jean-Luc Godard's Histoire(e) du cinéma, Scott roste Cousins' film som «stedet der alle fremtidige revisionism må begynne».
Hver episode viser film klipp som er omtalt.
Innledning
1895-1918: The World Discovers A New Art form or Birth of the Cinema
1903-1918: The Thrill Becomes Story or The Hollywood Dream
1918-1928: The Triumph of American Film…
…And the First of its Rebels
1918-1932: The Great Rebel Filmmakers Around the World
1930-årene: The Great American Movie Genres…
…And the Brilliance of European Film
1939-1952: The Devastation of War…And a New Movie Language
1953-1957: The Swollen Story: World Cinema Bursting at the Seams
1957-1964: The Shock of the New - Modern Filmmaking in Western Europe.
1965-1969: New Waves - Sweep Around the World.
1967-1979: New American Cinema.
1969-1979: Radical Directors in the 70s - Make State of the Nation Movies.
1970s and Onwards: Innovation in Popular Culture - Around the World.
The 1980s: Moviemaking and Protest - Around the World.
1990-1998: The Last Days of Celluloid - Before the Coming of Digital.
The 1990s: The First Days of Digital - Reality Losing Its Realness in America and Australia.
2000 Onwards: Film Moves Full Circle - and the Future of Movies.
Epilog År 2046
Heidi Marie Vestrheim

Heidi Marie Vestrheim (født 1977) er en norsk musiker, låtskriver og programleder.
Vestrheim startet sin musikerkarriere som vokalist i bandet Atakama som utga platen Lush i 2000. Solodebuten kom i 2003 med EP-en Pigs, fulgt opp året etter med hennes første soloalbum Signs and Fiction. Vestrheim ble i 2005 med på Tysklandturneen til det norske bandet Ephemera. I 2006 ga hun ut sitt andre soloalbumet, Beautiful Houses. Vestrheim spiller også i barnemusikkbandet Hei kalas.
Vestrheim jobbet en periode på Den Nationale Scene i Bergen, hvor hun spilte i På'an igjen, en dramatisering av Jan Eggums viser.
Fra 2008 har Vestrheim flere ganger jobbet som programleder i NRK, blant annet i programmet Julemorgen (2009–2012) på NRK Super, Ut av skapet (NRK1), Superbonden (NRK1), Reiseradioen (NRK P1), Heidi Marie & Co. og Tidenes Morgen (NRK P13), og Kvelden med Heidi Marie (NRK P1).
Hun har bidratt med historien «Knølkvalen Kai» i Godnattboka, utgitt på Skald forlag i 2007, som også har blitt en populær barneforestilling. Hun har også gitt ut to quizbøker på Aschehoug og bidratt i boka Barfot på Gyldendal Tiden, samt medvirket i boka Gay Kids – Kule barn som også finnes på Abstrakt forlag.
I 2023 debuterte hun med romanen Jenny Fender på Gyldendal Norsk Forlag. Boken ble nominert til ARKs barnebokpris, Trollkrittet og bokslukerprisen, den vant Kulturdepartementets priser for barne- og ungdomslitteratur sin debutantpris.
Heidi Marie Vestrheim har sitt eget plateselskap, BlueBox Records.
Tanja Orning

