davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Ranka Knudsen

Ragnhild Elisabeth «Ranka» Knudsen Samuelsen (1886–1966) var en norsk skuespiller, forfatter, oversetter og radioprogramleder.
Ranka Knudsen var gift med Sverre Samuelsen (1884–1947) og mor til forfatteren Merete Wiger. Ranka Knudsen ligger begravet på Vår Frue kirkegård i Trondheim.
NRK har lagt ut på sine hjemmesider et radiointervju Håkon Karlsen gjorde med Ranka Knudsen i 1958 i anledning av hennes 70-årsdag.
Ranka Knudsen debuterte som skuespiller på Theatret i Trondheim 16. oktober 1907, da hun overtok rollen som Dina Dorf i en turnerende oppsetning av Samfundets Støtter. I 1908 og 1909 turnerte hun i rollen Fru Halm i stykket Kjærlighedens Komedie. Disse to turnéoppsetningene ble begge kalt Nationalturneen, og begge turneene ble ledet av Ludovica Levy.
I 1911 spilte Ranka Knudsen rollen som Thora i De unges forbund på Den Nationale Scene i Bergen. I 1915 hadde hun rollen som Hønse-Lovisa i Oskar Braatens Ungen på Det norske teatret. I 1916 spilte hun Hedwig i Det norske teatrets oppsetning av Gerhart Hauptmanns skuespill Hannemor. I 1938 var hun mor Aase mot Alfred Maurstads Peer Gynt i en oppsetning av Peer Gynt ved Trøndelag Teater. I 1940 spilte hun presten Brands mor i Brand på Trøndelag Teater.
På 1930-tallet var hun programleder (som "tante Ranka") for barnetimesendingen til Trøndelag kringkasting.
Blant de mest kjente av Ranka Knudsens bøker er pikebøkene om Uroa. Uroa er kallenavnet til tenåringsjenta Jessie, som er født i Sør-Afrika av norske foreldre, og flytter til slektninger i Norge etter foreldrenes død. Flere av Uroa-bøkene ble oversatt til svensk og finsk.
Tommy Olsson

Tommy Olsson (født 1963) er kunstner, kurator, kunstkritiker, musiker og selvutnevnt pornograf.
Olsson er utdannet som kunstner ved kunstakademiet i Trondheim og Rijksakademie van Beeldende Kunsten i Amsterdam, og har i tillegg Skapende kuratorpraksis fra Kunsthøgskolen i Bergen.
I 2012 kritiserte Tonje Gjevjon ham (og Bjarne Melgaard og Karl Ove Knausgård) i en kronikk i Dagbladet for å være en representant for den «pubertale gutteromskunsten».
Olsson etablerte seg på 1990-tallets kunstscene som performance- og videokunstner. Kritikerne Wenche Wolle og Lotte Sandberg plasserte Olsson innenfor en tradisjon hvor man bruker dokumentasjon av performance til å fortelle helt andre historier I et intervjuportrett med Dagbladet i 2006uttalte Olsson at 11. september 2001 var utslagsgivende for ham som kunstner; han sluttet å bruke videokameraet og begynte å skrive.
Olsson var en av skribentene som var med å redefinere kunstkritikken i Norge på 2000-tallet. Gjennom kritikker publisert i Billedkunst, Morgenbladet og Kunstkritikk.no etablerte han en fortellerstil som var subjektiv og ofte tilsynelatende mer interessert i sin egen rus eller eget barn mer enn utstillingen han var på oppdrag for å skrive om. Olsson selv anser det å skrive kunstkritikk som et litterært prosjekt. I april 2008 ga Olsson ut boken Knust - kritiske fragment 2000 - 2006 på Cappelen Damm.
Kunsthistoriker Jørgen Lund publiserte i mars 2007 et åpent brev i Morgenbladet og Kunstkritikk.no der han etablerte begrepet «Olsson-skolen». Denne bærer preg av innslag av blog, littærere innslag og en sterk subjektiv føring på teksten. Lund uttrykte bekymring for at gonzo-tendenser og litterære eksperimenter skal ta over for en faglig seriøs kritikk. Innlemmet i skolen forstod Lund også kritikerne Erlend Hammer og Grethe Melby. Olsson avviste i et intervju med Morgenbladets Lena Lindgren at han har skapt en skole; han så Hammer og Melby heller som en inspirasjon for seg selv. I intervjuet avviste også Olsson at man opererer med fastlagte kriterier for kunstkritikk.
Harald Bergersen

Harald Vidar Bergersen (født 9. august 1937 i Oslo) er en norsk jazzmusiker (saksofon, fløyte, klarinett) kjent fra Oslos jazz- og orkestermiljø, og som mangeårig leder av egne besetninger.
Bergersen begynte i 1950-tallets orkestre ledet av Kjell Karlsen, Rowland Greenberg, Ditlef Eckhoff og Kåre Grøttum. Han spilte i Kringkastingsorkestret (1970–77), Oslo Blåsesolister (71-73), Radiostorbandet (1964–90), Oslo Filharmoniske Orkester (1966–68), i Ny Musikks ensemble og i orkestergraven ved Nationaltheatret (67-78).
Med Bernt Anker Steen på trompet ledet han egen kvintett (1969–89) med Roy Hellvin på piano, Erik Amundsen på bass og Svein-Erik Gaardvik på trommer. Bergersen har også ledet andre sammensetninger, også i andre stilarter enn jazz, blant annet saksofonkvartetter og senest Harald Bergersen kvartett med Bjørn Pedersen/Sture Janson på bass, Arild Berger på piano og Olav Gustafsson på trommer. Han har spilt i Conversations (81-82), Dean Machine (85-89), Modern Jazz Clarinet HB (86-89), i Big Chief Jazzband (1991–), med Halvard Kausland og medvirket på innspillinger med Per Husby Septett (2003), Per Nyhaug Storband, Monica Borgen/Eivin Sannes og Atle Hammer (1988).
En samleplate med hans verker ble utgitt på Portrait of a norwegian jazz artist (Gemini Records, 2001). Bergersen har vært engasjert som lærer i klarinettspill ved Norges musikkhøgskole (1977–).
Marmor

