davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
List of Norwegian dishes

This is a list of Norwegian dishes and other dishes related to the food culture of the Norwegian people, from Norway. The cuisine of Norway is similar to the rest of Scandinavia, but the countries all have individual dishes and foods as well.
The following list contains both foods and dishes originating in Norway, as well as foods from other countries which have been a part of Norwegian food culture for hundreds of years, and have become a separate distinct Norwegian version of that dish.
Norwegian cuisine in its traditional form is based largely on the raw materials readily available in Norway and its mountains, wilderness, and coast. It differs in many respects from continental cuisine through the stronger focus on game and fish. Many of the traditional dishes are the result of using conserved materials, necessary because of the long winters.
Mac the Moose

Mac the Moose is a steel and concrete sculpture of a moose in Moose Jaw, Saskatchewan. It is on the grounds of Moose Jaw's visitors' center, on the corner of E Thatcher Drive and the Trans-Canada Highway. It is claimed to be the world's largest moose at 10.36 metres (34.0 ft) tall and a weight of approximately 10 long tons (10,000 kg).
Mac the Moose was built in 1984 by Saskatoon artist Don Foulds with the goal of attracting visitors to the city. The construction process involved a steel frame covered with metal mesh and four coats of cement. A contest was held to name the moose, with the name "Mac" being chosen after Les MacKenzie. The giant moose was one of the city's first tourist attractions. The project was completed in May 1984.
In 2004, Mac was moved 2 kilometres (1.2 mi) by H.C.L Construction Ltd. using a flatbed truck and is now just off of the Trans-Canada highway next to the Moose Jaw visitors' center. Although Mac has been vandalized many times (once being painted blue and other physical damage was done, including losing his jaw), he still stands, although surrounded by a fence in 2009. In 2013, Mac was honoured by the Moose Jaw Times Herald as Moose Jaw's Best Celebrity.
On Friday, August 16th 2024 the city of Moose Jaw celebrated Mac's 40th birthday. Many from the town and outside of the town came together to celebrate the occasion.
After 31 years of holding the title of the world's largest moose, in 2015 Mac the Moose was surpassed by another moose statue in Stor-Elvdal, Norway, called The Big Elk (moose (Alces alces) are called elk in Europe). Conceived by Norwegian artist Linda Bakke, The Big Elk was erected in China and stood about 30 centimetres (12 in) taller. In an interview with Global News on the subject, Moose Jaw's mayor Deb Higgins wasn't bothered, stating that "I think we’ve won the battle, first and foremost that Mac's reputation has spread to Norway and beyond." Subsequently, Mac the Moose was billed as North America's largest moose, with Tourism Moose Jaw referring to it as the "World's Second Largest Moose".
In January 2019, two Canadian comedians urged Moose Jaw residents to add 31 cm (12 in) to Mac's height (likely by extending his antlers or giving him a helmet), so that the moose statue would once again win the title of the world's largest moose.
In October 2019, Mac regained the title of the world's tallest moose when a new set of antlers was installed, raising its height to 10.36 metres (34.0 ft), making it taller than the Norwegian sculpture.
The Big Elk

The Big Elk, also known as Storelgen (meaning 'big elk' in Norwegian), is the world's second-tallest sculpture of an elk/moose (Alces alces). It is near the village of Atna in Stor-Elvdal, Innlandet, Norway. It held the title of the tallest moose sculpture for 4 years, from its completion in October 2015 until October 2019.
Paid for by a donation from Sparebank1 Hedmark art foundation, the sculpture was created by the Norwegian artist Linda Bakke in conjunction with the Norwegian Public Roads Administration (NPRA). It was officially unveiled on 15 October 2015. It is close to National Road 3 and is an attempt to reduce traffic accidents by encouraging drivers to take a break and be aware of wildlife on the roads. Stor-Elvdal has Norway's third-highest moose population.
The project started in 2009. The building and installation of the sculpture took around six months. It was produced in Beijing, China, as a Chinese bidder had the best offer both in economic terms and with regard to quality. It is made of polished stainless steel. The height is 10.3 metres (34 ft), and at the time of its completion it was about 50 centimetres (20 in) taller than Mac the Moose in Canada. The sculpture cost a little more than €200,000 (about US$236,000), and the Bjøråa picnic area and rest stop in the area, created by the NPRA, is worth €2.7 million (about $3 million).
In January 2019, Canadian comedians Justin Reves and Greg Moore highlighted the fact that The Big Elk was the world's tallest moose statue and called on Canadians to add to the height of Mac the Moose which previously held the title. The comedians set up a GoFundMe page to hire an engineer to make Mac taller, hoping to raise C$50,000. This created widespread attention in Canadian media and international media.
Fraser Tolmie, the mayor of Moose Jaw, told the BBC: 'We're considered to be very mannerly and respectful, but there are things you just don't do to Canadians. You don't mess with Mac the Moose.' A popular suggestion, according to the mayor, is to make Mac's antlers larger, while others have suggested adding a pair of stilettos. In October 2019, a new set of antlers was added to Mac the Moose, making it taller than the Big Elk.
Norway at the 2022 Winter Olympics

