davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Renault Rodeo

The Renault Rodeo was a series of off-road mini SUVs produced between 1970 and 1987 by ACL for Renault. In total there were three generations of the Rodeo. At first the car was called the ACL Rodeo and the name was changed to Renault Rodeo in July 1976. The vehicle was front wheel drive but could be ordered also with four wheel drive technic supplied by Sinpar.
The original Rodeo 4 was based on the platform of the Renault 4 van, with an 845 cc engine.
In 1972, a second model appeared, now known as the Rodeo 6. It was still based on the platform of the R4 van, but with the 1108 cc engine of the Renault 6. In 1979, the Rodeo 6 was improved and adopted the 1289 cc engine of the Renault 5. The Rodeo 4 and the Rodeo 6 coexisted from 1972 to 1981.
A new model with a smaller and entirely new body replaced the Rodeos 4 and 6 in 1981, simply called the Rodeo. A limited series of all wheel drive versions were built in 1984 only, called the Rodeo Hoggar.
The Rodeo name was also used by Renault in Argentina to designate a local variant of the Renault Trafic (1st. generation), which had a flat rear chassis and a flatbed with dropping sides and rear (similar to a pick-up). The flatbed was designed to be removable, allowing Rodeo buyers to use it as a rolling chassis for mounting specific rear compartments.
Morochuco

The Morochucos are the cowboys of the plains of the Peruvian Andes, living mainly in the Region of Ayacucho. They raise cattle and tame horses for their livelihood, and they engage in other typical activities of a cattle-horseman cowboy. They are comparable to other cowboys of Latin America such as the qorilazo, the cowboys from Cusco, also in Peru, the Chilean huaso, the Argentine/Bolivian/Uruguayan gaucho, the Spanish vaquero, the Colombian/Venezuelan llanero, and the Mexican charro.
Morochucos are known for their bravery and strength. They claim that they are descendants of the Almagristas who fought in the Battle of Chupas, and more recently, participated in the war between Peru and Chile.
Their clothing is adapted to the cold of the Andes. They wear flat-brimmed hats similar to those of the Argentine gauchos, below which they wear a chullo with the lappets tied to the face and an alpaca scarf. On the torso, they wear a black or gray vest beneath a poncho. They fit a strip or sash around their waist and wear knee high black boots with Peruvian or common spurs. They use their horses to move the cattle, surround the cattle, or tame other horses. They enjoy horse races and rodeos in their fiestas as well as bullfights. They also participate in the festivities in Ayacucho, especially during the Holy Saturday during the Holy week of Easter. They rope-pull the bulls in the streets of Huamanga, Ayacucho in a celebration called "Jala-toro" (bull-pulling) in which the bulls are released in the heavily crowded streets. While the people play with the bulls, the morochucos pull on the ropes holding the bulls before the people are hurt or charged.
Bragado

Bragado is a city in the center-northwest province of Buenos Aires, Argentina, and the head town of Bragado Partido. The city is 210 km west-southwest from Buenos Aires City, not far from the Salado River. Bragado is served by the Sarmiento Railway with services running from the train station there to Once railway station in Buenos Aires.
The name of the city came from an old 18th century legend. At that time, there was a brave horse, incredibly beautiful and defiant, who went to the lagoon to drink water.
The natives and the soldiers of the Argentine Army wanted to tame the horse. There were many attempts to catch it, but the horse was brave and it was always fighting, defending its freedom. One day, a group of soldiers corner it against the lagoon, in a ravine, and when they were sure that it had no escape, the horse jumped to the water, killing itself. It preferred death to captivity.
The libertarian spirit of the horse was so amazing that the legend of the Bragado horse spread around the place and gave name to the city.
Huaso

A huaso (Spanish pronunciation: [ˈwaso]) is a Chilean countryman and skilled horseman, similar to the American cowboy, the Mexican charro (and its northern equivalent, the vaquero), the gaucho of Argentina, Uruguay and Rio Grande Do Sul, and the Australian stockman. A female huaso is called a huasa, although the term china is far more commonly used for his wife or sweetheart, whose dress can be seen in cueca dancing. Huasos are found all over Central and Southern Chile while the Aysén and Magallanes Region sheep raisers are gauchos. The major difference between the huaso and the gaucho is that huasos are involved in farming as well as cattle herding.
Huasos are generally found in Chile's central valley. They ride horses and typically wear a straw hat called a chupalla. They also wear a poncho—called a manta or a chamanto (although this was originally reserved to land owners, as it is much more expensive)—over a short Andalusian waist jacket, as well as tooled leather legging over booties with raw hide leather spur holders that sustain a long-shanked spur with 4-inch rowels, and many other typical garments.
Huasos are a part of Chilean folkloric culture and are a vital part of parades, fiestas, holidays, and popular music. The dancing of the cueca in which the coy china is courted by the persistent huaso, both traditionally attired, is de rigueur on such occasions.
In Chile, the term huaso or ahuasado (in a huaso way) is also used disparagingly to refer to people without manners or lacking the sophistication of an urbanite, akin to US English redneck.
Various theories are commonly advanced: from the Quechua wakcha (hispanicized as huacho) meaning orphan, not belonging to a community, hence free and homeless, an important aspect of the huaso/gaucho myth, or alternatively from the Quechua wasu, meaning either the back of an animal, or rough and rustic. Moreover the word guaso/a is used in Andalusian and American Spanish with the last sense.
It appears that a form of folk etymology has operated to conflate the contrasting identities of the huaso, viewed as both a free horseman (implying some wealth and nobility) and an unsophisticated country bumpkin. Both senses can be observed in Chilean usage.
Día de la Tradición