Tanja Orning (født 22. april 1967 i Oslo) er en norsk cellist, komponist og musikkforsker.
Utdanning som cellist er fra Norges musikkhøgskole og med studier hos William Pleeth i London og med János Starker ved Indiana University i USA hvor hun tok en master i musikkutøving i 1994 under Fulbrightstipend. Doktoravhandlingen i oppføringspraksis gjorde hun ved Norges musikkhøgskole i 2014. Avhandlingen har tittelen The polyphonic performer - A study in performance practice in music for solo cello by Morton Feldman, Helmut Lachenmann, Klaus K. Hübler and Simon Steen-Andersen, og er en analyse av hvordan samtidsmusikerrollen uttrykkes og forstås innenfor ulike kontekster.
Tanja Orning har bred bakgrunn som musiker, først som alternerende solocellist i Stavanger symfoniorkester (1994–2000), senere som freelance solist, kammermusiker og komponist med samtidsmusikk og eksperimentell musikk som spesialfelt. Orning har jobbet med gruppene asimisimasa, BOA, Christian Wallumrød ensemble, Kyberia, Ametri strykekvartett, Mobile Homes, Wunderkammer, Ensemble Ernst, Oslo sinfonietta og Dr.Ox. Hun har gitt ut solo-CD-en «Cellotronics».
Orning har opptrådt som solist både i Norge og internasjonalt, og hun har samarbeidet med en rekke komponister om bestillinger og urframføringer av nærmere 100 nye verk.
Tanja Orning er postdoktor ved Norges musikkhøgskole hvor hun også underviser i samtidsmusikk. Hun jobbet som førsteamanuensis og forsker innenfor moderne musikkhistorie, framføringspraksis, verkfortolkning og estetikk på Universitetet i Oslo, institutt for musikkvitenskap (2014–2015). Hun underviser i tillegg ved Barratt-Due musikkinstitutt.
Sammen med ensemblet asamisimasa fikk hun Spellemannprisen for 2012 for albumet Pretty Sound – Solo and Chamber Works by Simon Steen-Andersen, og for 2015 for platen Neon Forest Space – asamisimasa plays the music of Øyvind Torvund, begge i klassen samtid. Hun fikk selv Gammleng-prisen i utøverklassen i 2024.
Orning har publisert flere forskningsartikler og populærvitenskapelige artikler med spesielt fokus på framføringspraksis, etikk og estetikk i samtidsmusikk etter 2. verdenskrig.
I tillegg kommer en rekke innspillinger med blant andre Stavanger Symfoniorkester (komponistseriene H. Sævereud og G. Tveitt for BIS) og Oslo filharmoniske orkester.
Hessa

Hessa (eller Heissa) (4 km²) er den vestligste av øyene i Ålesund kommune. Øya regnes som en av Ålesunds bydeler med totalt 4 040 innbyggere (2015) fordelt på tre tettsteder: Sævollen og Slinningen på sørsiden og Skarbøvik på nordsiden. Øya ble tettere knyttet til byen da Steinvågsbroa ble åpnet 30. august 1953 og ga forbindelse til Aspøy. Sørsiden av Hessa tilhørte inntil 1968 nabokommunen Borgund, som da ble slått sammen med Ålesund. En barneskole ligger mellom Slinningen og Sævollen og en ungdomsskole i Skarbøvik. I 2017 ble de to idrettslagene på øya, Skarbøvik Idrettsforening og Hessa Idrettslag slått sammen til en ny klubb SIF/Hessa. Begge disse, samt Tarekameratene, har tidligere deltatt i seriesystemet i fotball. Tarekameratene har gått over til bedriftsidretten. SIF/Hessa stiller seniorlag i fotball i fjerdedivisjon.
Midt på øya ligger fjellet Sukkertoppen (314 moh), som blir mye brukt til turgåing og klatring.
Atlanterhavsparken, et av Nord-Europas største saltvannsakvarier, ligger på Tueneset, like i nærheten av Skarbøvika.
Hessa er adressen til Brita Blomquist, programleder i NRK Radio, samt barndomsadressen til fotballspillerne John Arne Riise, Bjørn Helge Riise og Kjetil Osvold, samt Big Brother-deltaker Ramsy Suleiman. Far til den norske forskeren Dag O. Hessen kommer fra et småbruk herfra.
Norddal