Marmor (gresk: marmaros, «skinnende stein») er en metamorf bergart som hovedsakelig består av mineralet kalsitt (en krystallinsk form for kalsiumkarbonat CaCO3), som betyr at steinen inneholder mye kalsium, karbon og oksygen. Steinen har en utstrakt bruk som materiale til skulpturer og bygninger, og har i tillegg en mengde andre bruksområder. Det er også store forekomster av marmor i Norge.
Innen kunsthistorie og arkeologi brukes marmor som betegnelse også på andre steinarter som brukes i skulptur og arkitektur, inkludert sandstein og granitt. Det er mange marmortyper hver med tydelige overflateegenskaper, tekstur og farge, inkludert Creole, Carrara, Parian, Yule, Vermont, Pentelic og Etowah-marmor, blant mange andre.
Marmor dannes når de sedimentære bergartene kalkspat eller dolomitt smelter og siden forsteines igjen, noe som betyr at marmor er en metamorf bergart. Utgangspunktet kan for eksempel være avsetninger på havbunnen av skjell og skalldyr som er forsteinet til kalkstein. Temperaturen og trykket som er nødvendig for å danne marmor ødelegger vanligvis eventuelle fossiler og sedimentær tekstur i den opprinnelige steinen.
Farger
Noen historisk viktige typer av marmor har navn etter steinbruddets beliggenhet:
Den berømte italienske marmoren fra Carrara er helt hvit og har sin opprinnelse som kalkspat. Den har vært brukt til marmorskulpturer siden oldtiden. Marmor har vært favorittmaterialet til greske og romerske billedhoggere og arkitekter, og er blitt et kulturelt symbol for tradisjon og forfinet smak. I folketradisjonen assosieres marmor med det astrologiske tegnet tvillingene. Ren hvit marmor er også symbol på renhet, udødelighet og står for suksess i utdanning.
Liste over norske middelalderkirker i stein

Liste over norske middelalderkirker i stein omfatter 159 kirker og 3 kapeller, slik dette er dokumentert i rapporten Norske steinkirker fra middelalderen, utgitt av KA i 2021.
Det ble bygget rundt 300 steinkirker i Norge i middelalderen av i alt rundt 1300 kirker. De fleste av disse ble satt opp i årene 1150–1250, og man regner med at byggeboomen ble utløst av at Nidaros erkebispedømme ble opprettet i 1152/1153.
Den største av kirkene er Nidarosdomen. De fleste er små kirker bygget i romansk stil rundt om på bygdene. Mest tallrike er de i Hordaland, Vestfold og Østfold. De nordligste av middelaldersteinkirkene er Bodin kirke i Bodø, Steigen kirke i Salten og Trondenes kirke i Harstad. Stortinget har vedtatt at alle middelalderkirkene i stein skal være i god stand til Stiklestad-jubileet i 2030.
Bjørn Bandlien

Bjørn Bandlien (født 1972) er en norsk sakprosaforfatter og professor i historie ved Universitetet i Sørøst-Norge. Han tok hovedfag ved Universitetet i Oslo (1998) og ble dr.philos. samme sted (2005). Han har middelalderhistorie som sitt spesialfelt.
I 2012 utgav han en biografi om dronning Eufemia. Han ble tildelt Sverre Steen-prisen for 2012. Ifølge juryen fikk han den for sin «biografi om Olav Kyrre og for sin artikkelserie i Klassekampens spalte Kringla Heimsins, som også resulterte i bokutgivelsen Sagaspor»
Lilli Gjerløw

Lilli Gjerløw (født 19. juni 1910 i Nord-Audnedal, død 4. desember 1998 i Oslo) var en norsk arkivar og skrifthistoriker, ekspert på analyse og datering av fragmenter fra liturgiske skrifter.
Etter examen artium 1929 i Arendal der hun vokste opp studerte hun ved Det Kongelige Frederiks Universitet og i tre år ved École Nationale des Chartes i Paris, hvor hun oppnådde tittelen archiviste-paléographe i 1935, altså arkivar innen paleografi (gamle skriftarter). Hun jobbet så ved Kjeldeskriftinstituttet 1935–80 med Oluf Kolsrud som hadde etablert det i 1922 og var hennes sjef frem til sin død i 1945.
Gjerløw var ofte i andre arkiver, som i Vatikanbiblioteket 1937. Hun fortsatte Kolsruds utredninger fra Nidarosdomen og tilskyndet Helge Fæhn til å utgi Manuale norvegicum (Presta handbók) i 1962. Det ble bind 1 av Libri liturgici provinciae Nidrosiensis medii aevi. Selv ga hun ut Ordo Nidrosiensis Ecclesiae (Orðubók) og Antiphonarium Nidrosiensis Ecclesiae som henholdsvis bind 2 og 3 i samme serie.
Hun ble dr.philos. 1962 med avhandlingen Adoratio Crucis. The Regularis Concordia and the Decreta Lanfranci, altså reglene for engelske klostre fra 970.
Gjerløw oversatte også mange skjønnlitterære bøker til norsk. Hun var en tid gift med Albert Lange Fliflet (1908–2001) som i 1967 utga Kalevala på norsk. Morgenbladets redaktør Olaf Gjerløw var hennes søskenbarn.
Per Sveaas Andersen

Per Sveaas Andersen (født 18. november 1921 i Skoger, død 4. mai 2014 i Oslo) var en norsk historiker. Andersen studerte ved Universitetet i Oslo da det ble stengt etter Aula-brannen i 1943. Han flyktet deretter til Sverige hvor han ble til frigjøringen og fulgte Reservepolitiet tilbake til Norge. Andersen fortsatte studiene etter frigjøringen og avsluttet med et studieopphold i USA hvor han avla hovedfagseksamen i historie i 1953.
Sveaas Andersen var professor i historie ved Universitetet i Oslo. Hans fagfelt var tidlig norsk middelalder, og han har særlig arbeidet med vikingtidens historie. Hans doktoravhandling omhandlet historikeren Rudolf Keyser.
Katedral