Norway competed at the 2022 Winter Olympics in Beijing, China, from 4 to 20 February 2022. The Norwegian team consisted of 84 athletes. Kjetil Jansrud and Kristin Skaslien were the country's flagbearers during the opening ceremony. Biathlete Marte Olsbu Røiseland was the flag bearer during the closing ceremony.
Three days before the closing ceremony, Norway won its 14th gold medal, thus matching its record performance of 2018, as well as Canada's 2010 and Germany's 2018 results. Norway won its 15th gold medal on 18 February, thus breaking the record. This should be seen in light of the ongoing medal inflation, e.g., from 16 gold medals in 1924 to 109 in 2022. However, Norway also holds the medal inflation-adjusted records: in 1936, Norwegian athletes won 41% of all events (7 out of 17), in 1928, 43% (6 out of 14). As of 20 February 2022, this percentage for the 2022 Games stands at ~14%.
The following Norwegian competitors won medals at the games. In the discipline sections below, the medalists' names are bolded.
The following is the list of number of competitors participating at the Games per sport/discipline.
Norway qualified ten male and nine female alpine skiers, but returned five of their female quotas.
Mixed
Based on their Nations Cup rankings in the 2020–21 Biathlon World Cup and 2021–22 Biathlon World Cup, Norway has qualified a team of 6 men and 6 women.
Norway qualified the maximum of eight male and eight female cross-country skiers.
The 2018 champion in the 30 km skiathlon, Simen Hegstad Krüger, qualified for the Olympics but tested positive for COVID just before the games. Even though he had no symptoms, he was not allowed to fly to China with the rest of the team to get a chance to defend the title. Earlier, Heidi Weng and Anne Kjersti Kalvå also tested positive and had to miss the Olympics. However, six days before the 50 km race was to start, Krüger had negative tests and was allowed to participate. He then won the bronze medal in the race, which then had been shortened to 28 km caused by weather conditions.
Norway has qualified their men's team (five athletes), by finishing first in the round robin in the 2021 Olympic Qualification Event.
Norway had a bye in draws 3, 7 and 11.
Norway has qualified their mixed doubles team (two athletes), by finishing in the top seven teams in the 2021 World Mixed Doubles Curling Championship.
Norway had a bye in draws 2, 6, 8 and 10.
Monday, 7 February, 20:05
Tuesday, 8 February, 20:05
Norway qualified 4 men and 2 women.
Norway qualified 5 athletes.
Norway qualified 5 men and 3 women. Johann André Forfang was qualified and selected to the team but did not participate in any events.
Norway qualified 3 men and 1 women.
Norway at the Olympics

Norway first participated at the Summer Olympics in 1900, and has sent athletes to compete in every Games since then, except for the 1980 Summer Olympics in Moscow when they participated in the American-led boycott and, as previously thought, the 1904 Games in St. Louis, United States. However, at the beginning of the 21st century, it was discovered that wrestlers Charles Ericksen and Bernhoff Hansen, who were Norwegian expatriates in America whose medals at the 1904 Summer Olympics were previously attributed to United States, still held Norwegian citizenship at the time of the games. They won the gold medals in the wrestling welterweight and heavyweight events respectively.
Norwegian athletes have won a total of 160 medals at the Summer Olympics, with sailing and shooting as the top medal-producing sports. At the Winter Olympic Games, Norway has won 405 total medals including 148 gold medals, both considerably more than any other nation in Winter Olympic history. More than half of these medals have come from cross-country skiing and speed skating (it used to be half the disciplines). Norway is one of only three nations (along with Austria and Liechtenstein) to have won more medals at the Winter Games than at the Summer Games.
The National Olympic Committee for Norway was created and recognized in 1900.
The International Olympic Committee originally considered Norwegian-American wrestlers Charles Ericksen and Bernhoff Hansen to have competed for the United States (both were Norwegian immigrants to the US); each won a gold medal. In 2012, Norwegian historians however found documentation showing that Ericksen did not receive American citizenship until March 22, 1905, and that Hansen, who was registered as an "alien" (foreigner) as late as 1925, probably never received American citizenship. The historians have therefore petitioned to have the athletes registered as Norwegians. In May 2013, it was reported that the Norwegian Olympic Committee had filed a formal application for changing the nationality of the wrestlers in IOC's medal database. In July 2021, the IOC modified data in the official database, recognizing Ericksen and Hansen as having competed for Norway.
Norway has hosted the Games on two occasions.
Norway's Olympic debut in 1900 included two track and field athletes; Carl Albert Andersen won a bronze medal in the pole vault.
Norway made its sailing debut in 1908.
Norway made its shooting debut in 1900. Ole Østmo earned medals in two of the free rifle positions, contributing to an individual three-position bronze and a team silver.
50/50 burger

The 50/50 Burger patty is a half ground bacon, half ground beef burger patty developed by Scott Slater for Slater's 50/50 restaurant. The 50/50 Burger consists of a 50% ground bacon and 50% ground beef patty topped with a sunny side up egg, avocado mash, pepper jack cheese and chipotle adobo mayo on a hamburger bun.
Slater's 50/50 restaurant has also created a kangaroo burger that is composed of half kangaroo meat and half bacon.
As of April 2018, there are nine Slater's 50/50 restaurants, seven are located in Southern California, one in Dallas and one in Las Vegas.
Claussen pickles

Claussen is an American brand of pickled cucumbers that is headquartered in Woodstock, Illinois, an exurb of Chicago. Unlike many other brands, Claussen pickles are uncooked and are typically located in the refrigerated section of grocery stores.
Claussen is advertised as having superior crunchiness to other brands. In a 1992 television advertisement, Claussen pickles were shown snapping under pressure, while unnamed rival brands merely bent without breaking. In response, Vlasic Foods Inc. submitted a complaint to an advertising industry tribunal, claiming that the commercial was unfair and misleading. Ultimately, however, the claims of Claussen were upheld by the tribunal.
The company C. F. Claussen & Sons was founded by Claus Claussen Sr. in Chicago in May 1870. Claussen was a vegetable farmer on land that today is in the Chicago city limits at 51st and South Western Blvd. He had a surplus crop of cucumbers one year, and so he decided to pickle them. Claussen pickles were produced on the same piece of land until 1976 when the plant moved to Woodstock, Illinois.
Claus Claussen Sr. was succeeded by his son Claus S. Claussen, who was serving as president of the company when he died following an automobile accident on December 20, 1932. William C. Claussen (b. 1890) served as president of the Claussen Pickle Company as well.
The company was sold to Oscar Mayer in 1970. Oscar Mayer was later acquired by General Foods in 1981, who in turn merged with Kraft, Inc. in 1990 to form Kraft General Foods, renamed Kraft Foods in 1995. In 2015, Kraft Foods and Heinz agreed to a merger, and Kraft Foods became known as Kraft Heinz.
In 2002, the investment group that owned Vlasic Pickles sought to acquire the Claussen brand as well. The Federal Trade Commission blocked the proposed merger on the grounds that it would have severe anticompetitive effects, leading to a monopoly in the refrigerated-pickle market.
Claussen pickles come in several varieties:
Additionally, Claussen manufactures sauerkraut and a sweet pickle relish that won the San Francisco Chronicle's June 18, 2008, Taster's Choice challenge. Claussen ceased production of its sweet pickle relish in 2021.
Claussen also parterned with Spritz Society in 2023 to release a pickle-flavored sparkling wine cocktail, and with Frankford Candy & Chocolate Company in 2024 to release Claussen Pickle flavored jelly beans.
Labskaus