Norddal var en kommune på indre Sunnmøre i Møre og Romsdal som ble slått sammen med Stordal til Fjord kommune 1. januar 2020. Den grenset i nordvest til Stordal, i nord og øst til Rauma, i sørøst til Skjåk, og i sør og vest til Stranda. I tillegg til det tidligere kommunesenteret Sylte i Valldal lå også bygdene Norddal (Dalsbygda), Eidsdal, Fjørå og Tafjord i kommunen.
Kommunen var en av de store jordbrukskommunene på Sunnmøre. I den tidligere kommunen dyrkes det i tillegg til korn både jordbær og aprikoser. Jordbærene finner man igjen i kommunevåpenet. Bygda Tafjord spesielt, er kjent for mildt klima og vill og vakker natur.
Norddal var tidligere en del av Dale skipreide som på det meste omfattet dagens Norddal, Stranda og Stordal kommuner. Den opprinnelig tingplassen i skipreidet var trolig gården Dale i Norddal (bygd). Fra 1600-tallet er «Norddal» brukt i de fleste offentlig dokumenter om sognet og prestegjeldet (Sunnylven med Geiranger ble fradelt i 1861), og om herredet. Opprinnelsen til navnet Norddal for hele området er likevel uklar. Bygdebokforfatteren Ivar Kleiva gjetter på at folk i Skjåk kan ha brukt navnet «Norddalene», men Furseth synes denne forklaringen ikke er tilfredsstillende.
Hans Strøm skriver i Søndmørs beskrivelse (1766, s.246):
Norddal kommunes tusenårssted er Sylte, kommunesenteret i Valldal. Området har også mange historiske minnesmerker.
Noen høye topper innenfor Norddal:
Deler av Reinheimen nasjonalpark og utfartsområdet Tafjordfjellene ligger innenfor kommunegrensen.
Trude Semb

Trude Semb Vinaccia (født 2. mai 1969 i Oslo) er en norsk billedkunstner med maleri som hovedmedium. Hennes arbeider føyer seg inn i definisjonen av nyekspresjonisme, og kjennetegnes av en heftig og voldsom bruk av virkemidler, som rennende maling, kraftige penselsstrøk og en sterk fargeskala, primitive former og en slags selvrepresentasjon i form av dyrefigurer eller masker. Det er et hint av biografi i Trude Semb Vinaccias malerier og de oppleves som like mye i familie med nyekspresjonistisk poesi som nyekspressjonistisk maleri.
Hennes arbeider tilhører den figurative ekspressive tradisjonen med inspirasjon fra tysk ekspresjonisme som Die Brücke, Emil Nolde, Ernst Ludwig Kirchner, Oskar Kokoschka og Egon Schiele.
Hun var gift med den italienske perkusjonisten Paolo Vinaccia som døde sommeren 2019.
Hun ble utdannet ved Oslo Tegne- og Maleskole i årene 1989–1992, og fikk deretter privatundervisning hos Rados Dedic. Dedic som mentor skulle bli svært viktig for hennes utvikling som kunstner.
Hun var elev og samarbeidet med Dedic i hans atelier i en fjellvegg ved Drammensfjorden til hans død i 1999 og fortsatte etter hans død å arbeide i Dedics atelier fram til 2010, avbrutt av et studieopphold i West Village i New York i 1997.
Hun debuterte med separatutstillingen «The Hall Of Mirrors» i det danske Galerie Wolfsen i 2003.
Hun har senere holdt flere separatutstillinger, samt deltatt på en rekke gruppeutstillinger og internasjonale kunstmesser med Gallerie Wolfsen, som blant annet: Copenhagen Art Forum (2002/2005/2012), Stockholm Art Forum (2003), Scope Miami (2015/2017), L.A Art Show (2015), Scope Basel (2016/2017), North Art Fair (2016/2017) og Herning Art Forum (2003/2017/2018).
Martin (Slovakia)