En katedral er den kirken hvor en biskop har sitt sete, og dermed hovedkirken i et bispedømme. På norsk brukes helst ordet domkirke om slike kirker, men også dom, bispestol, bispesete og katedralkirke er dekkende uttrykk. Ordet katedral kommer fra gresk καθέδρα via latin cathedra, som betyr «trone» eller «stol». Den tidligste bruk av ordet er kjent fra Tarragona i 516, der biskopens kirke omtales som ecclesia cathedralis (kirken der biskopen har sin stol). Stolen eller setet det refereres til har sammenheng med at biskopen hadde en egen stol stående i koret. Dette må sees i sammenheng med at visse kirkelige handlinger bare kan utføres av en biskop i en katedral/domkirke.
Ordet katedral brukes også ofte om store og prestisjefylte kirker, noe som ikke er korrekt. I bispedømmet Roma er det Laterankirken som er pavens katedral, men det pavelige kapellet Peterskirken blir ofte oppfattet som byens hovedkirke.
Opprinnelig ble en katedral betjent av biskopen, men utover i middelalderen vokste de andre oppgavene biskopene måtte ta seg av, og ansvaret måtte overlates til andre. De liturgiske tjenester i katedralen ble derfor mer og mer overlatt til prester. Der det var mange prester involvert ble disse ofte skilt ut i et kapittel (eller domkapittel), med egne plikter og rettigheter (kanniker eller domkapitularer).
Den første katedralen på norsk grunn var Nidarosdomen i Trondheim, hvor byggingen startet omkring år 1070. Men også på Orknøyene, en tidligere norsk øygruppe, startet Norge byggingen av en katedral i 1137, St. Magnuskatedralen i Kirkwall.
I Den norske kirke omtales de 11 bispesetene oftest som «domkirker», selv om også ordet katedral er i bruk. Presten som har hovedansvaret ved en domkirke kalles «domprost».
I den Romersk-katolske kirke omtales katedraler oftest som katedraler, selv om ordet «domkirker» også er i bruk, bl.a. i Skandinavia. I Norge finnes følgende romersk-katolske domkirker:
Historikk for prosti og prestegjeld

Historikk for prosti og prestegjeld er en oversikt og historikk for prostier og prestegjeld fra middelalderen til moderne tid.
Aker herred og prestegjeld tilhørte Akershus amt og senere Akershus fylke inntil det inngikk i Oslo fra 1. januar 1948.
Stavanger bispedømme var en av De fem historiske bispesetene i Norge, med bispesete i Stavanger, utskilt fra Bjørgvin 1125.
På grunn av den lange reiseveien for bispevisitas fra bispesetet i Stavanger til Hallingdal og Valdres prosti, ble dette prostiet ved kgl.res. av 10. april 1631 permutert, dvs. "ombyttet" med Øvre Telemark prosti som tilhørte Oslo stift. Gjeldende fra 20. april s.å, ble følgelig Hallingdal og Valdres lagt til Oslo, mens Øvre Telemark ble overført til Stavanger stift.
Ved kongelig rescript av 6. mai 1682 ble det bestemt at Christianssand skulle bli stiftstad i både verdslig og geistlig henseende:
Ved "Lov om Deling af Christiania Stift" av 22. juli 1863 ble Nedre Telemark og Bamble prosti, og tilsvarende fogderi, overført til Christianssands Stift, gjeldende fra 1. januar 1865.
Christiansand bispedømme ble opprettet 1. januar 1682, ved flyttingen av bispesetet fra Stavanger til Christiansand.
Stavanger bispedømme ble gjenopprettet 1. januar 1925, ved delingen av Agder bispedømme.
Årstallene angir når prostiet eller prestegjeldet ble etablert, evt. også når det opphørte, mens markerer at prostiet eller prestegjeldet har sin opprinnelse fra katolsk tid. Prestegjeld i fet skrift angir at det også var eller er prostesete.
Formannskapslovene innførte lokalt selvstyre i landets byer og prestegjeld, samt enkelte kirkesogn. I raden 1838 er alle kommunene som ble etablert i 1838 oppført, med bakgrunn for at det ble eget formannskapsdistrikt. Kommuner markert med angir at det var eget prestegjeld, eget kirkesogn, kjøpstad og ladested i 1838.
Sankt Olav domkirke (Oslo)

Sankt Olav domkirke er katedralen til Oslo katolske bispedømme, og sognekirke for St. Olav menighet i Oslo.
Da man bygde den katolske kirken på Hammersborg, rett ved Vår Frelsers gravlund, lå den i landlige omgivelser utenfor selve byen. Arbeidet ble finansiert med private gaver og innsamlinger i utlandet. Den mest generøse enkeltgiveren var dronning Josefine, som selv var katolikk.
Kirken ble innviet 24. august 1856. Ettersom det ikke var noen biskop i landet, kunne den ikke vigsles, så dette ble ikke gjort før i 1896 (8. august).
Den ble oppgradert til domkirke da Oslo katolske bispedømme ble gjenopprettet i 1953. Den er den andre katolske domkirken i Oslo.
Den første var St. Hallvards domkirke, som ble oppført under kong Sigurd Jorsalfare i første halvdel av 1100-tallet i romansk stil og utvidet flere ganger i gotisk stil. Den opphørte som katolsk domkirke ved reformasjonen i 1537. Etter bybrannen i 1624 forfalt den, men ble opprettholdt som menighetskirke for Christiania til den nye Hellig Trefoldigheds kirke ble ferdig i 1639. Den ble til slutt revet i 1667, og steinene i murverket ble brukt til arbeider på Akershus festning.
Ivar Aasen hadde Vår Frelsers kirke som sin faste kirke, men gikk også ganske ofte i «Katholsken», som han kalte Sankt Olavs kirke. Hans elev og venn Ludvig Daae omtalte sistnevnte som «uden Sammenligning den smukkeste Kirkebygning i Christiania».
Erlend av Færøyene

Erlend av Færøyene (på færøysk Erlendur eller Ellindur, født i eller nær Bergen, dødsdato tradisjonelt angitt som 13. juni 1308 i Kirkjubøur) var en katolsk biskop. Han var biskop i Kirkjubøur bispedømme på Færøyene fra 1269 til 1308.
Erlend var domherre og lærer i Bergen, og ble i januar 1269 vigslet til biskop på Færøyene. Han spilte både i kirken, og også i politisk henseende, en viktig rolle på Færøyene og i Norge. Han var eksempelvis en av de syv biskopene som overvar kroningen og edsavleggelsen av Eirik Magnusson (Erik prestehater) den 25. juli 1280 i Bergen.
Erlend holdt til i Kirkjubøargarður, like ved domkirken Ólavskirkjan. Han startet senere byggingen av den gotiske Magnuskatedralen, også beliggende i Kirkjubøur, men det ser ikke ut til at denne noen gang ble ferdigstilt.
Erlend er med svært stor sannsynlighet den som skrev Færøyenes eldste bevarte dokument, Fårebrevet (Seyðabrævið), i 1298. Brevet omhandler landbruksbestemmelsene for Færøyene, og er også en viktig kilde til forståelse av middelalderens betalingssystemer. Dessuten er Fårebrevet viktig da mange færøyske bygder kan aldersbestemmes som eldre enn år 1298. Mange av Fårebrevets bestemmelser har vært gjeldende helt opp til moderne tid. Juridisk var det et supplement til den norske yngre gulatingslov (landslov) fra 1274 av Magnus Lagabøte.
I Erlends tid som biskop ble kirkens eiendommer betraktelig utvidet, noe som skapte forargelse i blant færøyingene. Det sies derfor at en gruppe rasende færøyinger tok livet av Erlend utenfor Ólavskirkjan den 13. juni 1308.
Men brev sendt til hans kolleger i Bergen, Skålholt (Sør-Island) og Garðar bispedømme (Grønland) tyder på at han var i live 22. juni samme år. Da kan det være at Erlend døde i fjellene i nærheten av Kirkjubøur.
Det er også hevdet at han dro tilbake til Norge og døde der. Uansett er Erlend gravlagt i Kirkjubøur.
Erlends lik ble undersøkt av biskop Jon I den tyske i 1420, med konklusjon om at han var å regne som helgen. Erlend er sjelden regnet som en av de norske helgenene (om han er regnet med i det hele tatt), til tross for sin bakgrunn, men heller som den eneste færøyske.
Det finnes en skulptur av ham på Nidarosdomens vestfront.
Fotokrom

