davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Алваро Солер

Алваро Солер (на испански: Álvaro Tauchert Soler) е латино-поп изпълнител с каталунско-германски произход. Той става известен в Европа и Латинска Америка с хита си от 2015 El mismo sol, който първоначално става популярен в Италия. „Специална“ двуезична испано-английска версия на песента е била записана за пускане в САЩ, Великобритания и света. Последвалият я сингъл „Sofia“ през 2016 също постигнал успех в класациите в европейските страни, достигайки номер едно в Полша, Италия и Швейцария.
Алваро Солер е роден на 9 януари 1991 година в Барселона, Испания в Sant Cugat del Valles. С баща германец и майка испанка той научава много различни езици. На 10-годишна възраст се мести да живее в Япония заради работата на баща си. На 17 години се връща в Барселона и основава заедно с брат си и приятели групата Urban Lights.
През 2010 г. се появява Urban Lights, нова музикална група от Барселона, която той създава заедно със своя брат. Стилът е трудно да се определи – смесица между британски поп, електронна музика и индийски мотиви. Реализират множество концерти в различни зали в Барселона и участват в конкурса Tu sí que vales където стигат до финал.
През тези години той комбинира музика с проучвания (с една степен по индустриален дизайн) и различни времена на работа.
В началото на 2015 Алваро се мести във Волфсбург, където прави първия си самостоятелен запис, El mismo sol. Жъне голям успех в Италия и Швейцария, където става първи в музикалните магазини. Също влиза в списъка на други страни от Европа като Германия, Франция и Белгия. В iTunes влиза в списъка на 30-те европейски страни, като заема 16 позиция за най-слушана песен в Европа и 38 позиция в света. На 10 август същата година излиза втора версия на песента, този път на испански и английски в колаборация с Дженифър Лопез. В края на август започват заснемането на клипа в Ню Йорк.
Поради влиянието на El mismo sol в Италия и Швейцария той решил да пусне там първия си солов албум, Eterno Agosto. В края на август той е пуснат във Франция, а през есента и в Испания.
На 15 април 2016 за пръв път по радиото излиза песента Sofia.
През същата година мексиканската певица Thalía кани Алваро да участва в песен от луксозната версия на новия си албум.
На 8 април 2016 е обявено, че Алваро ще е съдия на италианското издание на X factor през същата година.
Oxidus gracilis

Oxidus gracilis е вид многоножка от сем. Paradoxosomatidae. Произхожда от Азия, но е несъзнателно пренесен от човека из целия свят, включително и в България.
Тъй като многоножката отдавна е интродуцирана от човека на много места по света, е трудно да се каже точно от коя част на Азия произхожда. Предполага се, че естественият ареал на вида е Източна или Югоизточна Азия, тъй като там се срещат останалите представители на род Oxidus.
Днес видът е космополитен и се среща на всички континенти без Антарктида. В Европа е установен в почти всички държави, включително и в България.
Вероятно първите съобщения за вида в Европа са тези на Tömösváry (1879) за Унгария и Latzel (1884) за Нидерландия. Най-вероятно е донесен в Европа чрез търговията на тропически растения.
За България е съобщен за първи път през 2004 г.
Обитава разнообразие от тревисти и гористи местности с топъл климат. В интродуцирания ареал се среща предимно в оранжерии, като в по-северните райони може да оцелее само в оранжериите. В по-топлите райони се среща и в гори, паркове, в близост до селищата и дори в пещери.
Възрастните достигат дължина 18÷22 mm и ширина около 2 mm. Тялото е лъскаво кестеняво-кафеникаво със светли крачета и паранотуми. Подобно на повечето представители на Paradoxosomatidae, всеки сегмент има напречна бразда. Страничният заден ъгъл на паранотумите е ъгловат, слабо издаден на предните сегменти, но става постепенно по-издължен на следващите сегменти.
Първата възраст има 7 сегмента (без главата), 3 двойки крачета и 3 двойки недоразвити крачета. С всяко следващо линеене се увеличава броят на сегментите и крачетата. Възрастните имат 20 сегмента, като мъжките имат 30 двойки крачета и чифт гоноподи, а женските имат 31 двойки крачета.
Многоножката снася яйца в групи от по 17÷300 в почвата. Това може да стане по всяко време на годината при благоприятни условия. В оранжериите условията са винаги благоприятни. След около 10 дена се излюпват малките. На стайна температура, многоножката се развива за 148÷177 дена, линеейки 7 пъти до достигане на възрастната форма.
Подобно на много други диплоподи, Oxidus gracilis се храни с разлагаща се органична материя в почвата и с това благоприятства за минералното обогатяване на почвата. При определени обстоятелства и липса на друга храна, многоножката може да нападне и живи растения. Съобщавана е като вредител по захарно цвекло, картофи, ягоди, краставици, овошки, пшеница и др.
Апостол Апостолов