Labskaus (German: [ˈlapskaʊ̯s] ) is a culinary speciality from northern Germany and in particular from the cities of Bremen, Hamburg, and Lübeck. The main ingredients are salted meat or corned beef, potatoes, and onion. Some recipes put beetroot, pickled gherkin, or even herring into it, while others have these ingredients as side dishes.
The origin of this word is uncertain. One possible source for the name could be Latvian labs kauss, meaning 'good bowl' or hotpot, or Lithuanian labas káušas, meaning the same. The dish became common among sailors during the time of the great ships. Potatoes and salted meats were standard fare and labskaus would stretch the meat supply. Labskaus is now commonly served in restaurants only on Germany's northern coast, as well as in traditional Danish restaurants. Compare with scouse.
The meal is traditionally prepared by boiling the beef in broth and then mincing it with the beetroot, onions, boiled potatoes and herring (some recipes use ham). Finally the base is fried in lard, condiments as nutmeg, pepper, coriander, or allspice are added.
The dish is similar to the British hash.
Countless variations of the dish exist. For example, in Bremen, 95 kilometres (59 mi) away from Hamburg, Labskaus usually is a preparation of fried corned beef, onions and mashed potatoes with the beetroot and Rollmops being served as a side dish.
Variations of the dish are also to be found in Scandinavia, generally without the use of herring. In Denmark, the dish is similar to the Bremen version, but without the herring and some times with added gravy. In Sweden, Lapskojs is a stew made with beef and mashed potatoes. In Norway, the word lapskaus (nor) more often refers to a variation of beef stew often made with gravy, or in some cases other types of stew.
Fårikål

Fårikål (Norwegian pronunciation: [ˈfòːrɪkɔɫ, ˈfɔ̀rːɪkɔɫ]) is a traditional Norwegian dish and the country's national dish. It consists of pieces of mutton with bone, cabbage, whole black pepper, and occasionally a little wheat flour, cooked for several hours in a casserole, traditionally served with potatoes boiled in their skins. The dish is typically prepared in early autumn, and over 70% of the Norwegian population reports eating the dish at least once during this time period.
Fårikål Feast Day is celebrated on the last Thursday in September each year.
Fårikål is a compound word literally meaning "mutton in cabbage". The name was amended from Danish "gaas i hvidkaal" (goose in white cabbage).
On September 29, 2012, Guinness World Records approved the World Record of making the largest portion of fårikål ever. The result was 594.2 kg fårikål, prepared to be finished at the same time, consisting of 60% lamb and 40% cabbage. The event happened in Spikersuppa, Oslo, Norway, and there were 10,000 guests present.
In the 1970s, fårikål was elected national dish of Norway by the popular radio programme Nitimen. In 2014, after the controversial decision by the food and agriculture minister Sylvi Listhaug to hold a new competition, it was reconfirmed as the national dish.
Bear Naked

Bear Naked is a food company that makes whole grain granolas, granola bites, and oatmeal. The company was launched in 2002 by Kelly Flatley and Brendan Synnott. In 2007, Bear Naked was purchased by Kashi, a subsidiary of Kellogg's. Bear Naked is based out of La Jolla, California. As of 2023, the company is owned by WK Kellogg Co.
Kelly Flatley and Brendan Synnott are the co-founders of Bear Naked granola. Flatley came up with the name – “bear” which evoked the outdoors, while “naked” implied the absence of additives. In college, Flatley made granola in her dorm room and shared it with friends. Flatley met Synnott in 2002 in Darien, Connecticut. Flatley was making her granola through the night and delivering it to local stores the next morning. They became business partners and began using a commercial kitchen. They were the only employees of the company at the time, so they created, distributed, and marketed the granola themselves. Initially, commercial distributors would not sell them raw materials, so they bought bulk from their local Costco. Synnott and Flatley pitched their products to organic and natural markets and increased the company's presence in stores. In 2003, Stew Leonard's supermarket chain in New York picked up their granola, which helped pull the company into commercial success.
In 2007, Flatley and Synnott were approached by Kashi, a subsidiary of the Kellogg Company. The partners sold Bear Naked for over $60 million. Flatley and Synnott stayed for a year to make a smooth transition to the new parent company. Today, Kellogg's Kashi Co. organic unit manages the Bear Naked brand, from La Jolla, California.
For its initial design, Bear Naked used a logo with three slashes suggesting bear claw marks. They chose a bear symbol because of its appetite for nuts, fruit, and honey. After a redesign in 2015, “Kevin” the bear was introduced. He now appears on all packaging, social media, and the company website. The new design uses orange, the signature color of Bear Naked's flagship Fruit and Nut granola. The color is meant to be energetic and hopes to appeal to millennials and others with active lives.
Bear Naked's marketing strategy included presenting its product in a resealable cellophane pouch with a transparent window. In 2019, Bear Naked made its stand-up pouch from 100% recyclable materials.
Lingonberry jam

Lingonberry jam is a staple of Northern European cuisine and otherwise highly popular in Central and Eastern Europe. Lingonberries (Vaccinium vitis-idaea) grow on a short evergreen shrub in the Arctic tundra throughout the Northern Hemisphere from Eurasia to North America.
In Sweden, lingonberries may be sold as jam and juice, and as a key ingredient in dishes and desserts. Lingonberry jam may be served with meat courses, such as meatballs, beef stew or liver dishes (such as maksalaatikko); regionally, it is served with fried herring. Traditional dishes such as kroppkakor, pitepalt, potato pancakes, spinach pancakes, kåldolmar, fläskpannkaka, mustamakkara and black pudding are also commonly combined with lingonberries. The jam can also be paired with oatmeal porridge (sometimes together with cinnamon), mashed potatoes and some desserts.
Fine lingonberry jam is prepared with berries, sugar and, optionally, a small amount of water. Cheaper varieties can be diluted with apples. Sweetened lingonberries (rårörda lingon) or (rørte tyttebær) is prepared fresh by just mixing berries and sugar, without boiling. Because of the benzoic acid, which is found in high amounts in lingonberries, the berries keep well without any preservatives.
Hjemmefronten