Día de la Tradición (English: Tradition Day) is celebrated in Argentina on November 10, the birthday of Argentine poet José Hernández (1834-1886), who wrote, among others, the narrative poem El gaucho Martín Fierro and its continuation, La vuelta de Martín Fierro, stories in verse form of the experience of a gaucho, his lifestyle, customs, language, and codes of honor.
Francisco Timpone proposed the idea of the holiday on December 13, 1937, in a meeting of the association named Bases, an institution that paid tribute to Juan Bautista Alberdi and was based in La Plata, provincia de Buenos Aires.
On June 6, 1938, the association presented a note to the Buenos Aires City Legislature requesting that they declare November 10 "Día de la Tradición", for the birth on that date of José Hernández. The note proposed the civic pilgrimage to the Gaucho Ricardo Güiraldes Museum, in San Antonio de Areco, in homage and as an effective consecration of that day.
The approval before the Chamber of Senators and Deputies was unanimous, declared under law No. 4756/39, promulgated on August 18, 1939, and published in the Official Gazette, coming into effect on September 9 of the same year. The aforementioned law originated in the Senate and its authors were D. Edgardo, J. Míguenz, and D. Atilio Roncoroni.
The municipal mayors of La Plata and San Antonio de Areco ran the first celebration. Since 1940, La Plata held the party. La Agrupación published a book every year, summarizing everything that happened.
Law 10220/84 modified Article 3 of Law 4756/39, making it go on to say: The permanent provincial headquarters of tradition is declared to be the town of San Antonio de Areco.
By National Law No. 21154 of 1975, the National Congress extended the validity of November 10 as “Día de la Tradición” to the entire Argentine territory, fulfilling an unfinished aspiration of the Bases group, and declared City of Tradition as the city of San Martín, for being the hometown of José Hernández.
Black Is Black

"Black Is Black" is a song by the Spanish rock band Los Bravos, released in 1966 as the group's debut single for Decca Records. Produced by Ivor Raymonde, it reached number two in the UK, number four in the US, and number one in Canada. With the recording's success, Los Bravos became the first Spanish rock band to have an international hit single. A dance remix was released as a single in 1986.
Four members of Los Bravos — bassist Miguel Vicens Danus, guitarist Tony Martinez, organist Manuel Fernández, and drummer Pablo Sanllehi — had previously worked together in the Spanish band Los Sonors. Together with German-born singer Michael Kogel (aliases: Mike Kennedy, Mike Keller), the group set out to achieve success in the European market making English-language pop music. After signing with the Spanish division of Decca Records, the band went to England to work with Ivor Raymonde, a British producer, arranger, conductor, and composer, who had been involved in making UK hit songs with such artists as Marty Wilde, Billy Fury, and Dave Berry. "Black Is Black" was released in 1966 as the band's first Decca single.
According to the liner notes of Black Is Black: The Anthology 1966–1969 (2017), the song features the band members in "largely token roles behind Kogel's lead vocal", as well as contributions from session musicians Vic Flick and John McLaughlin.
As lead singer Kogel was not a native English speaker (he had to have the lyrics written out phonetically), his vocals had unusual intonations. By coincidence, his vocal style sounded similar to that of Gene Pitney, so much so that many listeners assumed that "Black Is Black" was actually a Pitney single.
In August 1966, the song debuted at number 100 on the U.S. Billboard Hot 100 singles chart. It peaked at number four in October, and spent 12 weeks on the chart. It reached number one on the Canadian Singles Chart, and peaked at number two in the UK Singles Chart. The single also sold two million copies in Spain.
Shortly after the September 11, 2001 attacks, American media conglomerate company Clear Channel Communications distributed the 2001 Clear Channel memorandum to program directors at the more than 1000 radio stations the company owned. The memo contained a list of 162 songs with "questionable lyrics" that the stations should avoid playing, which included "Black Is Black".
A French version of the song, entitled "Noir c'est noir", was recorded by Johnny Hallyday and held the number one spot on France's singles chart for seven weeks in the fall of 1966.
It was also covered by French vocal trio La Belle Epoque as a disco song, and released as a 1977 single. It peaked at number two in the UK, and reached number one in Australia in October 1978.
La Belle Epoque version
Johnny Hallyday version (in French)
Сапарева баня (община)

Община Сапарева баня е разположена в Югозападна България и е една от съставните общини на Област Кюстендил.
Общината е разположена в североизточната част на Област Кюстендил. С площта си от 180,921 km заема 8-о, предпоследно място сред 9-те общините на областта, което съставлява 5,93% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
Релефът на община Сапарева баня е твърде разнообразен – от равнинен, през ниско- и средно планински до високо планински.
Северната и северозападната част на общината (около 20% от територията ѝ) се заема от обширната и равна, леко наклонена на югозапад Горна Дупнишка котловина. Тук в коритото на река Джерман, северозападно от село Ресилово се намира най-ниската точка на общината – 545 m н.в.
Около 3/4 от площта на общината се заема от крайните северозападни части на Рила. Югозападно от долината на река Джерман до границата с община Дупница се простират северните склонове на Северозападния Рилски дял. В най-южната част на общината, западно от езерото Окото (от Седемте Рилски езера) се издига безименен връх с височина 2696 m, най-високата точка на община Сапарева баня. Районът източно и североизточно от долината на Джерман, до границата с община Самоков е зает от югозападните части на Лакатишкия дял на Рила. Северно от хижа „Вада“ се намира неговият първенец – връх Зекирица (1734 m).
На североизток от Горната Дупнишка котловина в пределите на общината попадат части от крайните югозападни склонове на планината Верила. Тук, в изворната област на река Семчин (десен приток на Джубрена, от басейна на Джерман), на границата с община Самоков надморската височина достига до 1310 m.
Основна водна артерия на община Сапарева баня е река Джерман (ляв приток на Струма). Реката води началото си от Седемте Рилски езера. Тя тече на север и северозапад в дълбока и залесена долина, която служи за граница между двата дяла на Рила – Северозападна Рила и Лакатишка Рила. При град Сапарева баня реката излиза от планината, завива на запад, протича по югоизточната периферия на Горната Дупнишка котловина и северозападно от село Ресилово напуска пределите на общината. Нейни основни притоци в на територията на общината са: леви – Скакавица, Перущица, Валявица, Фудиня и Горица; десни – Джубрена. Левите ѝ водят началото си от Северозападна Рила, а река Джубрена – от Лакатишка Рила.
Освен с природните си забележителности Сапарева баня е прочута и със своите минерални извори. В град Сапарева баня извира най-горещата минерална вода в Европа 103 °C. Тук се намира и единственият по рода си на Балканския полуостров гейзер – забележителен природен феномен.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Общината има 5 населени места с общо население 6691 жители към 7 септември 2021 г.
През общината преминават частично 2 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 20,6 km:
Стигнали по камионния път в м. Езерището след пресичането на р. Джерман, се излиза източно от скалата Портите. Оттук по пътеката Сливите, през Арнаутската бачия и Жълтия гьол се продължава за м. Дяк.
ФК „Германея“ (Сапарева баня)