Работи в областта на приложната хидробиология и опазване на околната среда. Доцент в университет „Проф. д-р Асен Златаров“, Бургас (1997 – 2008). Участвал с научи разработки в България, Исландия, Русия, Германия, Франция, Италия, Украйна, Македония. Той е уважаван специалист с международна известност.
Владее френски и руски език.
Образование: 1960 – 1965 – Софийски университет „Св. Климент Охридски“, Биологичен факултет. 1983 – Институт по зоология, БАН, Докторат 1988 – Доцент
Членство в организации: Председател на Независимо сдружение „Екогласност“, Бургас (1989 – 2007) Зам. – председател на „Бургаски черноморски клуб“, Председател на „Бургаска екологична асоциация“, Председател на „Асоциация на Бургаските граждани“, Зам. – председател на Фондация „Бургас-екология-човек“, Председател на Асоциация на еколозите от общините в България – 1993 – 1996 г.
Секретар на Българското движение „Син флаг“ – 1993 – 1998 г.
Членство в международни организации 2008 г. – Член на Международната организация на копеподолозите 2012 г. – Член на Международната организация на бентосолозите.
Научни публикации Има над 120 публикации в реномирани международни научни издания. Описал е 100 нови вида ракообразни за науката и 8 рода нови за науката от България, Италия, Тайланд, Исландия, Аржентина, Франция, ех Югославия, Албания, Гърция.
Автор е на том 18 (1988 г.) и том 29 (2010 г.) от многотомното академично издание на Българска академия на науките „Фауна на България“.
Монография с описанието на 31 вида ракообразни, от които 20 вида са нови за науката от шелфовата зона на Исландия, 2011 г. ((fr)).
Професионален опит:
2004 – 2008 – Заместник-декан на факултета по „Обществени науки“ в Университет „Проф.д-р Асен Златаров“, Бургас.
1997 – 2008 – доцент в Университет „Проф. д-р Асен Златаров“, Бургас, Преподава „Основи на природознанието с екология“ и „Методика на обучението по Природознание“. 1991 – 2001 – преподавател по Агроекология в Бургаски свободен университет. 1997 – 1999 – Вносител от името на „Международния черноморски клуб“ и „Бургаски черноморски клуб“ на проект „Географско информационна система на община Бургас“, Програма „URBAN, предназначен за Управление и защита на околната среда, инфраструктура, живи ресурси, здравеопазване и др. 1995 -1997 – Координатор на регионален енергиен проект „Synergy“, Бургас, предназначен за проучване възможностите за използване на възобновяемите енергийни източници – слънчева и вятъра енергия в Бургаски регион, съвместно с Гърция, Италия и България. 1992 – 1995 – Координатор на проект „Биогаз“, община Бургас по Програма Ecos / Uvertur, предназначен за проучване запасите от биогаз в депо за твърди отпадъци на община Бургас. 1992 – 1995 – Заместник-кмет по екология в община Бургас. 1991 – 1992 – Временна управа на община Бургас – Началник Управление „Образование и култура, здравеопазване, социална и жилищна политика“. 1986 – 1991 – Ръководител направление „Марикултури“ в Институт „Рибна промишленост“, Бургас и Експериментална база за размножаване и интродукция на стопански видове в Черно море. 1970 – 1986 – Главен специалист направление „Марикултури“ в ДСО „Рибно стопанство“, Бургас.
www.uni-sofia.bg
Веселина Вачкова

Веселина Кирилова Вачкова е българска историчка и културоложка. Директорка на Историческия музей в гр. Перущица, експерт по Късна античност в Института за исторически изследвания при БАН и преподавателка по история и история на културата в НГДЕК „Св. Константин-Кирил Философ“ в София.
Преподавала е средновековна история в Националната художествена академия и в Нов български университет, София.
Родена е на 11 април 1966 г. в София. Завършва НГДЕК „Св. Константин-Кирил Философ“ в София. Дипломира се в Софийския университет „Св. Климент Охридски“, магистърска степен, специалност „история“ и специализация по теория и история на културата, с втора специалност „френски език“.
През 1997 г. защитава докторска дисертация по история в СУ „Св. Климент Охридски“. От 1996 г. е преподавателка по история и история на културата в НГДЕК. През 1999 – 2000 прави следдокторска специализация в FMSH (Париж) със стипендия A. Mellon (New York). През 2003 и 2006 г. г. прави специализация с покана за изследователска работа в FMSH (Париж) със стипендия A. Mellon (New York). През 2009 г. прави научна специализация в NEC, Букурещ, по Програма „Европа“. През 2010 – 2011 г. печели независима изследователска стипендия в ЦАИ, София, по Програма Advanced Academia. От 2017 г. е директорка на Исторически музей в Перущица, а от 2018 г. е експерт по Късна античност в Института за исторически изследвания при БАН. Преподавала е още в Националната художествена академия и Нов български университет, София.
Научните й интереси касаят конструирането на индивидуалните, локалните и народностните идентичности в епохата на Късната античност и Средновековието и тяхното влияние върху съвременните идентичности, степените на съвпадение между сведенията за миналото, съхранени в писмените и в художествените исторически паметници, дълбинните нива на симбиоза и отблъскване между средновековна България и Византия, историческите и историографски рамки на богомилската култура.
Има един син от историка Даниел Вачков - Христиан.
Соломон Паси

Соломон Исак Паси е български политик и математик.
През 2009 г. се кандидатира за генерален секретар на НАТО. За приноса му в организирането на българските експедиции в Антарктика през 1993 – 1996 г. в негова чест през 2005 г. е именуван връх на остров Ливингстън в Антарктика.
Роден е на 22 декември 1956 г. в Пловдив в семейството на професора по философия и естетика от еврейски произход Исак Паси и Лилия Узунова, лекар-ендокринолог. Соломон Паси е основател на Атлантическия клуб в България. От 1992 до 2001 г. е председател на този клуб. Понастоящем е негов почетен президент.
От 1985 до 1989 г. е научен сътрудник в сектора по математическа логика към Института по математика и механика на БАН и Факултета по математика и механика на Софийския университет, а от 1989 до 1994 г. – научен сътрудник в секцията по математическа логика към Института по математика и механика на БАН.
Паси е министър на външните работи в правителството на Симеон Сакскобургготски от 2001 до 2005. През 2004 Паси председателства ОССЕ в качеството си на външен министър на страна, председателстваща на ротационен принцип организацията.
През август 2005 г. Соломон Паси е избран за председател на Комисията по външна политика на XL народно събрание на България.
На 8 юни 2007 подписва споразумение с македонския премиер Никола Груевски срещу символична заплата от 1 евро да бъде специален съветник на македонското правителство за интеграцията на страната в НАТО.
Автор е на редица публикации във водещи международни списания за логика и компютърни науки и в други международни издания.
Соломон Паси има два брака. Първата му съпруга е Бинка Пеева. Тя има син Пейо и дъщеря Ивана. От брака си с нея Паси има син Исак. През 2007 г. се развеждат.
Втори брак той сключва с Гергана Грънчарова на 14 февруари 2009 г. в село Стойките.
Веселин Веселинов