Fotokrom eller fotokromtrykk er en litografisk teknikk for kolorering av fotografier fra svarthvitt negativfilm og deretter trykking av disse. Betegnelsen kan brukes både om metoden og den ferdige reproduksjonen.
Prosessen ble utviklet av Hans Jakob Schmid (1856–1924) for sveitsiske Orell Füssli, et trykkeri med historie tilbake til 1500-tallet. Füssli opprettet selskapet Photochrom Zürich, som senere ble til Photoglob Zürich AG, og begge selskapene finnes den dag i dag. Fra midten av 1880-tallet ble prosessen lisensiert til andre selskaper, som Detroit Photographic Company i USA og Photochrom Company i London. Forotokrom-prosessen var mest populær på 1890-tallet, da teknologien for ekte fargefotografi var under utvikling, men fremdeles ikke moden for kommersielt bruk, men prosessen var også populær utover 1900-tallet. Etter andre verdenskrig ble prosessen fremdeles brukt til å trykke plakater og kunstreproduksjoner, og den siste fotokrom-trykkeren opererte frem til 1970.
Først blir en kalksteinstavle, en såkalt «litostein» (litografisk stein), belagt med et tynt lag lys-følsomt belegg bestående av renset bitumen løst i benzen. Et snudd raster-negativ trykkes mot belegget og utsettes for dagslys i 10-30 minutter om sommeren, eller opptil flere timer om vinteren. Bitumen-belegget hardner og blir mer motstandsdyktig mot vanlige løsemidler når det utsettes for lys, og uherdet bitumen fjernes typisk med terpentin. Denne prosessen må gjentas med en ny stein for hver farge. Hver stein retusjeres så manuelt for å fjerne områdene av bildet som ikke skal trykkes med den gitte fargen. Steinene brukes til å suksessivt påføre hver farge i en vanlig fargelitografiprosess. Det var ikke uvanlig at 10-15 steiner ble brukt for ett bilde.
Galleriet viser fotokromtrykk av motiver fra Norge på 1890-tallet, hentet fra samlingene i Library of Congress i USA. Noen av de kolorerte fotografiene her er renset og fargejustert siden.
FlyViking

FlyViking AS var et norsk regionalt flyselskap med hovedkontor på Lyngseidet i Troms og hovedbase i Tromsø. FlyViking hadde regionale flyvninger i Nord-Norge, samt flyvninger til/fra Trondheim. I tillegg fløy selskapet en kort periode ruten Oslo-Ørland.
I desember 2017 ble det kjent at FlyViking innstiller driften etter manglende økonomiske resultater. Siste flyvning gikk 12. januar 2018.
FlyViking ble etablert i mars 2016, men var grunnlagt i 1989 som Lofotfly. Selskapet ble omdøpt til Fly Taxi Nord i 2000, og fløy da Piper PA-31 fly, både frakt og passasjerer. I november 2015 kjøpte Ola O.K Giæver jr. selskapet og gav det navnet FlyViking.
Ola Giæver ble sagt opp fra Widerøe i april 2015, etter uenigheter innad selskapet. Han gikk til rettssak fordi han mente han var usaklig oppsagt, men tapte saken mot Widerøe i Salten tingrett. Dette førte til at han ville starte sitt eget flyselskap og konkurrere mot Widerøe på kortbanenettet i Norge.
I 2016 deltok FlyViking, sammen med Danish Air Transport, i anbudsrunden om en femårskontrakt på kortbanenettet i Nord- og Midt-Norge mot Widerøe. FlyViking startet med kommersielle flyvninger i Nord-Norge 27. mars 2017, med rutene Tromsø–Bodø, og Tromsø–Hammerfest.
FlyViking hadde følgende fly:
Tore O. Sandvik

Tore Onshuus Sandvik (født 1969) er en norsk politiker (Ap) fra Trondheim. Den 4. februar 2025 ble han Norges forsvarsminister. Han har tidligere vært statssekretær og konstituert klima- og miljøminister i Andreas Bjelland Eriksens foreldrepermisjon.
Sandvik var fylkesordfører i Sør-Trøndelag fra 2003 til sammenslåingen av Trøndelagsfylkene i 2018, deretter fylkesordfører i Trøndelag frem til 2023.
Sandvik er oppvokst på Kolstad i Trondheim. Han gikk Heimdal videregående skole og studerte ved NTNU.
Sandvik meldte seg inn i AUF i 1987, og ble valgt til leder i AUF i Sør-Trøndelag i 1990. Han var blant EU-motstanderne i Arbeiderpartiet og kom til å stå Trond Giske nært. Sandvik var ungdomssekretær i LO i Sør-Trøndelag fra 1995 til 2000 og visepresident i ungdomsorganisasjonen til Den europeiske faglige samorganisasjon.
Sandvik var statssekretær i Nærings- og handelsdepartementet under den første Stoltenberg-regjeringen fra 2000 til 2001. Han hadde et særlig ansvar for IT-politikken.
Han var strategidirektør i IT-selskapet Extend AS i Trondheim fra 2002 til 2003.
Han var medlem av Sør-Trøndelag fylkesting og fylkesutvalg fra 1999 og fylkesordfører fra 2003. Han var allerede den gangen tilhenger av å slå sammen Sør- og Nord-Trøndelag og Nordmøre til én administrativ enhet.
Som fylkesordfører var Sandvik særlig opptatt av regional næringspolitikk, og var blant initiativtagerne til et næringspolitisk regionssamarbeid med Kina og det bedriftsrettede programmet «Innflagging Trøndelag». Han har også arbeidet med å styrke samarbeidet mellom myndighetene og NTNU, SINTEF og næringsliv i Trøndelag.
Ved sammenslåingen av Trøndelagsfylkene i 2018 ble han på nytt valgt til fylkesordfører. Han stilte ikke til gjenvalg ved fylkestingsvalget i 2023, etter 20 år som fylkesordfører.
Arctic Cathedral