ФК Германея е български футболен клуб от град Сапарева баня. Съществувал е през 20 век, но бива закрит. Възроден е отново през 2008 г. с помощ от общината. Участва в Югозападна Трета Лига. Основният им екип е синьо-бял, а резервният жълто-син. Старши треньор е Милен Лахчев.
Свети Никола (Сапарева баня)

„Свети Никола“ е средновековна българска църква в град Сапарева баня, община Сапарева баня, област Кюстендил. Намира се в градския парк, в центъра на града.
Построена е през XII-XIII век. Според местни източници от края на XIX век в археологическия музей в град София бил изпратен един престолен камък от светия олтар на църквата, на който проф. Р. Христов разчел надпис с годината – 1160 г.
При опит за построяване на нова църква през 1838 г. селяните разкрили западно от „Свети Никола“ стари основи и стълбове от друга по-голяма църква. Според Никола Мавродинов „Свети Никола“ е била гробница или обикновен параклис до някой голям храм, посветена на второстепенните му светци. Според предания църквата е гробница на местен феодал на име Никола. По-голямата църква е била съборена в началото на османското владичество. Църквата „Свети Никола“ е пощадена, но постепенно започва да се руши, защото турците не разрешавали да се поправя. Според местни предания, след Кримската война, група от настанените над квартал Гюргево черкези, започнали да разрушават църквата. Черкезинът, който започнал да я събаря откъм купола паднал заедно с него в църквата и загинал. Уплашени, останалите се отказали от по-нататъшното разрушаване. По време на Освождението покривът бил изцяло разрушен. Църквата е цялостно реставрирана през 1937 г. по проект на арх. Александър Рашенов (1892 – 1938).
Църквата е кръстокуполна, със свободни рамена, с дължина 7,2 m и ширина 5,7 m, а височината при купола достига 6,6 m. Изградена е върху каменни основи от червени тухли, споени с бял хоросан, като тухлите са замазани през ред. На изток завършва с дълбока, полукръгла апсида, осветена от един прозорец. Входът е на западната фасада, поместен в двустъпална ниша, която се разширява и развива в четири архиволти. Надлъжните стени от външната страна са разчленени от по две двустъпални арки. Куполът е опасан от дванадесет двустъпални арки, в четири от които са вместени прозорци.
Църквата е била изцяло изписана отвътре, като от стенописите до днес са запазени само отделни фрагменти.
Характерният ѝ градеж – тип „потънала тухла“, както и дванадесетстенният купол и аркирани ниши определят живописния ѝ вид. Църквата е обявена за архитектурно-строителен паметник на културата от национално значение (ДВ, бр. 77/1968 г.) и декларирана като художествен паметник на културата от национално значение (декл. писмо № 4782/21.12.1978 г.).
Сапарево

Сапарево е село в Западна България. То се намира в община Сапарева баня, област Кюстендил.
Село Сапарево се намира в планински район, в подножието на северните склонове на Рила. То се намира в близост до град Сапарева баня. По време на османското владичество горещата вода се появила първо в близост до с. Сапарево (до параклиса „Св. Петър“), но заради появата на турски войски в Сапарева баня (тогавашна Германея), възрастните хора запушили извора с минералната вода от страх от нашествие. Впоследствие минералната вода изригнала в Сапарева баня.
За село Сапарево е най-старото сведение за учители и учебно дело в Кюстендилска област – от времето на нашето Възраждане. Отбелязано е на амвонната стена на черквата „Св. Никола“ в с. Сапарево през 1735 г.
От селото са и първите мелиоратори в България – хаджи Иван Велков, Петре Пугьов и Митьо Бонджилов, под чието ръководство се строи 14-километровата Сапаревска вада, по която се насочва част от водите на Черни Искър към басейна на Струма.
За първи път в Дупнишко, в село Сапарево се създава еснафско взаимоспомагателно сдружение, през 1864 г. През същата година се построява и най-голямата черква за времето в Горно поле „Св. Богородица“.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Национален парк