Веселин Веселинов – Еко е български музикант, бас китарист, контрабасист и композитор. Започва кариерата си през 80-те години на XX век, като преминава през различни формации в разнообразни стилове. Той е един от най-търсените сесийни басисти в България.
Веселин Веселинов е роден през 1963 г. в София. От юношеска възраст свири на бас китара. Завършва Националната музикална академия с тази специалност.
От 1990 до 2002 е част от Подуене блус бенд. През 1996, заедно със Стоян Янкулов и Васил Пармаков създава фюжън формацията Зона Ц, а през 1998 – Инфинити. От 2011 е част от Tube Hedzzz.
През 2004 за фестивала „Аполония“ става част от „Живко Петров трио“ (JP3).
Освен това, през годините е работил като музикант и композитор със следните музиканти:
През 2003 на ежегодната церемония за наградите на БГ Радио е избран за „Басист на годината“..
Ана Димова

Ана Стоева Димова е българска германистка и преводачка на художествена и научна литература от немски на български и от български на немски език, професор в Шуменския университет. Авторка е на изследвания в областта на германското езикознание, контрастивната лингвистика и теорията на превода.
Родена е на 30 юни 1947 г. в Свиленград. Завършва през 1966 г. езиковата гимназия в Бургас, през 1970 г. специалността немска филология в Софийския университет, а през 1979 г. защитава докторска дисертация по германска и контрастивна лингвистика в Лайпцигския университет.
От 1970 до 1973 г. е учителка по немски език в езиковата гимназия в Хасково, от 1974 г. преподава немски език във Висшия педагогически институт в Шумен.
През 1988 г. представя хабилитационен труд на тема „Импресионизъм и превод. Импресионистичният стил в австрийската литература и проблеми на превода“ и получава научното звание доцент. През 1990 г. създава специалността немска филология в Шуменския университет. От 1990 до 2005 г. е ръководител на катедрата по немска филология. От 1999 до 2006 г. е заместник-ректор на Шуменския университет. През 2006 г. получава научната степен „доктор на науките“ след защита на докторат на тема „Вицът като езиков и културен феномен. Немско-български паралели и контрасти. Преводимост“, а през 2007 г. получава научното звание професор.
Преподавала е в Шуменския университет германско езикознание, контрастивна лингвистика и теория на превода; хоноруван преподавател е във Великотърновския, Пловдивския, Софийския и Нов български университет.
От 1998 до 2001 г. е лектор по български език и култура в Мюнхенския университет. Специализира в университетите във Виена, Ерланген, Лайпциг, Мюнхен, Байройт, Потсдам. Гост-лектор е в множество университети в Германия, Австрия, Унгария, Хърватска, Турция.
Награда „Небюла“ за най-добър роман

Награда „Небюла“ за най-добър роман (на английски: Nebula Award for Best Novel) е една от категориите, в които се връчва награда „Небюла“. Наградата се връчва ежегодно от Съюза на американските писатели на фентъзи и фантастика (САПФФ). Наградата за най-добър роман се връчва на романи публикувани или преведени на английски и издадени в САЩ или интернет през предходната календарна година. В тази категория се номинират произведения, които имат размер от 40 000 или повече думи. Първата награда „Небюла“ за най-добър роман е връчена през 1966 г. Романи, които са удължени форми на публикувани преди по-къси произведения също могат да бъдат номинирани, както и повести, ако авторът им иска да се смятат за романи.
Номинираните и победителите в категориите на наградата „Небюла“ се избират от членовете на САПФФ, но не е задължително номинираните автори да са членове. Номинациите се състоят всяка година между 15 ноември и 15 февруари от автори на публикации, които са членове на организацията и шестте творби получили най-много гласове влизат във финалната бюлетина. Допълнителни номинации могат да се извършват в случай на равенство. Следва гласуване на избраните в бюлерините, което се състои през март, а крайните резултати се представят на официална церемония през май. Авторите не могат да номинират свой собствени произведения, освен това е забранено равенството на финала, което се преодолява с преброяване на номинациите за двете произведения. В този формат правилата влизат в сила през 2009 г. Дотогава периода за номиниране е траял една година след датата на публикуване на творбата, което позволявало романи да бъдат номинирани в годината след издаването им и да бъдат наградени на следващата година. Номинираните романи били включвани в предварителна бюлетина, ако имат десет или повече номинации, които след това били гласувани за финалната бюлетина, като САПФФ можел да добавя допълнителна номинация.
За 48-те години, в които се връчва наградата 162 автори са били номинирани; 35 от тях са печелили, включително в съавторство или при равенство. Урсула Ле Гуин е спечелила най-много награди в тази категория – четири от шест номинации. Джо Холдеман има три награди от четири номинации, а осем други автори са спечелили по два пъти. Джак Макдевит има единадесет номинации, но само една награда, а Филип Дик и Пол Андерсън имат по пет номинации, без да са печелили никога.
В долната таблица годините посочват годината на церемонията, на която са връчени наградите за романи издадени през предходната година, а линковете водят до категорията с издадените книги за съответната година. Със синьо са отбелязани победителите, а с бяло номинираните във финалния бюлетин. След оригиналното издание са посочени българските издателсва или поредици, в които книгата е включена, ако има такива.
Библиография на Урсула Ле Гуин