Tromsdalen Church or the Arctic Cathedral (Norwegian: Tromsdalen kirke, Ishavskatedralen) is a parish church of the Church of Norway in Tromsø Municipality in Troms county, Norway. It is located in the Tromsdalen valley on the east side of Tromsø. It is the church for the Tromsøysund parish, which is part of the Tromsø domprosti (arch-deanery) in the Diocese of Nord-Hålogaland. The modern concrete and metal church was built in a long church style in 1965 using plans drawn up by architect Jan Inge Hovig. The church seats about 600 people.
The official name Tromsdalen Church, the church is commonly nicknamed the Ishavskatedralen which means "The Cathedral of the Arctic Ocean," or simply the "Arctic Cathedral." Despite its nickname, it is a parish church and not, in fact, a cathedral as it is commonly called.
The church was designed by architect Jan Inge Hovig and is built mainly of concrete. The main contractor for the construction was Ing. F. Selmer A/S Tromsø. The church is one of the most notable churches in Tromsø due to its design. However, Tromsø does have other churches of interest, such as the Protestant Tromsø Cathedral, which is noted for being the only wooden cathedral in Norway, and the Catholic Cathedral of Our Lady, Tromsø.
The groundbreaking of the church was on 1 April 1964, and it was completed in 1965. The new church was consecrated on 19 November 1965 by Bishop Monrad Norderval. The church is built out of cast-in-place aluminium-coated concrete panels. The shape of the church is believed to be a reference to the nearby twin-peaked island of Håja.
In 1972, a glass mosaic titled "The Return of Christ" was added to the eastern side, made by Victor Sparre. The church acquired an organ built by Grönlunds Orgelbyggeri in 2005, with three manuals, pedals, 42 stops, and 2940 pipes. It replaced the old opus nr. 12 organ delivered by Vestlandske Orgelverksted, Hareid, which had 22 voices and 124 keys.
Trondenes Church

Trondenes Church (Norwegian: Trondenes kirke) is the northernmost medieval stone church of Norway and the world's northernmost surviving medieval building. It is a parish church of the Church of Norway in Harstad Municipality in Troms county, Norway. It is located on the northern edge of the town of Harstad. It is the main church for the Trondenes parish which is part of the Trondenes prosti (deanery) in the Diocese of Nord-Hålogaland. The white, stone church was built in a long church style around the year 1435 using plans drawn up by an unknown architect. The church seats about 300 people.
Though frequently referred to as a 13th-century church, dating based on dendrochronology places its completion shortly after 1434. Compared to the other ten north Norwegian medieval stone churches, Trondenes Church is well preserved, the exterior condition still close to the original state. The nave is 22.6 metres (74 ft) long and the chancel is 13.5 metres (44 ft), making it one of the largest medieval churches of rural Norway. In the late Medieval period, Trondenes served as the main church centre of Northern Norway.
The church is best known for its rich decorations, including three gothic triptychs, one of which was earlier attributed to the German Hanseatic artist Bernt Notke, although modern art historians now doubt the attribution. The baroque pulpit is equipped with an hourglass to allow the minister to time long sermons. The organ dates from the late 18th century. In the choir section, one can see remnants of medieval frescoes.
The present church is presumably the third church on the site, the first stave church was likely built on the site during the 11th century, followed by another building in the 12th century. The second church was fortified with stone walls and ramparts, remnants of which can still be seen around the church today. The present stone church was built around the year 1435. The church bells once hung from a turret but, as the turret has long since been demolished, the bells now ring from a small tower in the graveyard.
In 1814, this church served as an election church (Norwegian: valgkirke). Together with more than 300 other parish churches across Norway, it was a polling station for elections to the 1814 Norwegian Constituent Assembly which wrote the Constitution of Norway. This was Norway's first national elections. Each church parish was a constituency that elected people called "electors" who later met together in each county to elect the representatives for the assembly that was to meet at Eidsvoll Manor later that year.
Trondheim Cathedral School

Trondheim Cathedral School (Norwegian: Trondheim katedralskole, Latin: Schola Cathedralis Nidrosiensis) is an upper secondary school located next to the Nidaros Cathedral in the center of Trondheim, Norway.
There is great dispute regarding the actual founding date of the Trondheim Cathedral, but the most common theory is that the school was founded in approximately 1152 and is hence the oldest school in Norway. The oldest part of the present school is the Harsdorff building (Munkegata 8), which was completed in 1786. The building is named after its designer Caspar Harsdorff, a royal Danish architect. Originally though, the school's design was submitted by a local architect/organist/fireman, but upon review by the Danish king it was turned down and his royal architect assigned with designing the school. It was funded by Thomas Angell (1692–1767), a Trondheim merchant. Festival Hall on the second floor has two marble reliefs by noted Danish sculptor Bertel Thorvaldsen (1770–1844). In 1920, the school underwent a major expansion, with buildings designed by Norwegian architect Carl J. Moe (1889–1942).
Trondheim Cathedral School offers three programs: study specialized education programs, education programs for music, dance and drama as well as media and communication. The school has a separate dance and music program, offers Latin courses and the IB Diploma course for local students who want to travel abroad or for international students who move to the city. The school is part of UNESCO's Associated Schools Project Network (ASPnet.) In addition, the school has an international program, where the study course is structured so that students take the first and the third school year at Trondheim Cathedral School, while they take their second school year in Norfolk, England.
63°25′43″N 10°23′46″E﻿ / ﻿63.4286°N 10.3961°E﻿ / 63.4286; 10.3961
St. Olav's Cathedral, Trondheim