Hjemmefronten er brukt som betegnelse både på organisert (Hjemmestyrkene med Milorg og Sivorg) og på uorganisert, generell motstand i Norge mot den tyske okkupasjonen under andre verdenskrig.
Hjemmefronten inkluderte den organiserte Motstandsbevegelsen, men kunne også inkludere alle enkeltpersoner som hadde en patriotisk innstilling. For å føle seg som en del av hjemmefronten kunne det være nok med rent symbolsk motstand. Av slik motstand kan nevnes å gå med en spesiell type topplue, ha binders på jakkeslaget eller å motsette seg noen av de mange direktiver fra makthaverne. En betegnelse på slike patrioter var jøssinger.
Motstanden kunne også være mer aktiv, ved for eksempel å lytte på illegale radioapparater. Et skritt videre var å gi ut illegale aviser.
Ved enda mer organisert motstand kunne man si at man var en del av motstandsbevegelsen. Norge under andre verdenskrig var preget av ulike motstandsgrupperinger som arbeidet mer eller mindre koordinert. En av disse grupperingene som hadde stor innflytelse ble kalt «Kretsen» som er kjent for «Grimelundsmøtene» på Grimelund gård, en annen var «Koordinasjonskomiteen» (KK) som ledet den sivile holdningskampen sammen med Kretsen. Kommunistene var nesten de eneste som drev med voldelig motstandskamp, men uten å samarbeide særlig med resten av Hjemmefronten. Dette fordi Hjemmefronten ikke ville at det skulle utføres voldelige aksjoner i Norge, av frykt for represalier mot sivilbefolkningen.
Størstedelen av krigen var det ingen enhetlig ledelse av Hjemmefronten, første gang uttrykket Hjemmefrontens Ledelse ble brukt var i 1943 da Koordinasjonskomiteen begynt å sende ut sine paroler over radio i dette navnet. Utover 1944 ble Kretsen svekket fordi noen ble tatt og andre flyktet til Sverige, og det viste seg nødvendig å få en formell ledelse på plass for å ta seg av viktige oppgaver etter hvert som krigen nærmet seg slutten. Høsten 1944 ble Hjemmefrontens Ledelse (HL) dannet, «Det øverste råd» bestod av en formann og 11 medlemmer fra Kretsen, KK, Hjemmestyrkene, Rikspolitiet, Faglig utvalg (FU). Bøndene som før var blitt holdt utenfor, fikk en representant, mens kommunistene ikke fikk være med.
Under hele okkupasjonen var det spenning mellom ledende grupperinger i Hjemmefronten og London-regjeringen, i november 1944 møttes representanter for regjeringen og den nye hjemmefrontledelsen i Stockholm til en rundebordskonferanse hvor de kunne avklare en del forhold, deriblant ordningen av den sivile sentraladministrasjonen i overgangstiden etter krigens slutt. Hovedproblemet var hvilken status Nygårdsvoldregjeringen skulle ha etter freden.
Hjemmefrontledelsen mente at det skulle dannes en Regjeringskommisjon med folk «hjemmefra», mens regjeringen mente at siden de var landets lovlige regjering, måtte de ta over. Kompromisset ble at regjeringen skulle sende over kronprins Olav sammen med fem representanter like etter frigjøringen. Likevel fortsatte konflikten mellom hjemmefrontledelsen og regjeringen utover sommeren 1945.
Hjemmestyrkene

Hjemmestyrkene (HS) i Norge var en militær motstandsorganisasjon som under okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig ble opprettet av den norske eksilregjeringen i London. I det såkalte Septemberdirektivet ble det gitt retningslinjer for hvilken rolle hjemmestyrkene skulle spille under frigjøring av Norge. Begrepet Hjemmestyrkene ble kjent høsten 1944, før dette var de ikke kjent ved andre navn enn hjemmefronten. Utover høsten blir Hjemmestyrkene den offisielle betegnelsen på avdelinger underlagt regjeringens kommando, hvor også Milorg inngår.
Navnet «hjemmestyrkene» ble enda mer vanlig etter kuppet mot rasjoneringskortene i august 1944. Etter kronprins Olavs tale i radio 30. november 1944 ble betegnelsen «hjemmestyrkene» etablert og betegnelsen ble etter hvert mer vanlig. Hjemmestyrkene ble dimittert den 15. juli 1945.
Alternativene den norske eksilregjeringen i London så for seg var kapitulasjon, oppløsning, evakuering eller invasjon. I direktivet som ble formulert ble det lagt vekt på militær disiplin, uniformering og grundig militær instruksjon. Informasjon om disse bestemmelsene ble sendt ut til alle militære enheter. Det var et krav at alle sjefer skulle vite hva innholdet i dette direktivet.
De tyske styrkene fikk også tak i et eksemplar av direktivet. Dette er i ettertid vurdert som en fordel fordi det fremgikk tydelig av dokumentet at Hjemmestyrkene ville søke å unngå åpen kamp i det okkuperte Norge. Først i en frigjøringsfase skulle de aktiveres. Dokumentet prioriterte beskyttelse mot brent jord-taktikken, og vitale deler av samfunnsmaskineriet i Norge skulle beskyttes mot tysk ødeleggelse i krigens avslutning. Senere kom det ut et nytt direktiv som omhandlet «Beskyttelse av norske verdier mot tysk ødeleggelse». Dette direktivet kom ut i desember 1944.
Ved frigjøringen er nesten 19 000 HS-jegere mobilisert og under våpen, og de og hadde slik beskyttelse som primæroppgave. Totalt er det registrert over 40 000 mann i Hjemmestyrkene. For en stor del ble dette løst ved vakthold, arrestasjon av NS-medlemmer og angivere, tyske SS-folk og Gestapo. Ved krigens slutt var den tyske styrken i Norge på 300–400 000 tyske soldater.
Oppbyggingen av styrkene ble høyt prioritert det siste året av krigen. Det ble opprettet og forsøkt opprettet fem forskjellige baser i det okkuperte Norge. Kun to av disse oppnådde full oppsetting før den tyske kapitulasjonen i mai 1945. Basene som ble opprettet het Bjørn West og Elg. Basen Bjørn West ble opprettet i Matrefjellene nord for Bergen. Basen Elg lå i villmarken mellom Hallingdal og Valdres. Disse styrkene kom i trefninger med tyske soldater utover vinteren 1945.
Direktivene fra London-regjeringen la vekt på at en skulle søke å unngå direkte konfrontasjoner for å øke mulighetene for en fredelig kapitulasjon. Styrker fra disse avdelingene ble imidlertid utsatt for direkte angrep og ble nødt til å forsvare seg før de rev seg løs. Nordmennene ved Bjørn West var under kontinuerlig angrep i seks dager og hadde et tap på seks mann før de klarte å rive seg løs. De tyske tapene ble på 117 mann. Nordmennene fra Elg mister syv mann og rapporterer at de tyske styrkene mistet 29 mann.
Sovjetunionens flagg