Това е списък с произведенията на английски и на български език на американската поетеса и писателка на фентъзи и научна фантастика Урсула Ле Гуин.
Землемория е измислен свят, първоначално създаден от Урсула Ле Гуин в нейния разказ „Думата за освобождаване“ през 1964 г. В цикъла влизат следните 5 романа, първите 3 от които са част от оригиналната трилогия „Землемория“:
В цикъла е включен и сборникът с повести и разкази
В света на „Землемория“ се включват и:
Тук се причисляват и следните нехудожествени произведения:
Произведенията от цикъла „Землемория“ са издадени в следните компилации:
Състои се от поредица от научнофантастични романи, новели и разкази, в която всеки елемент е самостоятелно произведение, въпреки че всички те се развиват в един и същи свят.
Тук влизат новели, принадлежащи към „Хейнския цикъл“ и публикувани първоначално в различни списания и антологии, а впоследствие – в сборника „Четири пътя към прошката“.
Към света на Хейн се причисляват и следните нехудожествени произведения:
Произведенията от „Хейнски цикъл“ са издадени в следните компилации:
„Летописи на Западния бряг“, понякога наричани и „Хроники на Западния бряг“, са литературна поредица за млади хора. Тя се състои от 3 романа, всеки от които има различни главни действащи лица и среда, но са свързани помежду си чрез някои повтарящи се герои и обстоятелства.
Тук влизат произведения, свързани с измислената централноевропейска страна Орсиния, която се характеризира с дългогодишна и ярка история на потисничество, изкуство и революция.
Сборници с разкази
Етнография на футуристичното общество Кеш, живеещо в пост-апокалиптичната долина Напа, Калифорния.
Нехудожествени произведения, свързани с „Винаги завръщащи се у дома“
Друго
Част от тези рецензии са публикувани онлайн в британския вестник „Гардиън“ и в сборника „Words Are My Matter“ (2016)
Терапонтий Софийски

Свети свещеномъченик Терапонтий Софийски или Терапонтий Трънски е български светец. Чества се на 27 май, заедно със Св. свмчк Терапонт Сардикийски, и е един от 9-те софийски светци. Просиял е в 1555 г.
За него Матей Граматик в ХVІ век пише: „Свещеномъченик Терапонт, който бидейки жител на това място и презвитер на светата Божия църква в Сердика (София), живял с много добродетели и на края, по време на гоненията против християните, бил задържан под стража от беззаконниците заради Христовата вероизповед. Подир много мъчения, и обложен с тежки железни вериги, той бил изведен вън от града на един ден път и на това място му отсекли главата и така получил мъченическа смърт за Христа. А говорят, че на мястото, където се проляла кръвта му, след време пораснал голям дъб, който и досега се вижда, и стават там различни изцеления, когато с вяра се пристъпва.“ От този дъб един дънер с мъченическа кръв на светеца е запазен като свещена реликва в старинната софийска църква „Света Петка Стара“, където всяка година на 27 май се чества паметта на свещеномъченика.
Паисий Хилендарски в История славяноболгарска посочва: „В град София се намират трима свети мъченици: 1) свети Георгия; 2) свети Николае; 3) свети Терапонтия. тоя светец бил свещеник в Трън, където сега отива много народ за изцеление. Гдето турците го посекли, израсъл дъб и с неговите молитви се дава при тоя дъб много изцеление. Така и светите Георгия и Николае пострадали от безбожните турците през Селимовото царуване; и техните свети мощи дават изцеление в тоя град София.“
Образи на св. Терапонтий са известни от XIX в.: икони в софийската църква „Св. Параскева“, в Перник, в трънската църква „Св. Петка“, стенопис в църквата „Св. Димитър“ в с. Ярловци, Трънско, тук е имало и икона. В Трънско и Годечко е имало народни обичаи, свързани със светеца. Той е почитан като лечител и закрилник на реколтата. В Трън има пещера, която се сочи като убежище на светеца. В града е имало и параклис на негово име, изгорен от турците в 30-те години на ХІХ в. На Терапонтий Софийски през Втората световна война и до 1957 г. е бил посветен построеният в 1872 г. възрожденски храм „Св. Троица“, днес – Св. Вмчк. Мина, в софийския квартал Слатина, построен върху останките на разрушения от турците манастир „Св. Троица“. Според преданието тук е бил посечен светецът и това дава основание да се мисли, че свети Терапонтий е бил някой от подвизаващите се в тогавашния манастир духовни отци.
В научната литература съществуват мнения, че вероятно светец с името Терапонт не е съществувал като историческа личност, а има налице смесване и наслегване на личността на св. Терапонт Сардийски върху св. Терапонт Сердикийски. В тази връзка има публикации изследванията върху появата на култа към св. Терапонт в България на изследователи като М. Лачев, Г. Вълчинова, М. Стоянов и други. Може да се предположи, че Терапонт Софийски е събирателен образ на българското мъченичество в Западна България от първите години след завладяването на България от османците, който Матей Граматик облича в конкретен сборен образ.
Николай Софийски

Свети мъченик Николай Софийски е един от общо деветимата софийски мъченици за православната вяра. Чества се всяка година на 17 май.
Според житието на светеца, Николай се родил в Янина, Епир. Бил обущар – личен, благочестив и трудолюбив, но като дошъл в София, османците почнали да го съблазняват да приеме тяхната вяра. Той бил твърд в православната си вяра и тогава османските големци решили с измама да го накарат да приеме тяхната вяра. Поканили го на обяд, сложили в кафето му приспивателно и като заспал го обрязали в мюсюлманския религиозен обред. Николай, като разбрал какво са сторили османските големци, избягал и една година се крил вкъщи. Османците го канили да ходи на джамия, но той твърдо отказал. Тогава бил вързан и подложен на мъчения. Завлекли го при кадията, но той не го намерил за виновен и казал да го пуснат, обаче озлобялата тълпа го повлякла до местността Ючбунар и го убила с камъни на 17 май 1555 г.
След смъртта му тленните му останки били изгорени на гробището с име Търницата, а пепелта – разпиляна, та да не остане никакъв спомен от него, но софийският духовник Матей Граматик заръчал на едно момче да събере частици от неговите мощи и християните тайно ги погребали.
Митрополит Яков Софийски свикал събор и прославил новия светец за вярата. Той положил мощите на мъченика (части от черепа и костите му) в ковчега с мощите на покровителя на София – светия крал Милутин в църквата „Свети Архангел Михаил“. По-късно част от светите му мощи били прибрани в дървен храм. Софийският книжовник дякон Матей Граматик, съвременник на Свети Николай Нови Софийски и очевидец на неговите страдания и смърт, написал служба и пространно житие на светеца. Днес ръкописът се съхранява в Национални църковен историко-археологически институт при Светия Синод в София.
Днес на мястото на убийството на светеца в местността Ючбунар на улица „Цар Симеон“ 125 в столицата на България има малък параклис, а в градината с паметника на одринското опълчение наблизо е голямата църква посветена нему – „Свети Николай Софийски“, втора по големина в София след „Свети Александър Невски“, която е построена по проект на архитект Антон Торньов.
През 2010 година е осветен храм в чест на Свети Николай Софийски е село Черногор, Тутраканско. Черквата е осветена от Русенския митрополит Неофит.
На свети Никола Нови е наречена улица в квартал „Надежда II“ в София (Карта).
Студентски град