Martin (slovakisk: Turčiansky Svätý Martin til 1950, ungarsk: Turócszentmárton, tysk: Turz-Sankt Martin, latin: Sanctus Martinus/Martinopolis) er en by i det nordlige Slovakia. Byen ligger ved elva Turiec, under Malá Fatra-fjellene, nær byen Žilina. Med cirka 55 000 innbyggere (2017) er Martin landets åttende største by. Den er senter for Turiec-regionen og Martin-distriktet.
Byen nevnes første gang i 1264, som Zenthmarton, i overleverte historiske kilder, men arkeologiske funn viser at stedet hadde bosetting allerede under hallstattiden.
I 1340 fikk stedet byrettigheter. I 1433 ble Martin nedbrent av husittiske opprørere, og ti år etter ble den atter ødelagt, men da av et jordskjelv. Byen ble gradvis nedgradert fra kongelige byrettigheter til en by under en lavere grad av byrettsprivileg, og den ble i sterk grad dominert av slekten Révay. Men så snudde det. Den raskt voksende befolkningen er grunnen til at det var mange laugene i byen på 1600- og 1700-tallet. I 1918 ble den såkalte Martinsdeklarasjonen utferdiget her.
Under den kalde krigen fikk byen betydelig tungindustri - særlig våpenfabrikken «ZŤS Martin» med over 10.000 arbeidere, en av Østblokkens støste stridsvognsfabrikker.
De første kilder benytter navneformen Sankt Martin, rettere sagt (1264) Zenthmarton på ungarsk, og (1284) villa Sancti Martini på latin. Byen var rett og slett oppkalt etter den stedlige katolske sognekirken, som var og er dedisert til den hellige Martin. Attributtet avlet fra områdenavnet Turiec tilkom senere, og er første gang i kilder fra 1353. Fra 1919 het byen offisielt Turčiansky Svätý Martin, og i 1951 ble dette endret til Martin, ettersom ordet svätý («hellig») var uønsket av de den gang herskende kommunister.
I Martin, nærmere bestemt den delen som kalles Jahodnícke háje, ligger et friluftsmuseum som på engelsk kalles Museum of the Slovak Village. Formelt heter museet Det slovakiske nasjonalmuseet Martin (slovakisk: «Múzeum slovenskej dediny Martin»). Per 2020 er det organisatorisk underlagt Slovakias nasjonalmuseum.
I byen har Bratislavas universitet, Komeniusuniversitetet, et medisinsk fakultet, Jessenius. Ca. 300 nordmenn studerer medisin i Martin (2012), og dermed er Martin et av de mest populære studiested for norske utenlandsstudenter.
Norsk Fiskeværsmuseum

Norsk Fiskeværsmuseum (på engelsk Norwegian Fishing Village Museum) er et museum på Å i Moskenes i Nordland. Museet omfatter en rekke bygninger og en fiskeskøyte i det nedlagte fiskeværet. Utstillingene viser livet i fiskeværene langs norskekysten og arbeidet i lofotfisket de siste 250 åra. Kystmuseet åpnet 1988 og har mottatt offentlig støtte siden 1990.
På Å finnes også Lofoten Tørrfiskmuseum.
Saint Paul (Minnesota)

Saint Paul (ofte forkortet til St. Paul) er hovedstad og den nest største byen i den amerikanske delstaten Minnesota i USA. Den ligger i Ramsey County ved elven Mississippi. I henhold til folketellingen i 2020 hadde byen en befolkning på 311 527 innbyggere. Det gjør byen til den 67. største byen i USA, den 12. mest folkerike i Midtvesten, og den nest mest folkerike i Minnesota. Minnesotas største by Minneapolis ligger på andre siden av elven, de to byene som kollektivt omtales som «tvillingbyene» har i løpet av de senere år vokst sammen, og utgjør kjernen i hovedstadsområdet Minneapolis–Saint Paul, den tredje mest folkerike storbyregion i Midtvesten.
Saint Paul ligger på en høy bakkeskråning med utsikt over en sving i Mississippi-elven, og er et regionalt knutepunkt for foreningsvirksomhet og sentrum av Minnesotas regjering. Setet til delstatens regjering, Minnesota State Capitol og delstatens kontorer er alle lokalisert på en høyde nær byens sentrumsdistrikt. Som en av de eldste byene i Minnesota, har Saint Paul flere historiske nabolag og landemerker, som Summit Avenue Neighborhood, James J. Hill House og Saint Pauls katedral. Som den tilstøtende byen Minneapolis, er Saint Paul kjent for sine kalde, snørike vintre og fuktige somre.
Den lovgivende forsamlingen i Minnesota-territoriet etablerte byen St. Paul som hovedstad i nærheten av eksisterende bosetninger av urbefolkningen (Dakota-Sioux) i november 1849. Den forble en by fram til 1854. Dakota-navnet for hvor Saint Paul ligger er Imnizaska for «hvitt berg» på åshøyder langs elven. Det kom tidlig innvandring fra Skandinavia (Norge, Sverige og Danmark) til Saint Paul og Minnesota, men byen er også i stor grad preget av andre folkegrupper. Den første bølgen var besto av engelske, irske og skotske innvandrere. I en befolkningsundersøkelse i 2005 var 26,4 % av tysk avstamming, 13,8 % irsk, 8,4 % norsk, 7,0 % svensk, og 6,2 % engelsk. Det har også kommet betydelig innvandring fra Vietnam og Mexico.
National Trust (Storbritannia)