Sovjetunionens flagg bestod av et helt Rødt flagg med en hammer i kors over en sigd og en rød stjerne i øvre hjørne nærmest stangen. Hammeren symbliserte nasjonens industriarbeidere, mens sigden symboliserte landbruksarbeiderne. Den røde stjernen symboliserte Det sovjetiske kommunistpartiet.
Det første offisielle sovjetiske flagg ble godkjent i juli 1923. Flaggets lengde var fire ganger dets høyde, og bestod av et rødt flagg med riksvåpenstatsvåpenet i midten. Dette flagget var nasjonalflagget i bare fire måneder og ble erstattet av et offisielt flagg av mer kjent format med hammer og sigd den 13. november 1923. Den 15. august 1980 ble det vedtatt at flagget heretter skulle være helrødt på baksiden, uten hammer, sigd eller andre motiver. Samtidig ble flaggets rødfarge gjort lysere.
Ved oppløsningen av Sovjetunionen 3. desember 1991 opphørte flagget å være et nasjonalflagg.
Sovjetflagget har vært båret i et norsk 17. mai-tog. 17. mai 1945 ytret den britiske kommandanten i Bergen ønske om at britiske gaster fikk delta i prosesjonen, men dette ble avslått, for på selveste frihetsdagen skulle bare norske flagg bæres i festtoget. Befridde sovjetiske krigsfanger deltok imidlertid i hovedprosesjonen gjennom Bergen, og ble hyllet der de gikk under et sovjet-banner.
USAs flagg

USAs flagg er både nasjonalflagget og statsflagget til USA. Flagget kalles vanligvis Stars and Stripes (Stjernebanneret på norsk), men også Old Glory og The Star-Spangled Banner. Old Glory ble brukt på mynter i 1830-årene, og var særlig nyttet i forbindelse med 48-stjernersversjonen som ble brukt mellom 1912 og 1959.
Loven om et eget amerikansk flagg ble vedtatt den 14. juni 1777, og i perioden fra uavhengighetserklæring fra Storbritannia den 4. juli 1776 var det vanligste flagget det såkalte Grand Union Flag som bestod av de tretten stripene med det britiske Union Jack i øverste venstre felt. Dette flagget ble første gang brukt den 3. desember 1775 og kalles ofte det første amerikanske flagg.
Siden kom stjerneflaggene, først et med en ring med 13 stjerner som deretter ble videreutviklet til dagens versjon med 50 stjerner. De hvite og røde stripene i dagens flagg symboliserer de første tretten statene som dannet republikken. De femti stjernene symboliserer de femti statene i unionen, én stjerne for hver stat. Dagens versjon har vært brukt siden 1960 etter at staten Hawaii ble opptatt som landets 50. delstat den 21. august 1959. Det er ikke slik at noen bestemt stjerne representerer en bestemt stat. Dersom flere stater blir tatt opp, er det mulighet for å tilføye flere stjerner i flagget.
Nordisk korsflagg

Nordisk korsflagg, nordisk kors eller skandinavisk kors er et flaggmønster som vanligvis assosieres med flaggene til de skandinaviske landene, hvor dette mønsteret oppsto. Korset symboliserer kristendommen, og det ligger sidelengs som et filipkors, med endene av korset helt ut til endene av flagget. Nordiske korsflagg skiller seg fra andre flagg med kors ved at den vertikale stripen i korset er forskjøvet mot flaggstangen.
Det første flagget med denne utforminga var det danske Dannebrog, som også er verdens eldste nasjonalflagg. Deretter fulgte Sverige, Norge, Finland, Island og enkelte undernasjonale enheter i disse landa. Det norske flagget var det første nordiske korsflagget med tre farger. Selv om mange flagg bruker det samme mønsteret, har de ulik historie og ulik symbolikk.
Kappe land

Kappe land er en lek hvor man deler en sirkel i "kakestykker" eller “land” med kniv. Mellom to og fem deltakere (eventuelt flere) kan konkurrere. Leken var nok mest populært i Norge frem til ut på 1950- eller 1960-tallet.
Man lager (streker opp med pinne eller kniv) en sirkel på baken, ca. 1,5 meter eller gjerne mer, i myk jord eller sand hvor en kniv kan stå. Man deler (streker opp) sirklene i like mange like deler (kakestykker) som det er deltakere, og man velger hvert sitt land (kakestykke). Første deltaker står i sitt land og kaster kniven slik at den står med spissen ned innenfor sirkelen i et av de andre landene, deltakeren tegner en strek i samme retning som knivbladet står over nabolandet. Man visker borte den ene halvdelen av streken (grensen) mellom sitt land og nabolandet og erobrer på denne måten land. Neste deltaker kaster kniven og kapper sin del land. Blir ikke kniven stående i bakken, er det neste deltager sin tur. Blir en deltager sitt land så lite at deltageren ikke kan stå på ett ben i det er deltakeren ute av spillet. Den som er igjen til sist vinner leken.
Like eller lignende spill finnes i andre land som Tyskland hvor de spilte Land abnehmen. I Storbritannia spilte man også et spill med kniv de kalte Mumblety-peg, men dette var mer ett spill for ungdom enn for barn.
Det er i nyere tid kommet varianter hvor man ikke bruker kniv.
Spansk kappe