The St. Olav's Cathedral (Norwegian: St. Olav domkirke) is the church home to the Prelature of Trondheim, belonging to the Catholic Church in Norway.
It is built on the foundations of a cathedral designed by architect Per Kartvedt that was consecrated in 1973 to serve as the new church of the Vicariate of Trondheim.
In 1979 it was elevated from Rome to the status of cathedral, while the vicarage was converted into a prelature.
Bishop Bernt Ivar Eidsvig initiated a committee to plan a new cathedral in 2009 and the year after the architectural firm Eggen Arkitekter AS got the assignment. The previous church was demolished on 25 May 2014. The new church was finished in November 2016.
63°25′31″N 10°23′33″E﻿ / ﻿63.4253°N 10.3925°E﻿ / 63.4253; 10.3925
Lade, Trondheim

Lade (Old Norse: Hlaðir) is a neighborhood in the city of Trondheim in Trøndelag county, Norway. It is in the borough of Østbyen in Trondheim Municipality, just northeast of the city centre of Midtbyen and north of the Lademoen neighborhood. Lade is located on a peninsula bordering the Trondheimsfjord, an important waterway dating back to the Viking Age. It is the site of the historic Lade estate (Lade gaard) and of Lade Church (Lade kirke), which dates to around 1190.
Historically, the Lade estate (Lade Storgård i Trondheim) was the seat of the Jarls of Lade (Ladejarler), a dynasty of rulers of Trøndelag and Hålogaland who were influential from the 9th century to the 11th century. The Lade estate then became crown property and sometime in the Middle Ages passed into the control of Bakke Abbey. After the abbey was dissolved in 1537 during the Reformation, the estate crown property once again.
The present farm buildings on the Lade estate were erected in 1811 at the direction of Hilmar Meincke Krohg. The farm was purchased by the city of Trondheim in 1917. From 1922 until 1960, it was the site of the Norwegian College of Teaching in Trondheim, now Norwegian College of General Sciences. In 1992, the farm was acquired by the Reitan Group. The buildings were restored and became their headquarters in 1995.
Another former estate at Lade, Ringve gård, is now the Ringve Museum, the national museum of music. Ringve Botanical Garden is also at Lade.
The Norwegian University of Science and Technology formerly had a campus at Lade; the buildings have been repurposed.
Most of Lade is now suburban housing, superstores, industry, and some recreational areas, and is zoned for high car access. There are two secondary schools: Ladejarlen Secondary School and Ringve Secondary School, and a primary school, Lade School Other institutions located at Lade include the shopping centre City Lade and the Norwegian Geological Survey.
Lade has one of the few beaches in Trondheim. It has become a popular area with high housing prices.
Lade is connected to Lademoen by the Nordland Line, but only two stations offer services to Lade: Haakon VII Ave and Rotvoll. In 1958, the Ladelinjen tramway was built from Lade to Prinsensgate, but in 1988 the line was closed with the rest of the Trondheim Tramway because the city of Trondheim did not have adequate funding to keep it going. Some sections have not been removed and can still be seen.
Lade has many locally famous people living in it. Footballer Per Ciljan Skjelbred grew up there and built a house there. The multi-millionaire members of the Reitan family also live there.
List of cities in Germany by population

As defined by the German Federal Institute for Research on Building, Urban Affairs and Spatial Development, a Großstadt (large city) is a city with more than 100,000 inhabitants. As of today, 80 cities in Germany fulfill this criterion and are listed here. This list refers only to the population of individual municipalities within their defined limits, which does not include other municipalities or suburban areas within urban agglomerations or metropolitan areas.
The following table lists the 80 cities in Germany with a population of at least 100,000 each on 31 December 2021, as estimated by the Federal Statistical Office of Germany. A city is displayed in bold if it is a state or federal capital, and in italics if it is the most populous city in the state. The table below contains the following information:
Schwerin is the only state capital not listed.
Trondheim Region

The Trondheim Region (Norwegian: Trondheimsregionen) is a statistical metropolitan region in the county of Trøndelag in Norway. It is centered in the city of Trondheim.
The new limited-access road to Orkdal Municipality, a part of European route E39, was completed on 30 June 2005, shortening the driving time between Trondheim and Orkanger with some 15 minutes, adding Orkdal to the region.
Although rarer, there is also some commuting from Rennebu Municipality, Levanger Municipality, and Frosta Municipality.
63°26′N 10°22′E﻿ / ﻿63.433°N 10.367°E﻿ / 63.433; 10.367
Sport Club Juiz de Fora

Sport Club Juiz de Fora é um clube brasileiro de futebol, com sede na cidade de Juiz de Fora, no estado de Minas Gerais. Suas cores são o verde e o branco. Manda seus jogos no Estádio Doutor José Procópio Teixeira que tem capacidade para 6.500 torcedores.
É conhecido como Sport Club Juiz de Fora, disputou a divisão principal do Campeonato Mineiro em 1987, e tem como rivais o Tupi Football Club e o Tupynambás Futebol Clube, clubes da mesma cidade. Atualmente, o time profissional não está em atividade.
Fundado em 1916, o Sport Club surgiu a partir de outro clube de Juiz de Fora: a Sociedade Recreativa Comercial Clube. Em uma das assembleias do Comercial, foi criado o setor esportivo do clube, denominado Sociedade Esportiva do Comercial Clube.
Necessitando de um local para a sede, os responsáveis pelo clube então procuraram o presidente da Câmara Municipal, Sr. José Procópio Teixeira (que empresta o nome ao atual estádio do Sport Club JF), o qual era proprietário de um terreno próximo ao Largo do Riachuelo, para propor o aluguel do terreno.
Com a sede alugada, foi convocada uma assembleia na qual ficou determinado que a Sociedade Esportiva do Comercial Clube passaria a se chamar Sport Club Juiz de Fora, uma sociedade independente do Comercial Clube, embora ainda dispondo da sede do Comercial.
O Estádio Doutor José Procópio Teixeira, de propriedade do Sport Club de Juiz de Fora começou a ser erguido a partir da fundação da agremiação em 1916. Em sua segunda fase, foi construída uma sede-arquibancada. A obra, executada por José Procópio Teixeira Filho, foi inaugurada em primeiro de maio de 1921, com a visita do time do Botafogo do Rio de Janeiro.
O prédio possuía dois pavimentos: no térreo, havia salões de reunião, secretaria, bar, vestiários e instalações viárias. No andar superior, estavam as arquibancadas com capacidade para 3 mil pessoas. Um rinque de patinação e uma quadra de tênis também foram erguidos.
Já em 28 de setembro de 1947, tem início a terceira fase de conquistas do clube, com a inauguração do Estádio Doutor José Procópio Teixeira, na Avenida Rio Branco, nº 1.303. A sede social já havia sido inaugurada sete anos antes. À frente desta nova época, estava o presidente Francisco Queiroz Caputo, que durante 55 anos consecutivos foi presidente do clube. Um verdadeiro recorde mundial.
Atualmente o estádio possui 6.500 lugares, muito longe do número idealizado ao longo das obras: o desejo na época era para que o local tivesse capacidade para 50 mil pessoas, o que faria do estádio o maior do Brasil, em 1947.
A primeira diretoria do Sport Club JF ficou assim estabelecida:
Campeão Invicto OBS: Em 1968, houve uma competição comemorativa do jubileu de ouro da LDJF - Liga de Desportos de Juiz de Fora.
Paço Municipal de Juiz de Fora