Студентски град е жилищен комплекс в югоизточна София, район Студентски (район), граничещ с кварталите „Дианабад“, „Дървеница“, „Витоша“ и „Малинова долина“. Намира се в полите на Витоша и е част от административен район „Студентски“ на Столична община.
Първоначално кварталът е проектиран като студентско градче, наречено Студентски град „Христо Ботев“. Изграждането му започва през 60-те години на ХХ век върху отчуждени земи в покрайнините на София. Изграждат се десетки многоетажни общежития, които целят да задоволят жилищните нужди на студентите от софийските висши училища, както и съпътстваща инфраструктура – учебни и спортни центрове, библиотека, поликлиника, кино, места за самообучение и прекарване на свободното време, алеи и паркове. Това е един от най-мащабните проекти за времето си. Студентски град е открит официално на 5 декември 1975 г.
След 2010 г. Студентски град изживява строителен бум, като се появяват нови жилищни, търговски, спортни и бизнес центрове. В района съществуват условия за спорт, разходка, забавления и др. Двете многофункционални зали „Христо Ботев“ и Зимен дворец на спорта са домакини на редица събития през годината. В близост е и Зоологическата градина на София. Кварталът се намира в един от районите на столицата, в които по градоустройствен план не се предвижда изграждане на промишлени предприятия.
Освен дом за десетки хиляди студенти, районът е и територия, на която се намират шест престижни висши учебни заведения, четири от които са национални:
Въпреки относителната отдалеченост на квартала от центъра на столицата и включването му единствено в дългосрочните планове за изграждане на метро, жителите на Студентски град разполагат с условия за бързо придвижване с автомобил по Симеоновско шосе, бул. „Акад. Стефан Младенов“ и „Околовръстен път“. Освен това съществуват и многобройни възможности за бърз достъп до почти всяка точка на София с градския транспорт:
В Студентски град има хипермаркети на повечето големи вериги – „Фантастико“, „Кауфланд“, „Билла“, „Лидл“, „Т Маркет“, „Рекорд“ и др.
Студентски (район)

„Студентски“ е един от 24-те административни района на Столична община. Той обхваща кварталите „Студентски град“, „Дървеница“, източната част на „Младост 1“ и „Малинова долина“. В района към 15 юни 2023 г. живеят 39 984 души по постоянен адрес и 107 646 души по настоящ адрес.
Кметове на район „Студентски“ през годините са:
В района има седем висши училища, две средни училища, осем детски градини, една детска ясла, гимназии и частни учебни заведения.
Граници на района:
В района влиза и част от планирания парк „Въртопо“ (Карта).
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Студентски празник (България)

Студентският празник се отбелязва в България на 8 декември от 1916 г. Денят е официален почивен ден за студентите.
Празникът възниква през 1902 г. като патронен празник на Технически университет. Първоначално се е празнувал на 25 ноември – денят на свети Климент Охридски, един от Светите Седмочисленици и патрон на Софийския университет, който традиционно се счита за покровител на българското висше образование. На 31 март 1916 г. българската администрация преминава към Григорианския календар. Понеже Българската православна църква продължава да използва Юлианския календар (до 1968 г.), датата на празника се измества с 13 дни напред и се чества на 8 декември.
Така с годините най-старото и престижно висше учебно заведение в България създава и утвърждава 8 декември като символна дата на университетската празничност.
Празнуването е отменено след 1944 г. и е заменено със 17 ноември, когато е Международният ден на студентите.
През 1962 г. празнуването на „Студентски празник – 8 декември“ е възстановено.
На Осми декември е наречена улица в квартал „Студентски град“ в София (Карта).
Метростанция „Г. М. Димитров“

Метростанция „Г. М. Димитров“ е станция на Софийското метро. Станцията обслужва линии М1 и М4 и е въведена в експлоатация на 8 май 2009 г.
Станцията е разположена на кръстовището на бул. „Г. М. Димитров“ и бул. „Драган Цанков“. Тя има два вестибюла, поместени в два наземни павилиона, както и подземна връзка с подлези под бул. „Драган Цанков“ и бул. „Св. Климент Охридски“ и общо има 4 вход/изхода.
Архитект на станция е Красен Андреев. Станцията е подземна, с дължина на перона 105 m. Оформена е с облицовки и настилки от кафяв и бежов гранитогрес и окачени тавани над пероните, изработени от еталбонд. Станцията е с два странични перона, нисък плафон и четири касови зали – две в наземните павилиони и две в подлезите. Касовите зали в подлезите са свързани единствено с перона в посока центъра на града, като източният подлез има и изход на площада пред павилиона.
Павилионите са светли и просторни, със стъклени стени и служебни помещения, разположени в дъното им спрямо входовете. В северната стена на южния павилион ще бъде интегриран спирков навес за най-натоварената автобусна спирка до станцията в посока „Студентски град“.
Метростанция „Г. М. Димитров“ се обслужва от 9 автобусни линии от дневния градски транспорт и 1 линия от нощния транспорт:
До метростанцията се намират останките от трамвайното трасе към ж.к. „Дианабад“.
Тур (град)

Тур (на френски: Tours) е град в централна Франция.
Градът е административен център на департамента Ендър е Лоар. Разположен е на река Лоара и е основен туристически център в нейната долина. Население около 137 500 жители (2009 г.).
Първите сведения за град Тур датират от 3 век. През 1461 година Луи XI пренася в Тур столицата на Франция. Така остава столица и при Шарл VIII, Луи XII, Франсоа I. Анри III пренася (1583) тук и парламента, което съдейства да нарастване на града. Анри IV не обичал Тур, затова връща столицата в Париж.
Градът е изключително красив и предлага много възможности за опознаване на културата и историята на Франция. За неговите посетители интерес представляват старинната му част, катедралата „Свети Гатиан“, музеят на изобразителното изкуство.
Тур е студентски град. Неговият университет предлага обучение по различни специалности: медицински, юридически, хуманитарни.
Arena Sofia