Spansk kappe var et tønneformet strafferedskap med en åpning til bena i bunnen og et hull til hodet i toppen. I Justismuseets eksemplar er det også en jernbøyle for feste av en bjelle. Spansk kappe ble særlig brukt mot urostiftere og folk som ikke kunne betale bøtene sine.
Hodet til den straffede ble låst fast med en stang når vedkommende hadde fått tønnen ned over hodet, slik at den hvilte på skuldrene. På tønnen var det festet en lapp med opplysninger om navn og overtredelse. Den som ble straffet, måtte bære kappen gjennom gatene og utenfor kirken.
I Ludvig Holbergs komedie Det lykkelige skibbrud («Det lykkelige forliset») dømmes skurken Rosiflengius til å straffes med spansk kappe.
Straffemetoden ble avskaffet ved lov 17. mai 1848.
Kapp det gode håp

Kapp det gode håp (afrikaans: Kaap die Goeie Hoop; nederlandsk: Kaap de Goede Hoop; portugisisk: Cabo da Boa Esperança) er en berglendt odde ved kysten av Atlanterhavet på Cape-halvøya i Sør-Afrika, ikke langt fra Cape Town.
Tradisjonelt har dette stedet vært betraktet som vendepunktet mellom Atlanterhavet og Indiahavet. Dette stemmer ikke da skillet mellom de to havene ligger rundt 150 km mot sørøst ved Kapp Agulhas. Havstrømmene for de to havene møtes på det punkt hvor varmvannet til Agulhas-strømmen møter kaldvannet til Benguelastrømmen og snur tilbake til seg selv, et punkt som veksler mellom Kapp Agulhas og Kapp Point (som ligger rundt 1,2 km øst for Kapp det gode håp).
Den portugisiske oppdageren Bartolomeu Dias er kreditert som de første til å runde Kapp det gode håp i 1488. Han kalte stedet «Stormkapp» (Cabo das Tormentas). Kong João II av Portugal gav det senere navnet «Kapp det gode håp» som skulle angi at man etter forbiseilingen hadde et godt håp om å nå India.
Tau

Tau eller kollektivt tauverk (av norrønt tog eller det beslektede taug; samme ord som tog) er en betegnelse for langt, tynt stykke streng som er tvinnet eller flettet. De består av materiale som naturfiber eller kunstfiber, eller også av metall. Tau blir klassifisert etter materialet det er laget av eller måten det er framstilt på til en større og sterkere form. Tau har strekkfasthet og kan derfor brukes til å dra og løfte. Tau er tykkere og sterkere enn tilsvarende konstruert snor, hyssing og hyssing. Tauverk med grovere dimensjoner enn 250 mm som benyttes til fortøyning kalles trosser. Det engelske ordet rope er beslektet med det norrøne ordet reip.
Tau klassifiseres etter materialet det er laget av eller måten det er framstilt på. Tau har en lang rekke, forskjellige bruksområder, blant annet til å fortøye båter og fjellklatring.
Råmaterialene for tauverk hentes fra hovedgruppene: plantefibre, animalske fibre, syntetiske fibre eller metaller. Materialene gir tauet forskjellige egenskaper med hensyn til styrke, bøyelighet, elastisitet, holdbarhet, utseende og vekt.
Plantefibre
Animalske
Syntetiske
Metall
Kolbu

Kolbu er ei bygd og et tettsted i Østre Toten kommune i Innlandet. Kolbu hadde 3119 innbyggere i 2016. Av disse bodde 642 i tettstedet Kolbu Sentrum, som ligger omtrent seks kilometer sørvest for administrasjonssenteret Lena. Kolbu var tidligere en egen kommune.
Geografisk ligger Kolbu sydvest i Østre Toten, med grense mot Vestre Toten i vest, Totenåsen i syd, Lensbygda i øst og Lena (tettsted) i nord.
I et tysk atlas fra midten av 1800-tallet var Kolbu det eneste stedsnavnet mellom Brandbu og Biri. Da var Gjøvik, Raufoss, Lena og Kapp alle betydelig mindre. Stedsnavnet Kolboe finnes også på et kart laget av Hr. Conferrence-Raad I. Erichsen utgitt i 1785. Kolbu tettsted har vært en typisk stasjonsby etter at Skreiabanen ble åpnet i 1902. De siste tiårene av 1900-tallet forsvant mange sentrumsfunksjoner. Her lå også Kolbu Meieri.
Bygda har ett idrettslag Kolbu KK etter sammenslåing av Kolbu IL, IL Kolbukameratene og Kolbu/KK Fotball i 2020. Idrettslaget har to anlegg, begge med klubbhus, fotballbaner og lysløype. Kolbuplassen ligger i den nedre delen av bygda, mens KK-plassen ligger i den yttre delen. Lenger syd i Kolbu ligger Engen Kloster.
På midten av 1990-årene kom det igang en grasrotbevegelse med det mål å utjevne grensene og/eller overføre hele tettstedet med Moen skolekrets til en av kommunene. En spørreundersøkelse viste at befolkningen var mest knyttet til Østre Toten. Denne saken møtte stor motstand ifra Arbeiderpartiet både i Vestre Toten og på sentralt hold. Folkeavstemning ble avholdt, der grasrotbevegelsen vant med solid majoritet. Fra 1. januar 2003 ble kommunegrensa flyttet slik at hele Moen skolekrets og hele Kolbu tettsted kom i Østre Toten kommune.
Moen skole er nå omdøpt til Kolbu skole, da de to andre offentlige skolene i bygda (Smeby og Lund) ble lagt ned i 2007/2008. I Lund skoles lokaler startet imidlertid Toten Montessoriskole høsten 2007.
Kolbu var en selvstendig kommune fra 1. januar 1908 da Vestre Toten ble delt i tre (Eina, Kolbu, Vestre Toten). Kolbu hadde ved etableringen 2 412 innbyggere.
1. januar 1964 ble det meste av Kolbu med 2 906 innbyggere slått sammen med Østre Toten kommune, resten med Vestre Toten. På grunn av gårdbrukernes tilhørighet til to kirker, Ås kirke (Vestre Toten) og Kolbu kirke i Østre Toten, og uoversiktelige eiendomsforhold, ble kommunegrensen dratt opp på kryss og tvers igjennom tettstedet Kolbu. Dette førte blant annet til en interkommunal skole (Moen).
Amiens