Националният парк представлява защитена територия, обикновено обявена и стопанисвана от правителството на страната, в която се намира. Територията на парка се защитава от повечето въздействия на човешкото развитие и от замърсяването. Националните паркове са повод за национална гордост и целта на обявяването им е да се запази дивата природа за идните поколения. Те разполагат със съвкупност от правила, с които посетителите трябва да се съобразяват по време на престоя си в границите на защитената територия. Най-големият по територия национален парк в света е Североизточния гренландски национален парк, който е регистриран през 1974 г. и обхваща 972 000 км, което е близо 45% от територията на остров Гренландия.
В България националният парк е една от шестте категории защитени територии определени от Закона за защитените територии в България. Националните паркове в България са държавна собственост. В тях не се включват селища, а екосистемите са изцяло с естествен произход и с голямо разнообразие на растителни и животински видове и местообитания.
Според Международния съюз за защита на природата (IUCN) повечето национални паркове, включително и тези в България попадат в категория II – национален парк.
Българските национални паркове са три и имат обща площ 150 362,3 ha или 1,35 % от площта на страната. В тях са включени множество резервати, природни забележителности и защитени местности.
Според Закона за защитените територии в България, в националните паркове са забранени следните дейности:
Националните паркове в Северна Македония заемат 112 988 хектара площ. Те са 3 на брой – Маврово, Галичица и Пелистер.
Националните паркове в САЩ са 61 на брой.
В Танзания има 16 Национални парка.
Африка:
Европа:
Северна Америка:
Океания:
Национални паркове в България

Националните паркове в България представляват защитени територии определени от Закона за защитените територии в България. Те са държавна собственост и в тях не се включват селища, а екосистемите са изцяло с естествен произход и с голямо разнообразие на растителни и животински видове и местообитания. В България са обособени 3 национални парка с обща площ 193 000 хектара.
Българските национални паркове са три и имат обща площ 150 362,3 ha или 1,35 % от площта на страната. В тях са включени множество резервати, природни забележителности и защитени местности.
Според Закона за защитените територии в България, в националните паркове са забранени следните дейности:
Южен парк

Южният парк е един от големите паркове в София, разположен, – както името му подсказва, в южната част на столицата. Площта му е 1,48 кв. км.
Градските пътни артерии, дефиниращи границите на парка, са булевард „Петко Ю. Тодоров“ – на запад, улица „Бяла черква“ – на север, улица „Хенрик Ибсен“ – на юг и югозапад и улица „Козяк“ – на изток. Недалеч, северозападно от парка преминава бул. „България“.
В Южния парк се срещат 65 вида птици, 29 от тях защитени, а 2 са записани в Червената книга на България.
Перловската река пресича парка.
В Южния парк нерядко се изнасят безплатни концерти, провеждат се био-изложения и пазари, спортни и други активности.
Квартали, прилежащи, граничещи или разположени в близост до парка:
Природни паркове в България

В България са обявени 11 природни парка с обща площ 256 441,4 ha или 2,31% от територията на страната.
В България природните паркове попадат в категория V – защитен ландшафт/акватория. Според българското законодателство основната разлика между природен парк и национален парк е в това, че цялата територия на националния парк е държавна собственост и в него не са включени селища. В природния парк не е задължително собствеността да е държавна и включването на селища към територията му са позволени.
Законът за защитените територии в България в природните паркове забранява следните дейности:
Теодор Фонтане

Теодор Фонтане (на немски: Theodor Fontane) е германски белетрист и поет. Роден е в Нойрупин в семейството на хугеноти. Определят го като най-значимия представител на „поетическия реализъм“ в немската литература на XIX век.
Теодор Фонтане е роден на 30 декември 1819 г. в Нойрупин, смятан за „най-пруския от всички градове в Прусия“. След завършване на гимназиалното си образование и професионално училище Фонтане става потомствен аптекар. Започва литературната си дейност в края на 30-те години, когато пише стихове. Като кореспондент на консервативни пруски вестници живее дълго във викторианска Англия и публикува няколко книги с очерци и репортажи за „родината на Уолтър Скот“, когото смята за свой кумир. Създава си име с подражанията на шотландски народни балади. През 1862–1882 г. издава пет тома с художествени пътеписи „Странствания из земите на Бранденбург“, които му донасят широка популярност. В края на живота си изоставя журналистиката и се отдава на писането на романи, в които пресъздава живота на пруското общество. Първия си „пруски роман“ написва на 56-годишна възраст.
Теодор Фонтане умира на 20 септември 1898 г. в Берлин. Като принадлежащ към френската протестантска църква той е погребан в берлинското хугенотско гробище.
Теодор Фонтане е автор на многочислени драми, стихотворения, биографии, исторически повествования, критически и публицистични статии, както и на поредица от романи, сред които личат „Пред буря“ (1878), „Грете Минде“ (1880), „Граф Петьофи“ (1884), най-известният му роман „Ефи Брист“ (1895) и „Щехлин“, публикуван посмъртно през 1899 г.
Фонтане създава своите творби в епохата на „Грюндерцайт“ (основополагането). Според художествените му възгледи романът „трябва да бъде картина на времето, което лично познаваме или за което са ни разказали нашите родители“. В това отношение най-известен е цикълът му „берлински романи“ – „Блудницата“ (1882), „Шах фон Вутенов“ (1883), „Сесил“ (1887), „Лутания“ (1888), „Стине“ (1890) и „Госпожа Джени Трайбел“ (1892).
Петко Славейков (площад в София)

Площад „Петко Славейков“ (или само площад „Славейков“) е известен площад в същинския център на София. Обграждат го централните софийски улици „Георги Раковски“ и „Граф Игнатиев“.
През 19. век площадът е известен с името Кафене баши заради голямото кафене, което се намирало там. То е разрушено след 1878. На един от ъглите на площада е била къщата на семейство Славейкови, която Петко Славейков купува, когато се премества да живее в София през 1879 г. Днес там са настанени множество сергии с книги, поради което е получил прозвището си Книжен пазар. На самия площад и в района около него има много магазини и заведения за хранене.
През 1998 г. са направени някои промени по площада – поставени са нови и по-малко на брой сергии, фонтан и статуя на Петко и Пенчо Славейкови от българския скулптор Георги Чапкънов.
На площада се намира софийската Градска библиотека, както и един от първите ресторанти „Макдоналдс“ в столицата, който е и един от двата двуетажни ресторанта на веригата в София.
Недалеч по ул. „Граф Игнатиев“ се стига до площад с неофициалното име „Попа“, който е популярно място за срещи в София.
Вечерта на 3 май 2005 г. във фонтана, разположен на площада, загива 34-годишен мъж вследствие от токов удар. Оказва се, че изолацията на прожекторите, осветяващи дъното на фонтана, е изгоряла и оттам във водата е протичал ток. Следствието установява, че материалите, с които е изграден фонтанът, са некачествени. На 21 март следващата година започва дело срещу обвинените за инцидента директори на строителната фирма и общински фирми-собственици. През юли 2007 г. съдът постановява административна глоба от 1000 лв. на изпълнителния директор на пазари „Теменуга" Васил Каменов за това, че не е упражнявал контрол върху строителството на фонтана.
Списък на планините в България