Arena Sofia (Bulgarian: Арена София, [ɐˈrɛnə ˈsɔfijə]) is a multi-purpose indoor arena located in Sofia, Bulgaria. Opened in July 2011, it has a seating capacity of 12,373. It was formerly called Arena Armeets after the Bulgarian insurance company Armeets purchased the naming rights, until the sponsorship was terminated in October 2022.
Designed as a universal hall for cultural events and sports, the arena could host up to 30 types of sports, including basketball, volleyball, handball, futsal, boxing, tennis, weightlifting, fencing and gymnastics competitions, as well as concerts with a maximum capacity of 17,906. There are 887 parking lots, 614 of them placed in a central exterior parking, 231 placed in near streets and 42 designated for disabled people.
The first major concert in the arena was held by Jean Michel Jarre, followed by artists Sade and Amorphis.
The arena has hosted the 2012 European Taekwon-do ITF championship in May, followed by the 2012 Aerobic Gymnastics World Championships in the first three days of June. The city was previously awarded the 2004 edition of the event.
During three days in February 2012 the arena hosted the Cirque du Soleil show Saltimbanco for the first time in Bulgaria. Between 9 and 11 November 2012 it also hosted the travelling ice show Disney on Ice, another debut for the country.
The Junior Eurovision Song Contest 2015 was held in the arena on 21 November 2015, the first time a Eurovision event was held in Bulgaria.
The arena recorded its first sold-out game on 9 June 2012, when 12,501 fans (128 more than the official capacity) came to see the Olympic qualification volleyball match between France and Bulgaria. It will be used for the 2020 FIBA Under-17 Basketball World Cup.
Bulgaria's ruling GERB party is a consistent user of the arena, having held its rallies and conferences within it for years. This trend was bucked during late 2019 Bulgarian local elections, as the party wanted to undertake a "humble" campaign.
Sofia Ring Mall

Sofia Ring Mall is a shopping mall in Sofia, Bulgaria. It opened doors on 6 November 2014. Sofia Ring Mall is a shopping center of new generation, which has two hundred stores representing over 400 brands of which 100 completely new to the Bulgarian market. The shopping center has the largest indoor amusement center; the largest indoor karting track for the country with an area of 7,500 m (81,000 sq ft); the largest department store, extending to 6,500 m (70,000 sq ft); free parking lot with a total of 3,500 parking spaces and VIP parking lot with 100 places.
Sofia Ring Development will have a total cost of more than 300 million euro. The investment comes from the Greek companies Fourlis Group, which manages IKEA's franchising in Bulgaria, and Danaos Group, specialized in the shipping industry. It will be the largest mixed-use project in Bulgaria, spreading over an area of 400,000 m (4,300,000 sq ft), with 100,000 m (1,100,000 sq ft) belonging to the mall and its adjacent IKEA store, all near the southern arc of the Sofia ring road. In the near future it is expected that the Sofia Metro will have a nearby Metro station.
Capital Fort

Capital Fort (Bulgarian: Капитал Форт) Business Center is a Class A office building in Sofia. The height is 126 m, and was the tallest building in Bulgaria before the construction of Sky Fort with its 202 m. It has 28 floors and a surface area of 80,000 square metres (860,000 sq ft). The building has two underground floors which serve as parking lots for around 750 cars.
The building is located on Tsarigradsko shose, one of the largest and busiest boulevards in Sofia. Together with Sky Fort, they form Sofia Capital City - a cluster of high-rise buildings. The area is serviced by bus lines and the Tsarigradsko shose Metro Station of Sofia Metro.
The concept design of Capital Fort is done by WKK whilst working at Atkins. The local architect of record is "A&A Architects", Sofia, Bulgaria, who have worked on most of the Business Park Sofia buildings. Atkins is the architecture company behind Burj Al Arab in Dubai and as a result Capital Fort shares most of the external looks with its distinctive predecessor (itself completed in 1999). Capital Fort is developed by Fort Noks, the company behind 500 000 m² built-up area of Black Sea resort developments in the last decade. Construction began on 29.01.2010 and the edifice was topped out by 2012. Estimated value was between €60 and €80 million.
This mixed use building (Office, Retail & Conference Facility) comprises a high-rise office building and a L-shaped low-rise office building that both sit over a podium, which houses a wide range of retail and conference facilities, accessed through a grand atrium lobby. Offices use 24 of building's floors. Superior equipment and installations include 12 high-speed lifts in the high body, advanced HVAC technology and a building management system, covering climate control, security, fire protection and safety.
Building Owners and Managers Association (BOMA) defines three categories of office buildings - namely Class A, Class B, and Class C. Since the number of parking spaces is 717, Capital Fort does not cover the standard for a Class A office building. Requirement is a parking space for each 100 m² of gross floor area (GFA) The gross floor area of the building is 80 795 m², which requires 808 parking spaces for Class A - 91 more than the currently available ones. Other source points out just 40 000 m² of (probable) GFA, since "efficient open-space" of 1 150 m² a floor (cited there as well) gives a total of 32 200 m², in which case Capital Fort covers Class A requirements, regarding parking spaces. The building is not purely an office one, having retail and conference functions as well.
Sredets, Sofia