Amiens er en by og kommune i departementet Somme i Picardie i regionen Hauts-de-France nord i Frankrike. Amiens ligger 120 km nord for Paris ved elva Somme, og er hovedstad både i departementet og i regionen.
Byens keltiske navn var Samarobriva (Broen over Somme), i romertiden ble den forandret til Samarobriva Ambianorum (romersk navn for gallere: Ambiani). Firmin av Amiens var en misjonsprest i område rundt Amiens. Tradisjonelt blir han regnet som den første biskopen i byen (301)og led martyrdøden ved halshogging i 303. I tradisjonen var det ved Amiens byport Martin av Tours delte sin kappe med en tigger (vinter 338/339).
Etter romertiden klarte byen å holde seg en stund takket være store bymurer, men ble flere ganger erobret i folkevandringstiden. Byens sjuende biskop var den hellige Honoratus of Amiens på 600-tallet. Normanner erobret byen 859 og 882. På 1100-tallet fikk Amiens bystatus og ble anerkjent av den franske kongen. I perioden 1435-1477 var byen en del av Burgund før den falt tilbake til Frankrike.
På 1700- og 1800-tallet hadde byen økonomisk fremgang gjennom sin tekstilindustri og ble særlig kjent for velurstoffer. På 1900-tallet ble bymurene revet til fordel for jernbanen. Under første verdenskrig var frontlinjen til dels nær byen og artillerigranater traff den regelmessig. Flere tyske offensiver hadde byens erobring som delmål, særlig slaget ved Somme (1916) og slaget ved Amiens (1918) som innledet den avsluttende Hundredagers-offensiven. Under andre verdenskrig var byen mål for gjentatte luftangrep og ble betydelig ødelagt. Dagens bybilde er preget av den omfattende gjenoppbyggingen på 1950-tallet som også reorganiserte deler av gatesystemet for bedre trafikkflyt. I 1970 fikk byen et universitet, L'université de Picardie Jules-Verne.
Antall innbyggere i kommunen Amiens
Sko

Sko er et lavt fottøy med såle av et fast materiale og et lettere overstykke som omslutter det meste av foten. Til forskjell fra tøfler og enkle sandaler blir sko vanligvis festet med snøring, remmer eller spenner; men mokkasiner klarer seg uten, jfr den populære «aurlandsskoen».
Sko skiller seg fra støvler ved ikke å rekke særlig høyere enn ankelen. Sålen er ofte av tykt lær, av gummi eller plast, under andre verdenskrig av tre, og overstykket av mykere lær, tekstil eller kunstmaterialer, under krigen ofte av fiskeskinn.
Mange sko er bygd opp med en tå- og en hæl-kappe. Sko skal gi føttene støtte og et fast grep på forskjellig slags underlag når en står, går, løper eller klatrer, men også beskytte dem mot støt og holde dem tørre og varme. Sko brukes i likhet med annen bekledning også som personlig pynt, og for å markere sosial posisjon eller rolle.
I 1927 innførte Norge «pappforbudsloven» for å sikre at kundene fikk sko som tålte norsk klima. Dette vernet norsk skoindustri, og forhindret at overskuddsvarer fra lavprisland ble dumpet i Norge. Trist nok ble loven opphevet godt inn i etterkrigstiden, angivelig etter at store handelspartnerne truet med represalier mot norsk skipsfart og store norske eksportbransjer. I EF var sko internt tollfrie, men Frankrike vernet like fullt sin egen skoproduksjon ved å holde tilbake titalls millioner par italiensk motesko på grensen, for å merke- og kvalitetskontrollere dem. Dette ble trenert lenge nok til at sesongen var over før skoene slapp inn. Norsk skoproduksjon ble derimot på det nærmeste utradert, også fordi vekttoll på sko ble avløst av verditoll med motsatt effekt: Simple sko fikk lav toll.
Ordet «sko» kan også bli brukt om forskjellige gjenstander som likner på hvordan sko fungerer eller er utformet, for eksempel kabelsko, hestesko, doppsko og bremsesko.
Sko finnes i et utall utforminger, avhengig av bruk, materialtilgang og mote. Det skilles også mellom herre- og damesko, barne- og voksensko. Lista inneholder noen skotyper. Betegnelsen forteller vanligvis om bruksområde eller utforming og materialvalg.
Forræderi

Forræderi betegner bedrag eller svik, særlig handlinger som er rettet mot statens sikkerhet eller selvstendighet. Begrepet landssvik brukes gjerne synonymt.
Det skilles gjerne mellom høyforræderi, landsforræderi og krigsforræderi. Høyforræderi er forbrytelser mot statsforfatning og statsoverhodet. Landsforræderi er forbrytelser mot statens selvstendighet og sikkerhet. Krigsforræderi er å yte fienden bistand i krig.
I den nåværende straffeloven har 12. kapittel, som dekker over §§ 98–110, overskriften «Landsforræderi og andre forbrydelser mod statens selvstændighed og sikkerhed». I § 98 står det:
I juli 2020 ble en dansk fremmedkriger fra krigen i Syria siktet for landsforræderi. Dette var første gang på 70 år at det i Danmark var reist siktelse for landsforræderi.
I Norge er landssvik omhandlet i lov om straff §§ 119 og 120. Strafferammen er ti års fengsel, men grovt landssvik kan straffes med fengsel inntil 21 år:
Krigsforræderi var tidligere omhandlet i Militær Straffelov, men bestemmelsene ble erstattet av den borgerlige straffeloven av 2005.
Avkolonisering