Paço Municipal, conhecido também como Repartições Municipais, é uma prédio que abrigou a prefeitura da cidade brasileira de Juiz de Fora entre 1918 e 1997. De estilo eclético e características neoclássicas, é considerado um dos mais importantes e distintos marcos arquitetônicos da cidade.
O edifício foi tombado pelo patrimônio histórico em 1983, e apesar de deixar de sediar a prefeitura no final da década de 1990, continuou a acolher órgãos administrativos do município.
O prédio situado na esquina das ruas Direita e da Califórnia (respectivamente as atuais Avenida Rio Branco e rua Halfeld) foi adquirido pela administração pública de Juiz de Fora em 1852 para abrigar a câmara municipal e a cadeia local. Esta construção foi demolida por volta de 1915 para dar lugar ao paço municipal.
Projetado pelo arquiteto Rafael Arcuri, o núcleo original do imóvel, voltado para a Avenida Rio Branco, foi concluído em 1918. O edifício tomou o formato como é conhecido hoje em 1934, quando a fachada lateral foi ampliada. Uma última ampliação ocorreu em 1944 na parte interna, e o prédio foi enfim finalizado conforme o projeto de Arcuri.
O Paço Municipal foi tombado pelo município em 19 de janeiro de 1983. Deixou de abrigar a prefeitura em 1997, que passou para um nova sede, no antigo prédio da Rede Ferroviária Federal, situado na Avenida Brasil, 2001, onde funciona também a empresa MRS Logística, no Conjunto Arquitetônico Tancredo Neves. Desde então, o Paço têm sido utilizado por diversos órgãos públicos, como a Fundação Cultural Alfredo Ferreira Lage (Funalfa), o serviço de atendimento da prefeitura JF Informação e a sala de projeção de filmes Anfiteatro João Carriço.
TV Integração Juiz de Fora

TV Integração Juiz de Fora é uma emissora de televisão brasileira sediada em Juiz de Fora, cidade do estado de Minas Gerais. Opera no canal 5 (30 UHF digital) e é afiliada à TV Globo. É uma das cinco emissoras da Rede Integração, sediada em Uberlândia, e atualmente cobre 102 municípios. A emissora tem seus estúdios localizados no bairro Mariano Procópio, e sua antena de transmissão está no alto do Morro do Imperador.
A emissora foi criada em 14 de abril de 1980 com o nome de TV Globo Juiz de Fora. O fundador da emissora foi Roberto Marinho.
Em 1998, como parte do "Projeto Regional do Futuro", a Rede Globo passa a investir na regionalização de seu jornalismo através de suas afiliadas espalhadas pelo país.
No entanto, cinco anos após a regionalização, em 2003, a Rede Globo opta por vender suas afiliadas instaladas no interior a empresários ou grupos dispostos a administrá-las. Desta forma, a TV Panorama passa, então, ao controle do empresário Omar Rezende Peres, que também conquista a concessão de uma emissora de rádio e cria um jornal impresso em Juiz de Fora.
Em 2007, a Rede Integração adquiriu parte da TV Panorama, afiliada Globo de Juiz de Fora, expandindo a empresa também para a Zona da Mata, controlando assim 4 das então 8 emissoras da Rede Globo em Minas Gerais e se tornando a maior empresa de comunicação do interior mineiro.
Em 8 de fevereiro de 2012, a Rede Integração, cujo proprietário é Tubal de Siqueira e Silva, anunciou a compra dos 50% restantes da TV Panorama. Com isso, a Rede Integração passou a ser a única possuidora dos direitos de transmissão na Zona da Mata, Campo das Vertentes e Serra da Mantiqueira.
Hoje, a emissora é conhecida como TV Integração Juiz de Fora e continua a fornecer uma programação de qualidade para seus telespectadores, produzindo e exibindo vários programas locais, além de retransmitir a programação nacional da Rede Globo.
A emissora iniciou suas transmissões digitais em 27 de maio de 2013, através do canal 30 UHF, para Juiz de Fora e áreas próximas.
Com base no decreto federal de transição das emissoras de TV brasileiras do sinal analógico para o digital, a TV Integração Juiz de Fora, bem como as outras emissoras de Juiz de Fora, cessou suas transmissões pelo canal 5 VHF em 17 de dezembro de 2018, seguindo o cronograma oficial da ANATEL.
Companhia de Gás de Minas Gerais