Sredets (Bulgarian: Средец [srɛˈdɛt͡s]) is a district located in the centre of the capital Sofia. It has 72 461 officially registered inhabitants and spans approximately 300 hectares, or 3 km.
It borders Sitnyakovo Boulevard and Yavorov Alley to the east; Dragan Tsankov Boulevard and Evlogi Georgiev Boulevard to the south and south-west; Frityof Nansen Street and Vitosha Boulevard to the west; Dondukov Boulevard, Moskovska Street, Shipka Street, and Khan Omurtag Street to the north.
The district is the cultural center of the city. Rakovski Street, with its nine theatre venues, is known as "The Bulgarian Broadway".
Known for its green spaces and gardens, Sredets includes the northernmost parts of Boris' Garden. Two of the nation's most emblematic stadiums are situated within the park: the Vasil Levski National Stadium, where the Bulgaria national football team plays its home matches, and the Bulgarian Army Stadium, home ground of CSKA Sofia, the most successful club in the country's history.
The district occupies some areas of the ancient Roman city of Serdica. There are extensive remains from the settlement under contemporary edifices and more continue to be discovered during construction projects. Remains of the city walls and towers can also be observed in some underpasses.
One of the oldest churches on the Balkan Peninsula, Sv. Georgi (or St. George), is located in the yard of the Ministry of Education. The church is the oldest building in Sofia with its roof intact.
Major Landmarks
Churches
List of The Neighborhood episodes

The Neighborhood is an American sitcom television series created by Jim Reynolds that premiered on CBS on October 1, 2018. In January 2019, CBS announced it had renewed the series for a second season, which premiered on September 23, 2019. In May 2020, the series was renewed for a third season which premiered on November 16, 2020. In February 2021, the series was renewed for a fourth season which premiered on September 20, 2021. In January 2022, CBS renewed the series for a fifth season which premiered on September 19, 2022. In January 2023, CBS renewed the series for a sixth season which premiered on February 12, 2024. In April 2024, CBS renewed the series for a seventh season which premiered on October 21, 2024.
As of March 31, 2025, 130 episodes of The Neighborhood have aired, currently in its seventh season.
Tudung saji

Tudung saji merupakan penutup makanan yang dianyam daripada mengkuang, daun pandan, atau diperbuat daripada plastik. Ia juga disebut sebagai penyungkup makanan. Kebanyakan masyarakat masa kini, terutamanya kaum Melayu menggunakan tudung saji untuk menutup dan melindungi makanan daripada lalat dan sebagainya.
Bazar Kraf Kuala Kangsar

Bazar Kraf dibina di tepi Sungai Perak di Kuala Kangsar . Terdapat pelbagai barang kraftangan tempatan pada harga berpatutan, termasuk bubu hiasan, bakul rotan, tikar mengkuang, tudung saji rotan atau nipah, karangan laut dan barangan besi.
Barangan daripada kain baldu bertekat benang emas biasanya dijadikan kelengkapan perkahwinan, antaranya tepak sirih, bantal, kipas tekat benang emas, cadar dan hiasan dinding.
Tudung saji nipah berhias bunga tekad tidak lagi dijual, sebaliknya digantikan bunga tampal. Tudung saji itu dibuat oleh orang tua-tua di sekitar Perak dan semakin sukar diperolehi.
Jika seni kraf ini tidak dipelajari dan dipelihara, tentu satu hari nanti kita akan kehilangan satu budaya berharga yang tidak mungkin dapat dicari gantinya.
Walaupun tiada gedung beli-belah, namun kuasa membeli di Kuala Kangsar tidak kalah. Mana tidaknya, selain bazar kraf tangan, di sini ada banyak kedai menjual barang pada harga borong, terutama pakaian dan barang keperluan harian lain.
Medan Cendol dan Laksa dibina bersebelahan bazar kraf dan Laman Budaya.Di sini terkenal dengan masakan kampung dan ikan bakar. Anda dapat makan Laksa panas dan cendol lemak manis yang sejuk sambil memerhatikan keindahan Laman Budaya.
Anyaman

Anyaman atau penganyaman ialah satu kaedah menjalin yang mana produknya turut dipanggil sedemikian. Ia ialah kaedah menghasilkan perabot yang tertua dalam sejarah bertarikh sejauh 5,000 tahun lalu. Anyaman sulung kali didokumenkan dari Mesir Kuno, menggunakan bahan tumbuhan yang mudah dibentuk, namun pada zaman moden, ia dibuat dengan apa-apa bahan anyaman yang mudah dilentur.
Anyaman ini dibuat daripada bahan dasar tumbuhan, seperti dedalu, rotan, mensiang dan buluh, namun kini serat sintetik turut dipakai. Anyaman ini ringan sekali gus kukuh, membuatkan ia sesuai untuk barang dibawa ulang-alik.
Penggunaan tali, akar dan rotan merupakan asas pertama dalam penciptaan kraftangan anyaman yang telah menjadi usaha tradisi sejak berabad-abad lalu. Bahan-bahan asas tumbuhan ini boleh ditemukan tumbuh meliar di sekitar hutan, paya, kawasan kampung dan di sekitar pasir pantai.
Pelbagai rupa bentuk kraftangan pula dapat dihasilkan melalui proses dan teknik anyaman dari jenis tumbuhan Pandanus (pandan dan mengkuang). Bentuk-bentuk anyaman dibuat berdasarkan fungsinya seperti dibentuk menjadi bakul, topi, tudung saji, tikar dan aneka rupa bentuk yang digunakan setiap hari.
Selain daripada tumbuhan jenis Pandanus, bahan asas lain yang sering digunakan ialah daripada pokok bertam, palma spesies Eugeissona tristis, dan nipah. Sekitar tahun 1756 hingga 1794, terdapat penggunaan 'tikar raja' yang diperbuat daripada rotan tawar dan anyaman daripada bemban.
Ia juga boleh dilihat pada rumah-rumah masyarakat zaman dahulu di mana dinding rumah mereka dianyam dengan buluh dan kehalusan seni anyaman itu masih bertahan sehingga ke hari ini. Rumah yang berdinding dan beratapkan nipah tidak panas kerana lapisan daun nipah yang tebal menebat pengaliran haba.
Proses menganyam disebut juga sebagai menaja. Untuk memulakan satu-satu anyaman, waktu yang baik ialah pada sebelah pagi atau malam. Dalam keadaan cuaca yang redup atau dingin, daun-daun lebih lembut dan mudah dibentuk tanpa meninggalkan kesan-kesan pecah.
Selain tikar yang datar dengan sifat dua dimensi, terdapat rupa bentuk anyaman tiga dimensi. Bentuk-bentuk anyaman begini biasanya digunakan oleh masyarakat pada masa dahulu untuk mengisi atau menyimpan bahan-bahan keperluan hidup dan kegunaan seharian ialah seperti bakul, tudung saji, kampit, kembal dan sebagainya.
Anyaman buluh dan bertam dibuat dengan cara susunan menegak dan melintang. Anyaman daun pandan dan mengkuang disusun silang dengan kedudukan menyerong. Anyaman kelarai pula disusun secara tunggal atau lepas (menyeluruh) atau disusun dalam ruang tertentu.
Selendang Merah