Списъкът на планини и дяловете на планините в България се състои от две части: Списък на планини и дяловете на планините в България по азбучен ред и Списък на планини и дяловете на планините в България по региони. В двата списъка са включени всичките 227 на брой дялове на планини, планински масиви, ридове, възвишения, плата, височини, хълмове и други описани в „Географски речник на България“, София 1980 г., най-пълното и подробно издание за географските обекти в България.
Долупоместеният списък на планините в България по региони, не е съобразен с множеството опити за физикогеографско делене на България, правен от различни учени през последните 80 години, на базата на различни показатели – геоложки строеж, геоморфоложки дадености, климатични особености и други. Позволил съм си всичките 227 планини, планински дялове, планински масиви, възвишения, ридове, плата, височини и други да ги групирам в 7 региона на географски принцип:
Линкълнска катедрала

Катедралата в Линкълн или Cathedral Church of the Blessed Virgin Mary of Lincoln, също St. Mary's Cathedral е централният архиепископски храм на англиканската църква в град Линкълн в графство Линкълншир. Тя е една от най-важните представители на Ранната английска готика т.нар. Early English.
Най-старите части на църковния храм свидетелстват за норманския архитектурен стил. Катедралата е 4-тата по големина във Великобритания и притежава кула, която със своите 83 метра е втората най-висока църковна кула във Великобритания след тази на Катедралата в Солсбъри.
В Англия повечето големи църкви са манастирски, т.е. те са абатства, строени са на свободни незастроени пространства и представляват в повечето случаи част от един църковен комплекс. Изключение прави Катедралата в Линкълн, построена като катедралите на континента в града.
През 1185 г., по време на силно земетресение, завършената катедрала е почти изцяло разрушена.
През 1192 г. под ръководството на епископ Свети Хуг от Линкълн е започнато строителството на нова катедрала по планове на френския архитект Жофре дьо Ноайе (на фр. Geoffrey de Noiers). Строителството е започнато с камък и трае до 1235 г. От старата катедрала е запазена само западната фасада.
Помещението, в което се събира Катедралният съвет, т. нар. Chapterhouse, е най-ранното построено в готически стил в Англия и е завършено през 1220 г. През 14 век е подкрепено с външен венец от контрафорси.
Днес катедралата е трикорабна и с два трансепта, като западният е по-голям, по-дълъг и върху него е построена 83-метровата кула.
Катедралата разполага и с библиотека – т. нар. Lincoln Cathedral Library. Тя е обществено достъпна и съхранява едно от четирите ценни копия на „Великата харта на свободите“ (Магна харта). Екземплярът тук се съхранява от 1215 г. Магна Харта е акт, подписан от английския Крал Джон Безземни на 15 юни 1215 г. С него се гарантират и защитават правата и интересите на феодалната аристокрация, бароните и гражданите от действията на представителите на кралската власт. Това е първият документ в английската история, който ограничава кралската власт. Освен това копие до наши дни са стигнали още три копия: две от които в Британската библиотека и едно в катедралата в град Солсбъри, като това в Солсбъри е най-запазеното. В библиотека се съхранява и едно копие на Библията от 11 век, т.нар. Lincoln Chapter Bible.
Катедралата е основно реставрирана през 2000 г. с бюджет от 3 млн. евро.
През август 2005 г. по време на снимките за филма „Шифърът на Леонардо“ Англиканската църква отказва снимки в Уестминстърско абатство. Проблемът е решен след съгласие за снимки от Катедралата в Линкълн. В нея е заснета тази част от филма, която е трябвало да бъде заснета в Уестминстърското абатство. Катедрала получава 100 000 британски лири възнаграждение и става основна цел на безбройните фенове на Шифъра.
Спектър на утехата

„Спектър на утехата“ (на английски: Quantum of Solace) е двадесет и вторият филм от поредицата за Джеймс Бонд и вторият с Даниел Крейг в ролята на легендарния агент 007. Оригиналният сценарий за филма е написан от Нийл Първис и Пол Хагис. Името на филма дава краткият разказ на Иън Флеминг от сборника „Само за твоите очи“, въпреки че в сюжета на филма историята не се използва. Филмът е пряко продължение на историята, започнала във филма Казино Роял.
Веспър Линд преди смъртта си успява да предаде на Джеймс Бонд телефонния номер, чрез който агент 007 издирва и отвлича г-н Уайт, един от лидерите на мистериозната престъпната организация „СПЕКТЪР“. Събирането Уайт за разпит от „M“, Бонд открива, че „СПЕКТЪР“ е мощна престъпна организация, която е непозната в света на разузнаването, но самата „Организация“, има навсякъде агенти. Дори личният бодигард на „M“ е вербуван от престъпниците. Бодигардът почти убива шефа на МИ-6 и помага на Уайт да избяга.
Опитвайки се да разбере какви мощни сили са в основата на „СПЕКТЪР“, Бонд отива в Боливия, където вниманието му привлича дейността на Доминик Грийн. Той е бизнесмен, официално финансиран от различни екологични проекти. Но в действителност Грийн е една от основните фигури на „Организацията“. Грийн е сключил тайна сделка с боливийския генерал Медрано, чиято цел е пълен контрол от „СПЕКТЪР“ на водните ресурси на страната. В замяна на това „Организацията“ е готова да помогне на Медрано да извърши държавен преврат. В същото време „СПЕКТЪР“ има тайно споразумение за доставка на петрол за САЩ, в резултат на което ЦРУ започна да си сътрудничат вместо с Бонд, с престъпниците. Тайно от началниците си верният приятел на Бонд, Феликс Лейтър, се опитва да защити 007 от удар в гърба.
По време на разследването Бонд среща Камила Монтес, която иска да отмъсти на Медрано за смъртта за родителите си. Заедно те се опитват да спрат плановете на Доминик Грийн и опасния боливийски генерал…
Саундтракът към филма е написан от композитора Дейвид Арнолд. „Главната“ песен „Another Way to Die“ се изпълнява от Алиша Кийс и Джак Уайт. Според непотвърдена информация създателите на филма планират за изпълнител на „главната“ песен Ейми Уайнхаус, но се отказват поради скандалния имидж на певицата.
На 14 септември 2014 г. филмът се излъчва по Нова телевизия с български дублаж. Екипът се състои от:
Таймлапс