A Companhia de Gás de Minas Gerais (GASMIG) é uma empresa pública responsável pela distribuição do gás em Minas Gerais.
Criada em 15 de julho de 1986 como uma unidade de negócios da Companhia Energética de Minas Gerais (CEMIG) com o objetivo de ser uma alternativa energética para o estado.
As primeiras atividades da companhia foi a distribuição de biogás, que era extraído da usina que existia no aterro sanitário de Belo Horizonte. Eram atendidos clientes comerciais próximos à usina, bem como de taxistas e veículos pertencentes à frota da CEMIG. Anos depois, a usina foi desativada devido ao esgotamento do biogás.
Em 1992, a GASMIG passou a atender consumidores do segmento industrial por meio da distribuição do gás disponibilizado pela Refinaria Gabriel Passos (REGAP), em Betim. Inicialmente, eram atendidas 10 empresas dos centros industriais de Betim, Contagem e Belo Horizonte, para onde eram enviados cerca de 100 mil m³/dia de gás natural.
Em 1993, o Governo de Minas Gerais assinou o contrato de concessão da distribuição de gás natural (renovado em 2015).
Em 1995, foi construída a primeira rede de distribuição de gás natural da empresa para atender à cidade de Juiz de Fora, na Zona da Mata, por meio da ligação com o gasoduto de transporte da Petrobras, vindo da Bacia de Campos, no Rio de Janeiro (Gasbel).
Em 1998, a GASMIG entrou no segmento do Gás Natural Veicular (GNV), atendendo os postos de combustíveis para automóveis.
Em 2001, passou a fornecer gás natural para a produção de energia elétrica à Usina Termelétrica de Juiz de Fora e para Usina Termelétrica de Ibirité.
Em 2004, 40% do capital social da Gasmig foi vendido para a Gaspetro, subsidiária da Petrobras.
Em 2009, iniciou o atendimento no Sul de Minas.
Em 2010, passou a distribuir gás natural, no parque industrial da região do Vale do Aço, atendendo grandes indústrias como: Vale, Usiminas, Arcelor, Vallourec, entre outras.
Em 2013, passou a aturar no segmento varejista (cliente residencial num condomínio no bairro Santo Agostinho de Belo Horizonte) e no segmento comercial, ligando à rede da Gasmig restaurantes, hospitais, hoteis, academias, entre outros estabelecimentos.
Em 2014, a Cemig compra os 40% de participação da Gaspetro por R$ 600 milhões.
Em 2019, a Gasmig foi incluída no programa mineiro de desestatização para ser privatizada.
Em 2022, a Gasmig contava com uma rede de 1.479 km de extensão, que atende cerca de 71 mil clientes e 43 municípios, concentrando mais de 50% da produção industrial do Estado.
O abastecimento contempla a Grande BH, as regiões Sul, Zona da Mata, Vale do Rio Doce e Campo das Vertentes.
Em 2021, a Gasmig comercializou 1.387.514,844 m³ de gás, sendo que 62,2% foram destinados ao segmento industrial, 31,05% para a geração térmica e 6,75% restantes para os segmentos automotivo, residencial e outros.
Lista de prefeitos de Juiz de Fora

Esta é a lista de prefeitos e vice-prefeitos da cidade de Juiz de Fora, estado brasileiro de Minas Gerais. De acordo com a Constituição de 1988, Juiz de Fora está localizada em uma república federativa presidencialista. Foi inspirada no modelo estadunidense, no entanto, o sistema legal brasileiro segue a tradição romano-germânica do Direito positivo. A administração municipal se dá pelo poder executivo e pelo poder legislativo.
Lista de bens tombados em Juiz de Fora

A lista de bens tombados de Juiz de Fora reúne itens do patrimônio cultural e histórico de Juiz de Fora. Os atos de tombamento municipal foram realizados pela Fundação Cultural Alfredo Ferreira Lage (FUNALFA). Os tombamentos estaduais foram realizados pelo Instituto Estadual do Patrimônio Histórico e Artístico de Minas Gerais (IEPHA/MG) que está vinculado à Secretaria de Estado de Cultura de Minas Gerais.
Dentre os patrimônios tombados está o Cine-Theatro Central, sendo projetado pelo arquiteto Raphael Arcuri e concluído em 1929. Apesar de sua estrutura ser voltada para o teatro com o palco idealizado para apresentações de orquestras, óperas e balés, na década de 1930 com a popularização do cinema o edifício passou a funcionar também como cinema, desde então, tornando-se Cine-Theatro. A edificação é também reconhecida pelo IPHAN, no contexto de preservação do patrimônio cultural e histórico brasileiro.
∑ 151 items.
Municipal Market of São Paulo

The Municipal Market of São Paulo (Portuguese: Mercado Municipal Paulistano, or Mercado Municipal de São Paulo) is a large public market in São Paulo, Brazil. It was designed by the architect Francisco Ramos de Azevedo and inaugurated on January 25, 1933 as a wholesale and retail post specializing in fruits, vegetables, cereals, meats, spices, and other food products. The market is located in the Mercado neighborhood, a name that references the market, in the historic center of São Paulo. It is located near the Tamanduateí River in the old Várzea do Carmo, a floodplain of the river now primarily used as Dom Pedro II Park. The market was formally named the Mercado Municipal São Paulo in 1995.
The first floor of the market is occupied by retailers, and the second floor mezzanine serves as a restaurant. The Mercadão occupies 12,600 square metres (136,000 sq ft) and has 1,500 employees working at various in the building. 450 tons of food passes through the market per day in more than 290 boxes.
The façade of the Municipal Market is the work of Felisberto Ranzini (1882–1976), an Italian-Brazilian who worked in the architectural office of Ramos de Azevedo. Ranzini, who also participated in the construction of the São Francisco Law School, utilized a mix of Ionic and Doric columns on the municipal market. The massive columns allow for large spaces for glazing in the market which in turn provide a large source of natural light.
The market is noted for its stained glass. 72 stained glass, arranged in 32 panels, are the work of the artist Conrado Sorgenicht Filho and his office, Casa Conrado Sorgenicht. Sorgenicht is noted for his work the windows of the São Paulo Cathedral and 300 other Brazilian churches. Unlike stained glass produced as sacred works, the windows of the market depict various aspects of food production in the greater São Paulo region.
A third and most significant renovation of the market was proposed in 2003 as part of the Program for the Revitalization of Central São Paulo (Programa de Revitalização do Centro de São Paulo) financed by the Inter-American Development Bank. A new 2,000 square metres (22,000 sq ft) mezzanine with eight restaurants, new exterior lighting, and the replacement of the market floor with granite slabs were completed by August 2004.
Media related to Municipal Market of São Paulo at Wikimedia Commons
Martinelli Building

The Martinelli Building (in Portuguese: Edifício Martinelli), with 28 floors, is the first skyscraper built in Brazil. Located in São Paulo, it is 105 meters tall.
The building was planned in 1922 by the Italian-born entrepreneur, Giuseppe Martinelli. Construction began in 1924, and was completed in 1929. At the time of its opening, it was the tallest building in Latin America, and the largest concrete-framed building in the world.
The building was completely remodeled by Mayor Olavo Setúbal from 1975 to 1979. Today, the building houses the Departments of Municipal Housing and planning, companies Emurb and Cohab-SP, the headquarters of the Association of Banks of SP, and several shops on the ground floor of the building.
Mariana, Minas Gerais

Mariana is the oldest city in the state of Minas Gerais, Brazil. It is a tourist city, founded on July 16, 1696, and retains the characteristics of a baroque city, with its churches, buildings and museums. It was the first capital of Minas Gerais.
Other historical cities in Minas Gerais are Ouro Preto, São João del-Rei, Diamantina, Tiradentes, Congonhas and Sabará.
It has an area of 1,194.208 square kilometres (461.086 sq mi).
The municipality contains a very small part of the 31,270 hectares (77,300 acres) of Serra do Gandarela National Park, created in 2014.
In 2015, it suffered a major dam disaster.