Filem Selendang Merah merupakan sebuah filem Melayu yang diterbitkan di Malaysia pada tahun 1962. Filem Selendang Merah diterbitkan dalam bentuk filem hitam putih tanpa warna.
Filem Selendang Merah diarah oleh pengarah L. Krishnan pada tahun 1962.
Filem ini mengisahkan percintaan Dharma dan Kesuma, Lela dan Manja. Mereka berempat merancang untuk berkahwin.
Datuk Mega bimbang Datuk Sura akan mempengaruhi orang-orang kampung (nelayan) bangun menentang kezalimannya yang sering memeras ugut dan membuat ancaman. Dengan bantuan anaknya Datuk Gaya, Lantam dan Jampok, Datuk Mega memaksa Datuk Sura pindah kerana rumah yang didudukinya itu adalah di atas tanah kepunyaannya. Datuk Sura diberi tempuh 30 hari untuk pindah atau pun membayar 500 ringgit.
Bersimpati dengan kesusahan yang ditanggung Datuk Sura, orang-orang kampung yang diketuai Dharma telah bersatu hati membuat hasil kerja tangan seperti tikar, tudung saji, bakul dan sebagainya untuk dijual ke Tasik.
Apabila siap semua barang-barang tersebut Dharma sendiri menawarkan diri untuk ke Tasik menjualkannya. Sebelum pergi, Kesuma berpesan apabila kembali nanti membawa selendang merah untuknya.
Kerikam

Kerikam adalah benang logam kasar yang diperbuat daripada emas atau perak yang digunakan dalam seni tekat. Perkataan kerikam berasal dari perkataan Perancis clinquant. Kerikam ini merupakan bahan penting dalam seni tekat, sulaman kain dan kain sampin.
Seni tekat yang menggunakan benang kerikam ini telah berkembang di Istana Kesultanan Melayu Melaka pada awal kurun ke-15. Dengan kejatuhan kerajaan Melaka, seni tekat tersebar ke tempat-tempat lain.
Kain tekat berbenang kerikam ini mempunyai banyak kegunaannya. Ia sering digunakan bagi menghiasi pakaian kerabat diraja dan pembesar negeri dalam upacara rasmi. Selain itu ia digunakan bagi menghiasi barangan di rumah seperti tudung saji, tepak sirih, lapik pahar, sejadah, tikar peterana, alas meja, sarung bantal, tirai pintu, kepala kain langsir, dan sebagainya.
Barangan yang dihasilkan dengan menggunakan kerikam ini memerlukan masa yang panjang dan kemahiran yang tinggi. Oleh itu kos penghasilannya dan harganya juga adalah tinggi.
Kerikam biasanya digunakan dalam beberapa bentuk, yang paling biasa adalah:-
Tekat timbul merupakan di mana benang kerikam dijahit silang di atas empulur rapat-rapat sehingga empulur tertutup sepenuhnya.
Tekat gubah tidak menggunakan empulur, sebaliknya kerikam diataur pada atas kain bagi membentuk corak sebelum dijahit kepada kain dengan menggunakan benang ijuk bagi memegang kerikam pada tempatnya.
Tekat perada pula menggunakan kertas kotak perada emas atau perak tulin yang ditebuk berkerawang dan ditampal pada kain. Sisi kertas perada pula akan disusur dengan jahitan kerikam. Kadang-kala kain bewarna atau cermin diletakkan di bawah kerawang bagi menimbulkan lagi ukiran tersebut.
Selain itu, manik dan labuci sering ditambah pada kain tekat sebagai hiasan tambahan untuk menjadikan kain tekat yang terhasil bertambah cantik dan menarik.
Tekat yang menggunakan kerikam juga memerlukan penjagaan rapi. Oleh kerana ia merupakan benang logam yang mempunyai permukaan yang luas, ia boleh berkarat atau teroksida dan menjadi kusam. Oleh itu kain sulaman kelingkam ini amat sensitif dengan kelembapan dan ia boleh rosak dengan mudah.
Sulaman atau tekatan yang menggunakan kerikam perlu dielakkan dari kelembapan, oleh itu ia perlu dijauhi daripada air.Sekiranya tidak, kerikam akan menjadi kusam kehitaman dan tidak menarik.
Ia juga perlu dielakkan dari di jemur tengah panas matahari bagi mengelak kerikam menjadi dawas atau pudar.
Hubungan Brazil–Malaysia

Hubungan Brazil–Malaysia merujuk kepada hubungan luar negeri antara Brazil dengan Malaysia. Brazil memiliki sebuah kedutaan di Kuala Lampur, dan Malaysia memiliki sebuah kedutaan di Brasilia.
Kedua-dua negara adalah rapat dalam bidang ekonomi, dengan banyak jenama dan syarikat Brazil kini menyasarkan pasaran Malaysia. Setakat 2012, syarikat Brazil melabur kira-kira U$6 billion di Malaysia.
Syarikat perlombongan Brazil Vale membina sebuah pusat penyaluran bijih besi di Malaysia. Brazil pula merupakan antaran penjual senjata serta pengeksport gula dan daging utama ke Malaysia. Di Brazil, syarikat petroleum Malaysia Petronas memperoleh satu perjanjian dengan OGX. Kedua-dua negara juga dalam proses usaha sama untuk membangunkan bahan api bio, dan Malaysia sedang mengejar peluang untuk membantu Brazil dalam rancangan pengembangan akses jalur lebar Internet di seluruh negara.