National Trust (fullt navn The National Trust for Places of Historic Interest or Natural Beauty, «Den nasjonale stiftelse for steder av historiske interesse eller naturskjønnhet») er en organisasjon som arbeider for å bevare uberørte naturområder og historiske bygninger i England, Wales og Nord-Irland. Skottland har sin egen organisasjon, se National Trust for Scotland.
Organisasjonen er registrert som en veldedig stiftelse, og eier en rekke historiske bygninger. De legger vekt på at disse skal være tilgjengelige for publikum. I noen tilfeller bor fortsatt de tidligere eierne i bygningen, og da søker man å finne ordninger for at deler av det skal være tilgjengelig. National Trust eier også store områder langs kysten, totalt omkring en femtedel av Englands, Wales' og Nord-Irlands kystlinje. Gjennom Prosjekt Neptun er det planer om å kjøpe enda mer av kystlinjen for å sikre den mot utbygging. Flere steder har de feriehytter som leies ut. Disse er plassert og bygget på en slik måte at de utgjør et minst mulig inngrep i naturen, og dermed oppfordrer til miljøbevisst turisme.
National Trust ble opprettet i 1895 av Octavia Hill, Sir Robert Hunter og Hardwicke Rawnsley. Virksomheten drives for det meste gjennom bidrag fra dens over 3 millioner medlemmer. Den har gjennom lovgivning fått retten til å erklære eiendommer som uavhendelige, hvilket medfører at de ikke kan selges eller pantsettes mot stiftelsens ønske uten godkjenning fra det britiske parlamentet.
I Norge tar Fortidsminneforeningen seg av bygninger av historisk interesse, men vi har ingen forening som vier seg til begge disse sakene, slik som på De britiske øyer.
Area of Outstanding Natural Beauty

Area of Outstanding Natural Beauty - AONB (= «Område med spesielt vakker natur») er et område i Storbritannia som er definert som et spesielt viktig naturområde. Betegnelsen brukes i England, Wales og Nord-Irland, mens man i Skottland bruker det mer eller mindre tilsvarende begrepet National Scenic Area.
Det gjelder spesielle regler for bruk av naturen i slike områder, men de er ikke like strenge som i nasjonalparker. Mens nasjonalparkene har egen lovgivning og egne myndigheter for hver enkelt park, blir alle AONBene administrert felles, med et enkelt regelverk som man pålegger lokale myndigheter å følge.
Hovedformålet med ordningen er å beskytte naturen i områdene, mens to sekundære mål er å dekke behovet for steder hvor man kan feriere i vakker natur, og å ivareta behovene til de som lever og arbeider der.
Det ligger 36 slike områder i England, fire i Wales, og ett som er dels i Wales og dels i England.
Skottland benytter et lignende system for naturskjønne områder; National Scenic Area. Det engelske områder for framstående naturskjønnhet er underlagt ulike former for beskyttelse fra utvikling tilsvarende til de som britiske nasjonalparker har, men i motsetning til disse har de ikke en egen og uavhengig myndighet. De skiller seg også fra nasjonalparkene ved de mer begrensede muligheter for omfattende friluftsaktiviteter.
Nordøst-England