Таймлапс (от английски: time – „време“, lapse – „изпускам, пропуск“) е фотографска техника на заснемане на видео.
При нея честотата на кадрите (fps) при показване е много по-разредена от честотата за заснемане, т.е. пропуснати са много от заснетите кадри. Когато филмът е пуснат с нормална скорост, времето изглежда се движи по-бързо. Например, сцена може да бъде заснета с един кадър в секунда, но след това възпроизведена с 30 кадъра в секунда; резултатът е очевидно 30 пъти по-голяма скорост. По подобен начин филмът може също да се възпроизвежда с много по-ниска скорост от тази, с която е заснет, забавяйки иначе бързо действие, като при бавно движение или високоскоростна фотография.
Процеси, които обикновено изглеждат едва доловими и твърде бавни за човешкото око, например движението на Слънцето и звездите или растежът на растение, стават достъпни за наблюдение. През 2021 г. Google Earth показва видеоклип, съставен от сателитни снимки, в който се виждат измененията на Земята през предходните 37 години, например разрастването на някои градове, променящите се пясъци на Кейп Код и пресъхването на Аралско море.
Таймлапсът е екстремната версия на кинематографската техника на undercrank (заснемане с по-ниска честота на кадрите, така че действието изглежда ускорено при възпроизвеждане, типично от времето, когато филмовите камери са били ръчно въртяни, а също и техника в бойните сцени на почти всички филми на Джаки Чан). Обратният ефект – забавен каданс (overcrank) се постига при заснемане на по-голям брой кадри от тези възпроизвеждани за единица време.
Стоп моушън анимацията е сравнима техника. При нея обект, който всъщност не се движи, например кукла, може многократно да се премества ръчно с малко разстояние и да се снима. Тогава снимките могат да бъдат възпроизведени като филм със скорост, която показва обекта да се движи.
Кейти Макграт

Кейти Макграт (на английски: Katie McGrath, произношение: Кейти Макгра) е ирландска актриса.
Кейти Макграт е родена на 3 януари през 1983 г. в Ашфорд, където завършва колежа „Тринити“ със специалност история. Започва работа в списание „Image“ като моден журналист.. След това работи и като гримьорка за MAC.
Висше образование в Тринити Колидж във Факултета по история в Дъблин.
В киното попада случайно. Работейки като асистент – гардеробиерка за сериала „Династията на Тюдорите“, е забелязана от продуцентите му и получава малка роля в него. През 2007 г., след като работи 8 месеца в списание Image, Кейти работи като асистент дизайнер по костюми в историческата серия „Тюдорите“, където ѝ е препоръчано сериозно да мисли за професията на актриса. По техен съвет изпраща снимки до филмови агенти в Ирландия и така получава първата си значима роля в Damage. През същата година актрисата дебютира на сцената, играе основна роля в пиесата на La Marea в Bedrock Productions на театралния фестивал в Дъблин. 2008 г. е повратна точка в кариерата на Кейти, тя се появи в един от епизодите на сезона 2 „Династия на Тюдорите“ (епизод 2 сезон 5) .
Между снимките през втория и третия сезон на артистите Кейти изигра важна роля в документалната драма „Queen“, поръчана от Канал 4 за живота на кралица Елизабет II. Във филма Макграт изобразява младата принцеса Маргарет в най-трудния период от живота си: след смъртта на баща си тя е разкъсвана между дълга си към страната и любовта си към разведения герой на войната Питър Таунсенд.
През 2008 става известна с ролята си на Моргана в сериала „Приключенията на Мерлин“. Участва и в няколко филми – „Eden“ и „Freakdog“. Участвала е също в сериалите „Дракула“, „Супергърл“, „Касапина“, „Джурасик свят“ и т.н.
Поредната коледна история, която събира на едно място героите от много приказки с принцове и принцеси. Млада красавица пътува със своите племенници към отдалечен замък, където ще прекарат Коледата по покана на далечен роднина, когото никога не са виждали. Мястото е подходящо красавицата да се впусне в търсене на своя принц. Историята е заснета в приказния замък Пелеш в полите на румънските Карпати, близо до град Синая.
Sapareva Banya