Avkolonisering er en benevnelse for avviklingen av særlig de europeiske koloniene etter andre verdenskrig. Denne prosessen har også blitt kalt dekolonisering.
Begrepet ble først brukt etter andre verdenskrig i forbindelse med frigjøringen av India i 1947, Indonesia i 1949 og senere avviklingen av de franske og britiske koloniene i Afrika da de fikk sin selvstendighet særlig rundt 1960. Dette var et vendepunkt i avkolonialiseringen. I perioden mellom 1940-årene og 2002 har 120 tidligere kolonier fått sin selvstendighet. Fortsatt eksisterer imidlertid en rekke kulturelle, språklige og ikke minst økonomiske bånd mellom de tidligere koloniene og kolonimaktene, slik at det kan hevdes at avhengighetsforholdene fortsatte innenfor en annen ramme, og de tidligere koloniene har som utviklingsland oppretthold et avhengighetsforhold av de tidligere kolonimaktene.
I en videre betraktning er avkolonisering en prosess som ikke bare består av den formelle uavhengigheten, men også økonomisk og politisk handlefrihet for de nye statene. Avkoloniseringen markerte avslutningen av den europeiske imperialismen og innebar i mange tilfeller en uavhengighetskrig. Dette gjaldt både den amerikanske uavhengighetskrigen 1775–1783 og frigjøringskrigene i Sør-Amerika 1813–1824.
Videre er det noen av de nevnte områder som formelt sett ikke var kolonier, men protektorater og annekterte områder. Oppløsningen av Sovjetunionen er ikke med, se egen artikkel.
Einar Hermanrud

Einar Hermanrud (født 6. februar 1893 i Totenvika i Østre Toten, død 6. desember 1981 i Østre Toten) var en norsk lærer og lokalpolitiker (Ap). Han var Arbeiderpartiets første ordfører i Østre Toten. Han var ordfører i periodene 1935-40/41 og 1945-1967. Hermanrud var i tillegg varaordfører mellom 1929 og 1931. På grunn av den tyske okkupasjonen trakk han seg som ordfører i 1940/41, men ble gjenvalgt i 1945. Hermanrud er Østre Totens lengstsittende ordfører, med totalt ca. 30 år i denne posisjonen. Han var også fylkesordfører i Oppland.
Hermanrud vokste opp i stua Hammerseng i Totenvika, som sønn av Ole Hermansen Hermanrud (1854–1928) og Helene Sandodden (1862–1962). Faren arbeidde som snekker. Etter endt folkeskole på Fredsvoll gikk Hermanrud på fylkesskolen på Toten (1907). Og med kausjonisthjelp fra sin gamle folkeskolelærer og to gardbrukere begynte han på lærerskolen på Hamar. Der studerte Hermanrud fra 1911 til 1914.
Som ferdig utdanna lærer ble Hermanrud i 1915 ansatt ved Nordli skole. Ved denne skolen ble han til 1925. I tida i Nordlia levde Hermanrud et aktivt liv, med sterkt engasjement innafor organisasjonssektoren, idretten og politikken. Einar Hermanrud hadde tillitsverv i avholdslosjen Nordliens Haap, samtidig som han var aktiv fotballspiller for Kapp IF og så smått begynte sin politiske karriere. Hermanrud ble med i den sosialistiske Nordliens arbeiderforening, som ble stifta rundt 1916. Neste stopp var herredsstyret, der han ble innvalgt første gang i 1919, bare 26 år gammal. Dette ble starten på ei svært lang politisk karriere; han var medlem av samtlige herredsstyrer fram til 1967 (med unntak av krigsåra). Totalt satt han ca. 45 år i herredsstyret, noe som er rekord i Østre Toten.
Lærerkarrieren ble derimot kortere; etter ti år i Nordlia ble han i 1925 overført til Kihle skole. Der ble han i bare to år før han ble tilkjent "invalidepensjon". Hermanrud kjøpte da småbruket Orderholt i Soplimroa, mellom Nordlia og Kapp.
Pelsverk

Pelsverk er pelsvarer og skinnutstyr, det vil si klær og lærvarer laget av dyrs pelsskinn, så som kåper, kapper, hatter og stolaer. Dette kan være pels på skinn fra blant annet okse, ku, kalv, sau, lam (persianer), mink, rødrev, røyskatt (hermelin), leopard, sobel og ekorn (gråverk).
Handel med pelsverk fra truede dyrearter er forbudt.
I heraldikken brukes pelsverk i våpenskjold som mønster i stedet for rene fargeflater, de såkalte tinkturer. Pelsverk regnes som en egen kategori og brukes dels som bakgrunn og dels på figurer. Pelsverk kan være i stedet for de heraldiske metallene gull og sølv, eller i stedet for de heraldiske farvene. Pelsverk har derfor vært kalt "amfibiske" tinkturer. Den heraldiske «tinkturregelen» anses ikke å gjelde for pelsverk.
De to grunntypene av pelsverk i heraldikken er de sterkt stiliserte pelsverkene hermelin (røyskattskinn) og gråverk (ekornskinn). Det forekommer flere variantformer av hermelin og gråverk. Andre typer pelsverk forekommer, men er sjeldne i våpenskjold.
Det er forholdsvis sjelden at skandinaviske våpen har pelsverk, utenom i våpenkapper rundt kongevåpen. Norske Ørskog har i kommunevåpenet fra 1983, en hermelin bunn og på den en gull pæl, som symbol for pelsdyravl i kommunen. Det ble i 1930 foreslått å ha gråverk som skjoldbunn for den norske løve i et våpen for Svalbard. Søgnes kommunevåpen fra 1985 er et skjold delt av blått og sølv ved gråverkssnitt (med to spisser oppover).
Våpenkappe foret med pelsverk kan finnes i våpenskjold i stedet for hjelmklede.
Rundt skjold i fyrstelige våpen, som kongevåpen, brukes ofte kapper i purpur farge og foret med hermelin. Dette ses blant annet i de skandinaviske kongevåpnene.
Det finnes lignende og virkelige purpur-/hermelinskapper til å henge over skuldrene til fyrstelige eller andre mektige personer. De kan ses brukt som seremonielle plagg, iallfall fra 1600-tallet, under kroning av monarker, bl.a. det norske kongeparet i 1906, samt den britiske dronning Elizabeth II i 1953. En slik kappe kan også bli lagt på kisten til en avdød monark under begravelsesseremonier.
I mange høytidelige framstillinger av konger, for eksempel dansk-norske unionskonger, har disse slike lange hermelinskapper over skuldrene, mens de står eller sitter på tronstoler. Dette finnes blant annet på segl, mynt og trykksaker med lover og forordninger.
Norsk
Utenlandsk