Nordøst-England er en av Englands regioner. Den kalles også ofte Northumbria.
Regionen hadde 4. november 2004 en folkeavstemning om innføring av en folkevalgt regionsforsamling. Dette ble avvist med stort flertall, noe som førte til at tilsvarende avstemninger i andre regioner ble utsatt.
Regionen ble opprinnelig definert som Northumberland, Tyne and Wear, Durham og Cleveland. Senere har Tyne and Wears grevskapsforsamling blitt avskaffet, Darlington har gått ut av grevskapet Durham og Cleveland har blitt delt i fire. Nordøst-England deles etter dette i fire uformelle underregioner: Durham, Northumberland, Tyne and Wear og Tees Valley.
For mer informasjon om historie og kultur, se artikkelen om Northumbria.
Regionen har et mangfoldig landskap som omfatter klipper ved kysten og omfattende lynglandskap som inneholder en rekke sjeldne arter innen flora og fauna. Av særskilt viktighet er saltholdige myrene ved Lindisfarne, utløpet fra elven Tees, landskap med lyng og myrer og det tradisjonelle opplandet ved North Pennines.
Skjønnheten til kystlandskapet i Northumberland har ført til at område utpekt som «Område med spesielt vakker natur» som strekker seg rundt 160 km fra Berwick-Upon-Tweed og til utløpet av elven Coquet. Blant de 290 fugleartene som er identifisert på Farneøynene er de sjeldne rosenterne, som tilhører arten terner. Et av de fremste naturreservat for fugler og observatorium for trekkfugler og vadefugler i Storbritannia er nå i virksomhet ved Saltholme. Den er en del av et større sete for særskilt vitenskapelig interesse kalt for Seal Sands. Reservatet Saltholme er administrert av Royal Society for the Protection of Birds(RSPB).
Balsfjorden

Balsfjorden (nordsamisk: Báhccavuotna, kvensk: Paatsivuono) er en fjord i Tromsø og Balsfjord kommune i Troms. Fjorden strekker seg 49 kilometer sørover fra fjordmunningen til Nordkjosbotn i bunnen av fjorden.
Fjorden har innløp mellom Balsnesodden i vest og Ytre Berg i øst et lite stykke sør for Tromsø. Vestover fra Balsnesodden går Straumsfjorden vestover langs sørsida av Kvaløya. Mellom Ramfjordneset og bygda Andersdal på vestsida litt sør for munningen går Ramfjorden østover. Den er den eneste fjordarmen til Balsfjorden. Tvers over fjorden for Andersdal ligger Kobbevågen og litt lenger inn i fjorden går den inn i Balsfjord kommune.
Stornes er ei grend på østsida av fjorden like etter kommunegrensa og litt lenger sør ligger grenda Storbukta. Enda litt lenger inn i fjorden ligger bygda Malangseidet på vestsida. Vestsida av Balsfjorden er dominert av høye fjell, men ved Malangseidet går en dal over til bunnen av Malangen og Nordfjorden. Tvers over fjorden for Malangseidet ligger Svartnes og her svinger Balsfjorden østover. Langs dette stykket ligger bygdene Middagsbukta og Sletta og grenda Sandøyra på sørsida. Grenda Kantornes ligger på nordsida og ved bygda Laksvatn litt lenger øst svinger fjorden sørover igjen.
Storsteinnes, kommunesenteret i Balsfjord, ligger innerst i vågen Sørkjosen helt sør i fjorden. Herfra svinger Balsfjorden igjen østover og går inn til Nordkjosbotn der E6 møter E8. Den innerste delen av fjorden heter Nordkjosen. E8 går langs østsida av fjorden nord til Kantornes. E6 følger sørsida av den innerste delen. Av andre veier ved fjorden finner en Fv859 langs vestsida nord for Storsteinnes og fylkesvei 858 langs vestsida lenger nord fra Malangseidet og ut fjorden. Fv294 går langs østsida av fjorden fra Kantornes til Andersdal og på sørsida sør for Kantornes går Fv297.
Balsfjord våtmarkssystem er et ramsarområde.