Sapareva Banya (Bulgarian: Сапарева баня, transliterated Sapareva banya) is a town in southwestern Bulgaria, part of Kyustendil Province. As Ancient Germania (in Dacia), a former bishopric, it is a Latin Catholic titular see.
It is located at the north foot of the Rila mountain15 km east of Dupnitsa. The town is known for its hot mineral (103 °C (217 °F)) and clear mountain water, as well as the geyser in the town centre that sprang forth in 1957.
The former Roman town of Germania (in Dacia) or Germane once stood at the location of modern Sapareva Banya and in the 3rd century was an important town in Dacia province. This, or possibly Germen, was the birthplace of the great Byzantine general Belisarius and was mentioned in the 6th century as Γερμανία, Γερμανός, Γέρμεννε. In an 11th-century charter of Byzantine Emperor Basil II (Porphyrogenitus/ the Young), it was listed as Γερμάνεια (Germaneia).
Germania in Dacia was important enough in the late Roman province of Dacia Mediterranea to become a suffragan bishopric of the Metropolitan Archdiocese of Sardica in the provincial capital (now Sofia), in the sway of the Patriarchate of Constantinople, but the see faded (due to the Huns?). No historical resident Bishop of Germania is recorded.
The diocese was nominally restored in 1933 as Latin Titular bishopric of Germania in Dacia (Latin) / Germania di Dacia (Curiate Italian) / Germanien(sis) in Dacia (Latin adjective).
It is vacant since decades, having had only the following incumbents, so far of the fitting Episcopal (lowest) rank :
Sapareva Banya is also the seat of Sapareva Banya municipality (part of Kyustendil Province), which includes the following 3 villages:
According to the latest Bulgarian census of 2011, the religious composition, among those who answered the optional question on religious identification, was the following:
The 12th-13th-century St Nicholas Church, the 18th-century St George's Church from the Bulgarian National Revival and the Forty Martyrs Church from 1859 are located in Sapareva Banya.
Mineral water of Separeva banya was highly regarded and used as a cure by Thracians and Romans. Saparevian mineral water is clear, colorless, with smell of hydrogen sulfide, hyperthermal (temperature 103 °C), hydrocarbonate, sulphate-sodium, fluorine, silicon and sulphide. Hydrogen sulfide is 15,5 mg / L. It is claimed that the water treats disorders of the musculoskeletal system, nervous system, and upper respiratory tract, and metal poisoning.
Mineral spring

Mineral springs are naturally occurring springs that produce hard water, water that contains dissolved minerals. Salts, sulfur compounds, and gases are among the substances that can be dissolved in the spring water during its passage underground. In this they are unlike sweet springs, which produce soft water with no noticeable dissolved gasses. The dissolved minerals may alter the water's taste. Mineral water obtained from mineral springs, and the precipitated salts such as Epsom salt have long been important commercial products.
Some mineral springs may contain significant amounts of harmful dissolved minerals, such as arsenic, and should not be drunk. Sulfur springs smell of rotten eggs due to hydrogen sulfide (H2S), which is hazardous and sometimes deadly. It is a gas, and it usually enters the body when it is breathed in. The quantities ingested in drinking water are much lower and are not considered likely to cause harm, but few studies on long-term, low-level exposure have been done, as of 2003.
The water of mineral springs is sometimes claimed to have therapeutic value. Mineral spas are resorts that have developed around mineral springs, where (often wealthy) patrons would repair to "take the waters" — meaning that they would drink (see hydrotherapy and water cure) or bathe in (see balneotherapy) the mineral water. Historical mineral springs were often outfitted with elaborate stone-works — including artificial pools, retaining walls, colonnades, and roofs — sometimes in the form of fanciful "Greek temples", gazebos, or pagodas. Others were entirely enclosed within spring houses.
For many centuries, in Europe, North America, and elsewhere, commercial proponents of mineral springs classified them according to the chemical composition of the water produced and according to the medicinal benefits supposedly accruing from each:
Types of sedimentary rock – usually limestone (calcium carbonate) – are sometimes formed by the evaporation, or rapid precipitation, of minerals from spring water as it emerges, especially at the mouths of hot mineral springs. In cold mineral springs, the rapid precipitation of minerals results from the reduction of acidity when the CO2 gas bubbles out. (These mineral deposits can also be found in dried lakebeds.) Spectacular formations, including terraces, stalactites, stalagmites and 'frozen waterfalls' can result (see, for example, Mammoth Hot Springs).
One light-colored porous calcite of this type is known as travertine and has been used extensively in Italy and elsewhere as building material. Travertine can have a white, tan, or cream-colored appearance and often has a fibrous or concentric 'grain'.
Another type of spring water deposit, containing siliceous as well as calcareous minerals, is known as tufa. Tufa is similar to travertine but is even softer and more porous.
Chaybeate springs may deposit iron compounds such as limonite. Some such deposits were large enough to be mined as iron ore.
Mineral spa

Mineral spas are spa resorts developed around naturally occurring mineral springs. Like seaside resorts, they are mainly used recreationally although they also figured prominently in prescientific medicine.
Spas were used for millennia for their purported healing or healthful benefits to those wealthy or close enough to partake of their waters. This was called a mineral cure and gave let to phrases such as taking a cure and taking the waters. There has always been a mixture of recreational and medicinal connotations involved, from rest and relaxation, stress relief, and convalescence to more specific notions such as humorism. These phrases are sometimes used as a euphemism for one trying to kick a drug dependency.
In many cases, mineral spas were located in mountainous locales that gave an additional excuse to leave the drudgery of a hot house in warm weather during summer's onset and were seasonally populated by the well-to-do. They eventually became early vacation spots with the counter-Victorian work ethic 'rationale' of health as an excuse to have fun and mix with one's peers in recreation.
Subsequently, many became the seed stock for today's modern vacation resorts. Locations such as Steamboat Springs, Vail, St Moritz, Mineral Wells first became popular for the questionable health benefits of mineral or soda-water soaks, ingestion, and clean outs during the hey-day of patent medicines and backward medical knowledge. United States President Franklin Delano Roosevelt suffered a paralytic illness, and regularly visited Warm Springs and other hot springs for restorative soaks. While his cousin Theodore Roosevelt was known as a physically active and healthy person, he had asthma and used physical activity as well as occasional visits to mineral spas as attempts to address his asthma.
The name "spa" comes from the Belgian town Spa.
As the Victoria era ended, the influences of the industrial revolution created more and more varied members of the upper middle class. The concepts of vacationing, tourism, and travel became less the property of the old monied classes and more shared by an increasing population base of those who could afford holiday trips, like the rich.
Such adventures had much allure before any audio-visual entertainment outside a live orchestra. Thus, the spas began attracting more local patrons and those from afar when the burgeoning numbers could take advantage of the automobile and the now extensive railways throughout most of Europe and the United States.
The spa towns already had infrastructure and attractions to assuage such desires, and the modern tourist trip began to take its familiar form. Other technologies came into play (skis, ski boats, etc.)
Vajreshwari Temple, Maharashtra
List of hot springs

There are hot springs on all continents and in many countries around the world. Countries that are renowned for their hot springs include Bulgaria, Canada, Chile, Fiji, Honduras, Hungary, Iceland, India, Japan, Romania, Turkey, Taiwan, New Zealand, and the United States, but there are interesting and unique hot springs in many other places as well.
There are thirteen developed and undeveloped hot spring pools in Eswatini. All are sulphur springs with temperatures ranging from 26 °C to 52 °C.
At least 15 geothermal areas exist in Tanzania.
There are more than 275 hot springs registered in Chile.
There are numerous hot springs in Greenland:
A list of 1661 hot springs can be found on the NOAA Thermal Springs List for the United States. The same list with added notes and links can be found on the USA Hotsprings Database.
Geological Survey of India has found 17 hot springs in Gujarat:
All these hot springs have a high sulfur content and are located near the river banks. The average temperature of the water in these hot springs is 50 °C (122 °F).
Being located in the "Pacific Ring of Fire", Japan is in a volcanic region, and is home to many hot springs. The onsen (a Japanese word for "hot spring") plays a notable role in Japanese culture.
In March 2003 it was reported that there were 3,102 spa resorts in 2,292 municipalities in Japan. There were also 15,400 lodging facilities with 6,740 public hot spring baths. About 138 million people a year visit these facilities.
Noted hot springs areas in Japan
Disputed territory between Japan and Russia:
Various hot springs, all nonvolcanic. They include the following.
About 10 thermal springs have been identified in Sri Lanka.
There are over 280 hot springs in Vietnam.
Hot springs in Portuguese are Caldas
123 hot springs with temperature above 25 degrees C (77 degrees F)
There are many geothermal springs in the UK, but the hot springs found in the town of Bath, Somerset are the only true hot springs (defined as those hotter than 37 degrees C):
Other thermal or warm springs in the UK include:
Hot springs can be found in all six states of Australia as well as the Northern Territory, but apparently not Australian Capital Territory.
Hot springs are in the town of Savusavu where local people use the hot springs to cook their food. Some of the springs are situated on the beach and steam can be seen rising from the water at low tide.
There are numerous hot springs in New Zealand, predominantly in the Taupō Volcanic Zone, and in particular around Rotorua. Well known springs outside the Taupō Volcanic Zone include:
It is common to create parks around hot springs:
Panichishte

Panichishte (Bulgarian: Паничище [pɐˈnit͡ʃiʃtɛ]) is a resort in Bulgaria. It is located in Rila Mountain, 3 km (10 km by car) southeast of Sapareva Banya Town and not far from Dupnitsa Town. At 1,350 meters above sea level, it lies on the border of Rila National Park. Not only it is a ski resort with sport center for various sport, but it is a spa resort too.
In 2009 an aerial lift was built to avoid a dangerous steep section of a route from and to Seven Rila Lakes. Travel time between terminals is 16 minutes.
42°15′41″N 23°17′42″E﻿ / ﻿42.26139°N 23.29500°E﻿ / 42.26139; 23.29500
List of photographs of Abraham Lincoln

|
Abraham Lincoln was "the most photographed American of the 19th century". There are at least 130 known photographs of Lincoln, and he was photographed multiple times by the American Civil War photographers Mathew Brady and Alexander Gardner who were officially appointed to document the war. In reference to Brady's 1860 photograph, Lincoln said, “Brady and the Cooper Institute made me President.” John George Nicolay, who was Lincoln's private secretary when Lincoln became President, is quoted as saying: "Lincoln's features were the despair of every artist who undertook his portrait. ... There are many pictures of Lincoln; there is no portrait of him."
See also Wikipedia article on Tad Lincoln for the famous 1864 photograph of Abraham Lincoln with his son Tad, by Anthony Berger.
밥

밥은 쌀과 보리 등의 곡식을 물에 넣고 물기가 없어지거나 풀어지지 않도록 삶은 음식이다. 오랜 역사동안 있었던 음식이라 무려 수백년 전에도 있었던 오랜 역사의 음식이다.
보통 밥이라고 하면 쌀로 지은 것을 말하며, 보리와 같은 곡식들을 쌀과 섞어 만드는 밥은 보리밥과 잡곡밥으로 부른다. 예전 한국에서는 사회적으로 부유한 계층을 제외하고는 쌀밥보다는 콩, 팥, 조, 보리 등을 섞은 잡곡밥을 주로 먹었다. 고추장과 같은 장을 담글 때 들어가기도 한다. 또한 밥을 국에 말아 먹는데 이를 국밥이라고 한다.
한국에서 밥은 관용적 의미로 주식(主食), 식사 등을 나타내기도 하며, 양식(糧食)의 의미로 쓰이기도 한다.
별미밥 또는 별밥은 채소, 해물, 고기와 같은 여러 특수한 재료를 섞어서 만들 수 있다. 이를테면 나물밥은 나물 채소를 섞어서 만든 밥이다. 일부 대중적인 별미밥은 다음과 같다: