davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Ziwa la chumvi

Ziwa la chumvi (kwa Kiingereza: salt lake) ni aina ya ziwa ambalo maji yake huwa na kiwango kikubwa cha chumvi ndani yake. Kwa kawaida karibu kila mahali maji yanayopatikana duniani huwa na kiwango fulani cha chumvi ndani yake. Binadamu, wanyama na mimea mingi huhitaji maji matamu ambayo kiwango cha chumvi kipo chini ya asilimia 0.1 au gramu moja ya chumvi katika kila lita ya maji.
Kwa kawaida "ziwa la chumvi" hufafanuliwa kuwa na asilimia 0.5 au zaidi ya chumvi, yaani gramu 5 za chumvi katika lita moja ya maji. Viwango vya uchumvi hutofautishwa hivi:
Chumvi katika maziwa haya kwa kawaida ni mchanganyiko wa chumvi tofautitofauti zinazotegemea tabia za kikemia za ardhi ambako usimbishaji wa mvua na mito inapita; mara nyingi ni hasa chumvi ya kloridi ya natiri (NaCl). Pale ambapo kiwango cha kabonati ni cha juu, thamani pH huongezeka katika maji: hapo maziwa yanaweza kuitwa "maziwa ya magadi".
Kuna pia maziwa ambapo kiwango cha fosfeti kinaweza kuwa juu.
Maziwa ya chumvi hutokea kama kama maji yenye kiwango cha chumvi yanaingia ziwani lakini hakuna njia ya kutoka. Ziwa hupotea maji kwa njia ya uvukizaji, chumvi hubaki na polepole kiasi cha chumvi ndani ya ziwa huongezeka.
Kuongezeka kwa ukali wa maji ya chumvi kunaleta mabadiliko katika wanyama na mimea ziwani; wasioweza kuvumilia chumvi nyingi hupotea, wakibaki wale wanaostawi katika mazingira ya chumvi; inawezekana kuna spishi chache sana zinazobaki katika mazingira ya ziwa la chumvi.
Kama kiasi cha maji yanayoingia ziwani ni kidogo kuliko kiasi kinachovukiza ziwa litapungua hadi kupotea kabisa na kuonekana tu kama tambarare ya chumvi. Katika mazingira ya joto mara nyingi ziwa la chumvi lenye kimo kidogo linakauka katika majira ya joto kuwa jangwa la chumvi lakini hufunikwa tena maji wakati wa mvua.
Katika maziwa yenye uchumvi mkuu maji yake huwa na densiti kubwa inayosababisha binadamu kuelea juu ya maji bila kuzama; mfano mashuhuri ni Bahari ya Chumvi huko Israeli - Palestina - Yordani.
Hema

Hema ni kibanda chepesi kinachofanywa na kiunzi cha ndani na ganda la nje la kitambaa, plastiki au ngozi. Kazi yake ni kukinga dhidi ya jua, mvua, baridi au athari nyingine za hali ya hewa. Hema ni rahisi kufumuliwa na kupelekwa mahali pengine kwa matumizi mapya.
Katika jamii zinazofuata maisha ya uhamaji hema ni kawaida badala ya nyumba imara, kwa mfano wafugaji wanaohamahama pamoja na kondoo, mbuzi, ng'ombe au ngamia zao.
Mahema madogo yanatumiwa pia kama kinga ya muda kwa burudani kama camping au matembezi marefu. Mahema makubwa zaidi hutumiwa na jeshi kwa kambi za muda, pia wakati wa maafa kama watu hawana nyumba tena: kwa mfano baada ya tetemeko la ardhi au mafuriko. Mahema makubwa sana zatumiwa kwa mikutano mahali pasipo ukumbi mkubwa kiasi cha kutosha.
Katika ukulima wa kisasa hema pia hutumika kukuzia mimea kama vile katika ukuzaji wa mimea bila mchanga unaojulikana kwa Kiingereza kama Hydroponic. Mahema hayo maarufu kama Grow Tents yana miundo na ukubwa tofauti na hukinga mimea kutokana na athari za hali ya anga, wadudu na wanyama waharibifu au kukuziwa mimea inayohitaji kutunzwa kwa makini. Hema za kukuzia mimea ni maarufu sana na wakulima wa miche na wakulima wa mbangi.
Hewa

Hewa ni kitu kinachotuzingira; ilhali haionekani lakini tunaweza kuisikia. Tukifungua mashine ya friji tunasikia baridi ya hewa ndani yake; tukisikia upepo, huu ni mwendo wa hewa; tukitikisa mkono haraka tunasikia hewa kama upepo kidogo. Kila tukipumua tunajaza mapafu kwa hewa na tukimwona ndege jinsi anavyoruka anapiga hewa kwa mabwawa yake.
Hewa yenyewe ni gimba la gesi. Sayansi ya kemia inatuambia ni mchanganyiko wa gesi mbalimbali hasa nitrojeni (78 %) na oksijeni (21 %) pamoja na viwango vidogo vya arigoni (0.9 %), kaboni dioksidi (0.035 %), hidrojeni (0.01%), neoni (0.00123%), helium (0.0004%), kriptoni (0.00005%) na zenoni (0.000006%). Ndani ya hewa wakati wowote kuna viwango tofauti vya mvuke wa maji na vumbi za aina nyingi. Kwa kawaida hewa haina rangi, ladha wala harufu.
Wanyama wanahitaji oksijeni ya hewa kwa maisha yao wakiipata kwa njia ya kupumua. Kinyume chake mimea hutumia kaboni dioksidi ya hewani kwa usanisinuru na kwa njia hiyo wanapata kaboni iliyo lazima ya kujenga miili yao na hii ni pia kaboni tunayotumia tukichoma mimea mikavu, kwa mfano kuni.
Hewa ina uzito wake. Kwenye uwiano wa bahari kila mita ya mjao]] huwa na uzito wa kilogramu 1,2041. Kwa sababu angahewa inafikia kilomita mia kadhaa juu ya uso wa dunia kuna uzito wa tani 10 au kilogramu 10.000. Huu ni uzito tunaobeba kila siku lakini hatuusikii kwa sababu kwetu ni kawaida na tunaihitaji. Kama tungeondoka kutoka eropleni bila kinga katika kimo kirefu sana kama juu ya kilomita 50 tungekufa haraka sana, si tu kwa sababu huko hakuna hewa ya kutosha kwa kupumua, lakini kwa sababu uhaba wa kanieneo ungesababisha damu yetu kuchemka.
Katika mazingira ya dunia yetu hewa hutokea kama gesi. Lakini inawezekana kupata hewa katika hali ya kiowevu kwa msaada wa mitambo ambapo halijoto ya hewa inapozwa hadi sentigredi 170 chini ya 0 ambako inaanza kugeuka kuwa majimaji. Ikitunzwa katika chupa imara chini ya kanieneo kubwa inaendelea kupatikana kama kiowevu hata kama halijoto yake inapanda tena. Kama halijoto inashuka zaidi hadi kufikia -220 °C kuna pia uwezekano wa kupata hewa mango. Kwenye sayari katika mfumo wa jua letu zilizo mbali na jua na baridi vile hewa yaani elementi kama nitrojeni, oksijeni au methani hazipatikani kama gesi lakini kama barafu au theluji. Kama sehemu ya sayari hizo zinaingia katika kipindi cha "joto" kiasi barafu hizo zinaweza kuyeyuka kuingia katika hali ya kiowevu au gesi na kuunda aina ya angahewa inayoganda tena kipindi cha joto kikiisha na halijoto inashuka tena katika mazingira yale.
Nje ya angahewa ya dunia katika anga-nje hakuna hewa isipokuwa kwenye sayari za jua na miezi yake kama yana masi ya kusababisha graviti ya kutosha inayoshika gesi za angahewa. Lakini hewa kwenye sayari nyingine ni mchanganyiko tofauti wenye gesi nyingine. Viumbehai kutoka duniani wasingeweza kupumua huko hata kama kanieneo na halijoto zingeruhusu kukaa bila kinga.
Ruvu (Pwani)

Ruvu (zamani Kingani pia) ni mto wa Mkoa wa Morogoro na Mkoa wa Pwani nchini Tanzania.
Unapokea hasa maji ya upande wa mashariki wa milima ya Uluguru na kuyapeleka Bahari Hindi.
Ruvu hii haina uhusiano na mto Jipe Ruvu wa mkoa wa Kilimanjaro / Upare.
Beseni la mto lina eneo la takriban kilomita za mraba 17,700
Ndani yake kuna maeneo matatu ya utiririshaji yaani, Ruvu ya Juu, Ngerengere na Ruvu ya Chini. Ruvu ya Juu inapokea maji kutoka mtelemko wa mashariki wa Uluguru, Ngerengere kutoka mtelemko wa magharibi na Ruvu ya chini kutoka milima mingine.
Tabianchi ya beseni inabadilika kati ya mahali na mahali; milima ya juu hupokea mvua zaidi kuliko tambarare za chini. Mwezi unaoleta mvua nyingi ni Aprili.
Ruvu ya Pwani ni chanzo kikuu cha maji kwa jiji la Dar es Salaam. Hili ni tatizo kwa sababu kiasi cha maji yake huzidi kupungua kutokana na uharibifu wa misitu na mabadiliko ya tabia ya nchi.
Tangu mwaka 1958 kiasi cha maji ya Ruvu kinapimwa kwenye daraja la barabara kuu A7 takriban kilomita 40 kabla ya mdomo wake. Kwa wastani zimepita hapa m³ 61 kwa sekunde. Kiwango hiki kinabadilika sana kulingana na majira ya mvua na ya ukame.
Kiwango cha maji (mita za ujazo kwa sekunde) kinachopita kwenye daraja la Ruvuma karibu na Mlandizi kwa mwezi(Ilikadiriwa kwa kutumia data za kipindi cha miaka 46 1958–2004)
Serikali inapanga kujenga lambo na kuanzisha bwawa la Kidunda kwenye njia ya mto Ruvu takriban kilomita 70 upande wa kusini wa Chalinze. Bwawa hili linakusudiwa kudhibiti mwendo wa maji kwenye mto Ruvu na kuongeza maji kwa ajili ya vituo vya kuchukua maji ya Dar es Salaam (DAWASA) wakati wa ukame.
Mkoa wa Kocaeli

Kocaeli ni mkoa wa Uturuki. Mji wake mkuu ni İzmit, ambao pia huitwa kama jina la mkoa wenyewe la Kocaeli. Mji mkubwa mkoanio hapa kwa sasa ni Gebze. Kodi ya trafiki katika jimbo hili ni 41. Mkoa upo mwishoni kabisa mwa mashariki mwa Bahari ya Marmara, hasa katika eneo la Pwani ya İzmit. Kwa kufuatia kuwa na hali ya hewa nzuri iliyopo katika Pwani ya İzmit, mji una bandari asilia kubwa sana.
Jimbo la Kocaeli limegawanyika katika wilaya 7 (miji mikuu imewekewa kukooza):
Nairobi Convention

The Nairobi Convention is a partnership between governments, civil society and the private sector, working towards a prosperous Western Indian Ocean Region with healthy rivers, coasts and oceans. It pursues this vision by providing a mechanism for regional cooperation, coordination and collaborative actions; it enables the Contracting Parties to harness resources and expertise from a wide range of stakeholders and interest groups; and in this way it helps solve inter-linked problems of the region's coastal and marine environment.
The Nairobi Convention, which was first signed in 1985 and entered into force in 1996, is part of UN Environment's Regional Seas Programme. The programme aims to address the accelerating degradation of the world's oceans and coastal areas through the sustainable management and use of the marine and coastal environment. It does this by engaging countries that share the western Indian Ocean in actions to protect their shared marine environment. The Contracting Parties (Comoros, France, Kenya, Madagascar, Mauritius, Mozambique, Seychelles, Somalia, Tanzania and the Republic of South Africa) to the Convention are part of more than 143 countries that participate in 18 Regional Seas initiatives.
The Nairobi Convention Secretariat is implementing several projects within the Western Indian Ocean region, with support from the Global Environment Facility (SAPPHIRE and WIOSAP projects), the European Union (ACP-MEAs project), the Governments of Sweden (ocean governance project), France (NOCAMO project), and Norway, the German Federal Ministry for Economic Cooperation and Development (BMZ) (WIOGI), as well as several partner organizations.
Notable projects include:
The Nairobi Convention Secretariat held the Conference of Plenipotentiaries and the Sixth Conference of Parties (COP6) to the Nairobi Convention at the United Nations Environment Programme (UNEP) Headquarters at Gigiri in Nairobi Kenya, from 29 March to 1 April 2010, which considered and adopted the Amended Nairobi Convention for the Protection, Management and Development of the Marine and Coastal Environment of the Western Indian Ocean.
Mikindani, Kenya

Mikindani Estate is an area within Jomvu Constituency which is mainly a suburban area of Mombasa. The estate lies along the Mombasa- Nairobi highway (A109 road). The estate is surrounded by the Indian ocean and is believed to have earned its name formerly from mikinda, meaning small minazi (young coconut palms) which are believed to have been growing in the area.
The estate has subdivision areas/villages in it namely:
Ganahola is the most popular slam in Mikindani. It is the smallest sub-division in Mikindani by size and the largest by human population. It stretches from 'Corner Ya Kwashee' to 'Kwa Hussein Beach'. Ganahola has sub-station names like;
The area has experienced a growth in population due to the industrialization within the mainland. In the estate, transport and communication, businesses, and vast growth in infrastructure is present compared to the way it was in the early 1990s.
Since devolution, education has been given higher priority in the region. It has several preparatory schools, three government primary schools i.e. Amani, Mikindani and Kwashee, several private owned schools like the St.Kevin Hill Schools, Golden Key School, Nazarene Nursery & Primary School, one secondary school i.e., Kajembe High School and two technical training centers: Islamic Teachers Training College and the Mikindani Youth Polytechnic.
Being a cosmopolitan estate, it is home to people of different ethnicity, with majority being the Swahili. This has seen growth in religion amongst the many faithfuls who dwell in the estate. There are utmost six mosques, one catholic church St. Mathias Mulumba Catholic Church, St Mark's Anglican church, the Jehovah's witnesses Hall, PCEA Mikindani Church, Deliverance Church Mikindani and several more Pentecostal churches. Boasting of a vast population due to suburban growth, the estate has also center location for Hope World Wide Kenya and several children's home like the Baobab Family Children's Home and Grandsons of Abraham Rescue Centre.
The estate also houses different health centers e.g. the municipal clinic, Latullah medical center, Mikindani Medical, Joy medical center, Catholic Church Dispensary which offers VCT services and also administrative offices like the chiefs office, the surveyors department and the CDF office.
Coconut jewelry

Coconut jewelry has been made for generations by people in the rainforests and coasts of South America. The three types of coconut used in the production of the rings and earrings are known as palm nuts. The Pati (pah-chee), the Dende (den-day), and the Piasava (pee-ah-sava) palm nuts are related to the Tagua nut of Africa, also known as vegetable ivory. When tumbled and polished these types of coconuts reveal the beautiful colors that lay hidden beneath their raw outer surface.
The Pati coconut, by far, has the most variation in color, ranging from light beige to dark brown. Never displaying one solid color, even the darkest of Pati rings will reveal hints of reds and light browns. The Dende coconut, closely related to the Licuri palm nut, exhibits a much deeper brown complemented by light beige streaks. The Piasava coconut, with its hazel-brown shell, is the largest coconut that can be used for jewelry. This allows production of larger hoops. According to some makers of jewelry, after being worn for few weeks, the colors on the Piasava rings and earrings will slowly begin to change into a slightly darker, richer caramel brown. Dende coconuts are also found in white, when they are young.
Mostly jewelry thus created from one coconut has a unique signature because every coconut is unique.
Coconut jewelry is also an important adjunct to the tourist industry in the Lamu area of coastal Kenya.
Statistical regions of Montenegro

The statistical regions of Montenegro (Montenegrin: statistički regioni Crne Gore / статистички региони Црне Горе) are defined, as of 2011, by the Montenegrin Regional Development Law (Zakon o regionalnom razvoju / Закон о регионалном развоју). The regions, as defined by law, roughly correspond to the informal and colloquial division of Montenegro, often used by the Montenegrin media and citizens.
Regions are not administrative divisions per se; they are used for statistical and analytical purposes, to help create the outline for more uniform economic development of Montenegro. This official definition of the regions of Montenegro is one of many definitions that are in everyday use in the country. However, this division into three regions is most widespread:
This region consists of six municipalities. It is the most populous of the regions, and contains the capital of Podgorica, the historical capital of Cetinje, and the industrial center of Nikšić. Most of the Montenegrin economic, cultural, educational and administration base is located within the region.
Prominent tribal, historical and geographical subregions in the central region are: Nikšići (Župa, Rudine), Golija, Banjani, Grahovo, Krivošije, Brda (Piperi, Rovca, Bratonožići, Kuči, Bjelopavlići, Lijeva rijeka), Zeta (Upper and Lower), Skenderija, Malesija, Old Montenegro (Pješivci, Čevo, Cuce, Bjelice, Njeguši, Cetinje field, Ceklin, Komani, Zagarač, Lješani and Rijeka).
This southernmost region consists of municipalities with access to the Adriatic Sea. This region is mainly oriented towards tourism, and has a population of 146,784 (2003). Following municipalities make up the region:
Prominent tribal, historical and geographical subregions of the coastal statistical region are: Bay of Kotor, Grbalj, Budva riviera, Pobori, Brajići, Maine, Paštrovići, Spič, Crmnica, Bar, Mrkojevići, Ulcinj riviera and Skadarska Krajina.
Northern region comprises eleven municipalities and is the largest by area. It encompasses the sparsely populated mountainous part of Montenegro. With the decline of the heavy industries in the 1990s, the region has seen perpetual economic hardship and migration of the population to the two southern regions.
Prominent tribal, historical and geographical subregions of the northern statistical region are: Drobnjak (Uskoci, Jezera, Šaranci), Zatarje, Pljevlja, Piva, Brda (Morača (Upper and Lower), Vasojevići), Polja, Kolašin (Upper and Lower), Southern Sanjak, Plav and Gusinje, Bihor (Upper and Lower), Polimlje and Potarje.
Yngve Moe

Yngve Moe (født 4. oktober 1957 i Narvik, død 17. april 2013 i Bergen) var en norsk bassist kjent fra en rekke album og band.
Moe startet sin karriere i Tromsøbandet Erter, Kjøtt og Flesk (1971–75). Etter en jobb i Skien i februar 1975, der de var oppvarmingsband for Fairport Convention, ble en av bandmedlemmene fersket i å ta en rå biff, og siden han ikke hadde fylt 18 ennå, ble han hentet hjem av faren, og bandet var historie.
I 1978 flyttet Moe til Bergen sammen med Bjørn Vassnes og Turid Pedersen og de to sistnevnet dannet bandet Nøkken sammen med Hans Petter Gundersen (HP). Moe var innom «Nøkken» etter hvert på konserter. Før det var han med HP Gundersen i bandet Rust i Bergen.
Den store suksessen fikk Moe med bandet Dance With A Stranger fra 1984.
Senere har han vært med i band som Olav Dales Son Mu, «Ernesto Manuitt y Grupo», «Groovy» (2002 - ). I Oofotr spilte han med nordnorske musikere.
Moe ble tatt av utgående strømmer da han badet på Tenerife i begynnelsen av april 2013, og ble lagt i kunstig koma etter ulykken. Han døde 17. april på Haukeland sykehus i Bergen.
Fosen Yard

Fosen Yard, også kjent som Fosen Mekaniske Verksted er et skipsverft i Rissa i Trøndelag. Skipsverftet er en hjørnesteinsbedrift i Rissa kommune.
Selskapet ble begjært konkurs i januar 2024. Stralsund 2024
Fosen Mekaniske Verksteder AS på Kvithylla i Rissa ble etablert i 1972. Før denne tiden het bedriften Frengen Slip og Motorverksted AS, dens lokalitet var da ved Frengen i Fevåg.
Jens P. Bye kjøpte Frengen Slip og Motorverksted AS i 1962.
Bedriften hadde om lag 350 fast ansatte og ble en del av Bergen Group i 2008.
I 2014 solgte Bergen Group verftet til ukrainske Calexco S.a.r.l., først ble 70 % solgt, deretter de resterende 30 %. Bedriften skiftet navn fra Bergen Group Fosen til Noryards Fosen uten at dette fikk umiddelbar praktisk betydning for de ansatte på verftet i Rissa.
14. oktober 2015 meldte Noryards Fosen at firmaet ville melde oppbud. Tre uker senere var Fosen Yard etablert som nytt driftsselskap, og det ble kjent at verftet hadde vunnet en internasjonal anbudskonkurranse om ombygging av fem hurtigruteskip.
Leilighetskipet MS «The World» ble overlevert i mars 2002.
Fosen Yard hadde per 2024 132 ansatte.
Fremover

Fremover er en lokalavis i Narvik, grunnlagt den 27. mai 1903. Dens første redaktør var sosialisten Michael Puntervold, som mange år etter skulle bli Høyesterettsdommer. Den neste redaktøren, den katolske tidligere prestekandidaten Jørg Berge, ble Arbeiderpartiets aller første stortingsrepresentant.
Avisen reduserte fra 4. september 2023 fra fire til to avisdager i uken; tirsdag og torsdag en uke, onsdag og fredag neste uke. I 2017 reduserte aviser fra seks til fire avisdager i uken. Mediehuset er en del av mediekonsernet Amedia. Avisen dekker området Ofoten og Indre Sør-Troms, samt hele verden med sin digitale PDF-versjon av avisen. Det innebærer at avisen bringer nyheter fra kommunene Narvik (inkludert tidligere Ballangen og Tysfjord), Evenes, Tjeldsund, Bardu, Gratangen, Lavangen og Salangen.
Roger Bergersen var en sentral leder og ansvarlig redaktør i 25 år hos Fremover. Høsten 2010 valgte han å trekke seg til fordel for å bli ordførerkandidat for AP. Terje Næsje gikk inn i rollen som konstituert ansvarlig redaktør, mens Line Holand overtok som ansvarlig redaktør/administrerende direktør 1. juni 2011. * Holand forlot stillingen i forbindelse med en intern konflikt i avisen i 2012. Tone Angell Jensen overtok som konstituert sjefredaktør samme år og ble fast tilsatt i 2013. I oktober 2016 startet Christian Senning Andersen i jobben som sjefredaktør og administrerende direktør. Per 04.11.2022 innehar han fortsatt denne stillingen.
Øvrig redaksjonell ledelse i Fremover er Terje Næsje (samfunnsredaktør) og Roger Danielsen (redaktør). Morten Koster Martinussen tiltrådte i mars 2020 i stillingen som salgssjef, og Rune Dahl er byråleder for FremoverLab.
Fra 2005 til 2008 drev Fremover i samarbeid med Jærradiogruppen, som også eies av A-pressen, Radio Narvik.
I dag driver Mediehuset Fremover både papiravis og nettavis. Fra og med 13. mars 2017 kommer papiravisa ut fire dager i uka: mandag, onsdag, torsdag og fredag.
I april 2020 åpnet Fremover lokalkontor i Ballangen, for å kunne være til stede i hele nye Narvik kommune som ble etablert 1. januar 2020.
Avisen er innklaget for Pressens faglige utvalg 18 ganger, og er felt for brudd på god presseskikk i 12 av klagene.
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Taubane

Taubane er en måte å transportere mennesker eller varer på og brukes ofte opp til fjelltopper eller andre terrengformer av interesse. Noen av de enkleste formene for taubaner blir benyttet til å frakte skiløpere fra bunnen til toppen av løypene, og slike baner kalles skitrekk og stolheis. Taubaner med lukket oppholdsrom kalles gondolbaner, og brukes ofte til persontransport. Gondolbaner er praktiske for å nå høye fjelltopper som er kalde, har mye vind eller annet dårlig vær.
I Norge har Statens Jernbanetilsyn også ansvar for taubanene. De deler taubanene i åtte kategorier.
Taubaner er normalt lagt opp som paternosterverk med føringsvaieren og trekkvaieren gående i parallelle baner med unntak for vendepunktshjulet. Noen baner bruker bare én kabelslynge til både trekk og føring. Dersom banen består av en vaier med transportkasse som går begge veier, vil det vanligvis dreie seg om en løypestreng. Selve banen legges over et sett T-formede stolper som forsøkes plassert slik at selve banen blir rettest mulig. Taubaner kan blant annet brukes til å frakte varer som kull, tømmer, papirmasse, malm, eller kalkstein med. En av verdens lengste taubaner frem til 1987 gikk fra Kristineberg-gruven og helt til Boliden i Sverige, Linbanan Kristineberg-Boliden. Det var en strekning på cirka 96 km. Denne taubanen blir i dag kun brukt til å frakte turister (13 km). Taubanen mellom Trelandsfoss og Lervika i Kvinesdal var av tilsvarende lengde og gikk langs en åsrygg langs hele Øyesletta. Den ble fjernet en tid etter at Trelandsfoss-fabrikken la ned papirmasseproduksjonen, slik at transportbehovet opphørte. Den eneste kjente passasjeren noensinne med den banen var journalist i avisen Agder, Josef Kvavik (JK), som laget reportasje fra turen som egentlig var forbudt.
Taubaneforeningen lister ytterligere 55 baner med konsesjon, men i liten grad er dette baner med kommersiell passasjertrafikk.
Åpningen av Loen Skylift ble starten på en ny glansalder for norske taubaner, rundt 100 år etter forrige store utbyggingsbølge. Noe av bakgrunnen for boomen av utbyggingsplaner var at banen i Loen genererte nesten 40 ansatte bare i banedriften og rundt 20 årsverk i restauranten på toppen. Dette til tross for at banen inkludert restaurant kostet bare 267 millioner kroner pluss moms.
Noen kjente og spektakulære taubaner er:
Det har skjedd flere ulykker med forbindelser til taubaner:
Norway Cup

Norway Cup er en internasjonal fotballturnering i Oslo for ungdom mellom 6 og 19 år, med 3v3 fotball for 6–10 åringer fra 2016. Turneringen er blitt avholdt siden 1972. Den arrangeres hvert år i uke 31, og regnes som en av verdens største fotballturneringer.
Bækkelagets Sportsklub står som arrangør av turneringen med Pål Trælvik som generalsekretær. De fleste kampene spilles på Ekebergsletta. Totalt spilles det ca. 6 000 kamper i løpet av uken.
Totalt fra 1972 til 2016 har 53 049 lag deltatt i turneringen. De siste årene har 1 400–1 600 lag deltatt hvert år og turneringen omtales derfor ofte som «verdens største fotballturnering». Deltakerne i turneringen kommer fra rundt 50–60 ulike nasjoner. I 2024 nådde Norway Cup ny rekord med til sammen 2250 lag.
I 1972 ble den første utgaven av Norway Cup spilt med jentelag, mens Norges Fotballforbund ikke anerkjente kvinnefotballen offisielt før 1976. Amazon Grimstad Fotballklubb fra Grimstad vant den første Norway Cup-turneringen for kvinner. Laget vant 2–1 over Idrettslaget Vestar etter straffesparkkonkurranse.
Flere spillere som har deltatt i Norway Cup har senere gjort fotballen til sitt yrke: Caroline Graham Hansen, Erik Mykland, John Carew, Ole Gunnar Solskjær og Steffen Iversen er noen av disse.
Turneringen har utviklet den kulturelle siden videre, og under Norway Cup Showet som ble arrangert 31. juli 2010, ble det også presentert en ny offisiell Norway Cup-sang: «We live, we love». Den er laget av D'Sound.
I 2011 startet kampene 31. juli og varte til 6. august. Det ble avholdt et «rosetog» og en minnekonsert i forbindelse med terrorangrepene i Oslo og på Utøya.
Siden 1975 har det årlig blitt utdelt en pokal til den beste norske klubben. Hvert tredje år deles det også ut en vandrepokal, Rolf Hofmos minnepokal. Den går til klubben med de beste resultatene de tre siste årene, og ble første gang vunnet av Start i 1978.
Norway Cup har gjennom årenes mottatt en rekke priser.
Carl Christian Thodesen

Carl Christian Thodesen (født 1980) er en norsk sivilingeniør med doktorgrad, og dekan ved Fakultet for teknologi, kunst og design ved Oslomet – storbyuniversitetet.
Thodesen er født i Kairo og har norsk far og armensk mor. Thodesens far arbeidet som diplomat, og Thodesen vokste derfor opp i blant annet Egypt, Thailand, Jemen, Eritrea og USA.
Thodesen har en doktorgad i ingeniørvitenskap (materialer og statistikk) fra Clemson University i Sør-Carolina. Doktoravhandlingen hadde tittelen Development of prediction models of high temperature crumb rubber modified binders, og ble publisert i 2008.
Han har tidligere arbeidet som forsker og forskningsleder ved SINTEF og som instituttleder ved Institutt for bygg- og miljøteknikk ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). I august 2019 ble Thodesen tilsatt som dekan ved Fakultet for teknologi, kunst og design ved Oslomet - storbyuniversitetet.
Thodesens forskning har særlig beskjeftiget seg med bygg- og miljøteknikk, bærekraftig utvikling og gummiering i asfalt.
Et utvalg av Thodesens publikasjoner:
John Marius Trana

John Marius Trana (1898–1976) var en norsk fagforeningsmann og politiker for Arbeiderpartiet. Han ledet Norsk Jernbaneforbund fra 1945 til 1963 og fungerte som vararepresentant på Stortinget.
Han ble født i Verdal som sønn av jernbaneforstander John Trana (1871–1920) og hans kone Marie Justine Freberg (1867–1949).
John Marius Trana ble ansatt i Norges Statsbaner i 1917 og ble forfremmet til jernbaneforstander i 1921. Han engasjerte seg i fagforeningen Norsk Jernbaneforbund og var medlem av landsstyret fra 1932 til 1941. Fra 1941 til 1945, under den tyske okkupasjonen av Norge da nazistene overtok kontrollen over fagforeningen, var Trana leder av den illegale skyggestyrte fagforeningen. Den førkrigsvalgte lederen, Ludvik Buland, ble arrestert og sendt til en konsentrasjonsleir i 1941. Buland døde i fangenskap i 1945, og etter frigjøringen av Norge i mai samme år ble Trana valgt som ny leder. Han ble utfordret av kommunistkandidaten Olaf Bjerke, men vant avstemningen på landsmøtet. Han ledet forbundet frem til 1963 og ble senere utnevnt til æresmedlem.
I Landsorganisasjonen i Norge, den nasjonale hovedorganisasjonen for fagforeninger, var han medlem av styret fra 1945 til 1949 og av sekretariatet fra 1949 til 1963. Fra 1949 til 1963 ledet han også Statstjenestemannskartellet, et kartell innen Landsorganisasjonen for ansatte i offentlig sektor. Trana var også medlem av styret for jernbaneseksjonen i International Transport Workers' Federation.
Trana hadde en politisk bakgrunn som medlem av Oslo bystyres formannskap fra 1931 til 1937. Han var vararepresentant til Stortinget fra Oslo i periodene 1954–1957 og 1958–1961.
Olaf Bjerke

Olaf Bjerke (1893–1957) var en norsk fagforeningsmann og politiker for Norges Kommunistiske Parti.
Under okkupasjonen av Norge av Nazi-Tyskland ble han arrestert 10. september 1941 etter melkestreiken. Han ble fengslet på Møllergata 19, deretter i Grini fangeleir, og til slutt i Sachsenhausen konsentrasjonsleir til slutten av andre verdenskrig. De kommunistiske fangene dannet en gruppe i leiren, og Bjerke var blant de ledende medlemmene sammen med Kristian Mugaas, Johan Strand Johansen, Olaf Skramstad, Halvor Sørum og Erling Heiestad.
Som jernbanearbeider, var Bjerke involvert i fagforeningen Norsk Jernbaneforbund. Da tidligere formann Ludvik Buland døde i en konsentrasjonsleir i 1945, var Bjerke nær ved å bli valgt til formann på landsmøtet senere samme år, men tapte avstemningen til sosialdemokraten Marius Trana. Valgkomiteen hadde vært enstemmig i sin støtte til Bjerke, men angivelig påvirket Haakon Lie og Trygve Bratteli resultatet til Tranas fordel. Han ble valgt inn i sekretariatet til Landsorganisasjonen i Norge som den eneste kommunisten.
Han kom også inn i ledersjiktet i Norges Kommunistiske Parti. Bjerke tjenestegjorde som vararepresentant til Stortinget fra Oslo i perioden 1954–1957. Han døde i september 1957.
Antsirabe

Antsirabe (gassisk for «der det finnes mye salt») er den tredje største byen på Madagaskar med en befolkning på omtrent 183 000 innbyggere. Byen er hovedstaden i Vakinankaratra-regionen. Antsirabe ligger omtrent 1500 meter over havet, så klimaet er ganske kjølig i forhold til resten av landet.
Byen har dessuten endestasjonen av toglinjen TA (Tananarive-Antsirabe). Linjen har blitt utvidet sørover mot Vinaninkarena, men utvidelsen blir ikke brukt. Nasjonalvei 7 forbinder byen til Antananarivo i nord og Fianarantsoa og Toliara i sør.
Siden 1870 har norske misjonærer drevet virksomhet med base i Antsirabe.
I Antsirabe ligger barnehjemmet Akanisoa (som betyr «et godt hjem»), som blant annet mottar økonomisk støtte av Det Norske Misjonsselskap og SOS-barnebyer.
I 2023 startet en norsk hjelpearbeider med støtte fra organisasjonen Misjonsbefalingen en musikkskole for fattige barn i Antsirabe.
Flere større næringsforetak har base i Antsirabe, deriblant:
Saltenpendelen

Saltenpendelen er navnet på det lokale togtilbudet på Nordlandsbanen mellom Bodø og Rognan som ble lansert i 2000.
Som en avledning av navnet på togtilbudet har i ettertid den tilsvarende strekningen på Nordlandsbanen blitt omtalt som Saltenbanen. Strekningen går langs kysten nord og øst for Skjerstadfjorden og har seks stasjoner, etter at Tverlandet holdeplass åpnet i 2015. Omtrent midt på strekningen, i Nordvika i Fauske kommune, ligger det nordligste punktet på Nordlandsbanen og dermed også det nordligste punktet direkte tilknyttet resten av det norske jernbanenettet (den nordligere Ofotbanen er bare tilknyttet Malmbanan i Sverige).
Saltenbanen ble bygd ferdig i perioden 1958 (Rognan–Fauske) til 1962 (Fauske–Bodø). Strekningen er på 80,99 km og har fra 13. desember 2015 elleve og ni avganger hver ukedag henholdsvis til og fra Bodø, hvorav hhv. sju og fem er lokaltog som del av Saltenpendelen. Toglinjen har kun enkeltspor, er ikke elektrifisert, og mangler moderne signalanlegg. Strekningen vil dog få det nye ERTMS-signalsystemet i 2022 ettersom Nordlandsbanen er blant de første banene som får systemet og utbyggingen starter nordfra.
Det er to godsterminaler langs strekningen; Fauske og Bodø. På Fauske stasjon lastes mye gods over på lastebiler for transport videre nordover på E6, mens Bodø ikke lenger har omlasting til videre langtransport etter at båtruten "Nordnorge-linjen" ble nedlagt i 2013. Det jobbes per 2015 med å gjenetablere denne linjen. Gods med destinasjon nord for fergen over Tysfjorden kjøres nå i høy grad gjennom Sverige til Narvik med godstoget Arctic Rail Express.
Saltenbanen ble ferdiggjort i 1958 til fra Rognan til Fauske, og fire år etter, i 1962, ble endelig Saltenbanen og Nordlandsbanen ferdiggjort til Bodø. Senere har fire holdeplasser kommet til; Mørkved (1987), Valnesfjord (2001),Tverlandet (2015) og Oteråga stasjon 2018 mellom Tverlandet og Valnesfjord. Sistnevnte ligger like ved Forsvarets operative hovedkvarter.
Persontrafikken kjøres av SJ med Di 4 lok og B5 vogner på regiontogene til og fra Trondheim (samt to WLAB-2 sovevogner på nattogene), mens type 93 motorvogner brukes på lokaltogene og mellom-regiontogene Bodø-Mosjøen.
Godstrafikken kjøres av CargoNet med CD 312 lok.
Arlanda Express

Arlanda Express er det produktnavnet som A-Train AB benytter for tog på strekningen mellom Stockholm sentralstasjon og Arlanda lufthavn. Toget benytter sporene til Ostkustbanan og Arlandabanan uten mellomliggende stopp. Forbindelsen åpnet 24. november 1999. Reisetiden mellom Stockholm sentralstasjon og Arlanda, og omvendt, er vanligvis 20 minutter, men kan i rushtiden være lenger. Ved trafikktopper går toget hvert 10. minutt, ellers hvert 15. minutt.
Ved ankomst til flyplassen fra Stockholm sentrum, stanser Arlanda Express først ved stasjonen Arlanda Södra, som betjener terminalene 2-4, deretter fortsetter toget til endestasjonen Arlanda Norra, som betjener terminal 5 og hotell- og butikkområdet Sky City. Avstanden mellom disse to stasjonene er rundt 400 meter, blant den korteste på noen toglinjer i Sverige.
Arlanda Express og dens stasjoner er på Arlanda adskilt fra de gjennomgående sporene som er bygget for fjerntogene til for eksempel SJ, som har stasjonen Arlanda Central som nås fra Sky City.
På Stockholm C trafikkerer Arlanda Express spor 1-2 ved Vasaplan, rundt 100 meter nord for Centralhallen.
Togene på Arlanda Express er 4-vogns el-togsett med permanent sammenkoblede vogner. Toget har i alt 190 sitteplasser, med rundt 48 sitteplasser i hver vogn. Toget har ikke inndeling i flere klasser, og siden det er et flytog, er det satt av ekstra plass til bagasje.
Arlanda Express er den første togtypen i Sverige med innstigning på samme nivå som plattformene i hele togets lengde, noe som gjør det enklere for rullestolbrukere, barnevogner etc., og dette reduserer oppholdstiden ved stasjonene.
Etter mer enn ti års drift ble det i juli 2010 satt inn det første ombyggede togsettet, kalt Framtidståget, hvor interiøret var modernisert med nye seter og setetrekk.
Hvert togsett har i alt 16 aksler og drives av 8 asynkronmotorer. Boggiene er fransk konstruksjon med akselavstand på 256 cm og hjuldiameter på 92 cm. Løpeboggiene har tre skivebremser per hjulaksel. Den primære fjæringen er en kombinasjon av spiralfjærer og hydrauliske støtdempere, mens sekundærfjæringen består av luft mellom boggi og vognkasser, noe som er en vanlig teknisk løsning på moderne tog. Motorboggiene har el-bremser, som ved bremsing fører strømmen tilbake til kjøreledningene.
Mette Yvonne Larsen

Mette Yvonne Larsen (født 31. januar 1963 i Narvik) er en norsk advokat og forfatter fra Svolvær, nå bosatt på Nesodden i Akershus.
Larsen var en av de koordinerende bistandsadvokatene i straffesaken mot Anders Behring Breivik i 2012, der hun sammen med flere andre advokater sto ansvarlig for å belyse synspunktene til de etterlatte og pårørende etter angrepene 22. juli 2011. Hun var også forsvarer for Rune Øygard i Vågå-saken.
Larsen jobber i advokatfirmaet Mette Y. Larsen & Co og lister strafferett, barnevernssaker og erstatningssaker som sin viktigste praksis. Hun fullførte studiene i jus i 1989 og ble cand.jur. Larsen var leder for juridisk kontor i Barne- og familieetaten i Oslo kommune fra 1990 til 1997, og var en periode leder for Advokatforeningens menneskerettighetsutvalg.
Harstad/Narvik lufthavn, Evenes

Harstad-Narvik lufthavn, Evenes (nordsamisk: Hárstták-Áhkanjárga, Evenášši) er en stamruteflyplass i Evenes kommune i Nordland. Noen av innflygingslysene i nordenden av rullebanen ligger i Tjeldsund kommune i Troms. Flyplassen ligger 44 km unna Harstad, og 57 km unna Narvik. Flyplassen har ca. 756 000 passasjerer årlig.
14. juni 2012 bestemte Stortinget at Evenes skal være fremskutt operasjonsbase (QRA) for F-35 kampfly. Helse Nord besluttet den 25. september 2013 at ambulansehelikopter for Midtre Hålogaland skulle plasseres på Evenes, med oppstart i 2015.
15. november 2016 vedtok Stortinget at nye maritime patruljefly skal stasjoneres på Evenes flystasjon, når Andøya flystasjon legges ned.
Det ble etablert flyvninger med sjøfly, til Harstad og Narvik i 1935 (ikke om vinteren). Bardufoss ble etablert som lufthavn for Narvik, Harstad og Sør-Troms-regionene i 1956. Men det var tre timer med bil til Narvik og fem timer til Harstad (inkl ferge).
I 1960-årene ble det forslått bygging av to kortbaneflyplasser, én på Kvæfjordeidet ved Harstad, samt en på Vidrek eller Elvgårdsmoen ved Narvik. Men forslaget ble nedstemt i 1968 av harstadværingene, som ikke ville gi slipp på en stamruteflyplass på Evenes.
Flyplassen på Evenes ble åpnet 30. juni i 1973, delvis med penger fra Forsvaret.
Narvikværingene valgte likevel å bygge en kortbaneflyplass på Framnes på grunn av den lange kjøretiden til Evenes. Narvik lufthavn, Framnes ble ferdigstilt i 1972, og var i drift frem til 2017.
Det har tidligere vært en viss diskusjon om det offisielle navnet på flyplassen. Det har også skjedd misforståelser og forveksling med Narvik lufthavn, Framnes, da denne var i drift.
Avinor mente at dagens navn var riktig, siden Harstad og Narvik er de nærmeste byene som flyplassen betjener i regionen.
Ifølge internasjonale regler skal flyplasser ha navnet til nærmeste store by. Harstad lufthavn, Evenes ble først brukt da Evenes fikk nytt navn for noen år siden, og da Framnes lufthavn ved Narvik hadde egen flytrafikk.
Det kom store protester fra Narvik der man mente at Narvik også burde være med i flyplassnavnet. Narvik på sin side hadde allerede Narvik lufthavn, Framnes som ble betjent av Widerøe. Dette medførte misforståelser blant media, reisebyråer og passasjerer innenlands og utenlands.
I april 2017 ble Narvik lufthavn Framnes nedlagt på oppdrag fra Samferdselsdepartementet. Kommunestyret i Narvik kommune vedtok i 2012 å si ja til bygging av Hålogalandsbroen mot at den lokale regionale flyplassen ble nedlagt.
Broen førte til at reisetiden fra Narvik til Evenes ble forkortet fra 70 til 50 minutter når den sto ferdig i 2018.
Flyplassen markedsføres i chartersegmentet under navnet «Lofoten International Airport». Til tross for det brukes navnet «Lofoten International Airport» også om Svolvær lufthavn, Helle
Northern Norway Line

The Northern Norway Line (Norwegian: Nord-Norgebanen) is a proposed railway which would be built through Northern Norway. Several proposals have been launched: one is to connect from the Nordland Line at Fauske and continue onwards to Narvik, Tromsø, and Harstad. The Troms Line (Norwegian: Tromsbanen) is a more limited proposal that calls for a line between Narvik and Tromsø, but would not connect to the rest of the railway network in Norway and instead connect with the Swedish railway network via the Ofoten Line. During the Second World War, the German occupation forces started building the Polar Line between Fauske and Narvik, but the project was abandoned after the war.
In 2019 the Norwegian Railway Directorate signed an agreement with Asplan Viak to study the development of a line from Fauske via Narvik to Tromsø. The Fauske – Tromsø Line would be around 375 kilometres (233 mi) long, while the Bjerkvik – Harstad line would be just over 80 kilometres (50 mi) long. The study has two suggested routes, one with a lot of tunnels, and one with fewer tunnels. The former has a 53-kilometre (33 mi) long tunnel and the latter 9 bridges over 1,000 metres (3,300 ft) length. Both have suspension bridges with over 1,000-metre (3,300 ft) span, near world record for railway bridges. The analyses found the full scheme development would cost 113 billion kr, while the line to Harstad would cost around 20 billion kr. The analysis showed that it would cost more than 100 billion kr ($US 11.6 billion). However, the Norwegian Railway Directorate says the line will not be economically viable, as calculations show a net loss for the state of between 46 billion kr and 109 billion kr.
There are both 1,520 mm (4 ft 11+27⁄32 in) and 1,435 mm (4 ft 8+1⁄2 in) lines being proposed.
Norwegian Railway Authority

The Norwegian Railway Authority (Norwegian: Statens jernbanetilsyn) is a Norwegian government agency responsible for practical control and supervision of rail transport in Norway, including railways, tramways, rapid transits, heritage railways and side tracks.
The agency was created on October 1, 1996, when the function was removed from the Norwegian State Railways. The inspectorate is subordinate to the Norwegian Ministry of Transport and Communications and is located in Oslo.
The Norwegian Railway Authority directs its efforts towards ensuring that rail traffic, cableways, fairgrounds and technical devices in amusement parks is operated in a safe and appropriate manner in the best interests of passengers/users, companies, employees and the general public.
The Authority is responsible for ensuring that rail operators meet the conditions and requirements set out in rail legislation that governs the traffic. The authority is also responsible for drawing up regulations, awarding licences for rail activity and approving rolling stock and infrastructure.
Norwegian Railway Museum

The Norwegian Railway Museum (Norwegian: Norsk Jernbanemuseum) is located at Hamar in Innlandet county, Norway. It is Norway's national railway museum.
Established in 1896, until 1912 the collection was housed on the second floor of the Hamar Station. The museum is now located at the museum park at Martodden by Lake Mjøsa.
The museum and has a unique collection relating to Norwegian railway history. The collection includes several of Norway's oldest station building which have been relocated to the park. The museum also has locomotives and carriages dating back to the very earliest days of the railway in Norway. Locomotive and carriages are displayed indoors and outdoors. They include one of Norway's largest steam locomotives - known as Dovregubben - and carriages which were part of the Norwegian Royal Train. The museum park is laid out with tracks, signals, locomotive halls, working restaurant car which is open to the public and Narvesen newspaper kiosk. Two trains run on the museum grounds during the summer: "Tertitten" (narrow gauge train) and "Knertitten" (mini train).
Exhibits in the new museum building include objects, models and illustrations relating to Norwegian railway history, as well as video displays, games, animations and railway music. Open-air exhibits are only open during the summer. The museum also has a large library and photo collection. The photo collection has a large number of photographs from around 1860 through to today. The photographs are ones taken by professional photographers, railway employees and private individuals. The museum is connected to the Dovre Line by a branch line.
Norwegian Railway Directorate

The Norwegian Railway Directorate (Norwegian: 'Jernbanedirektoratet', abbr.: JBD or JBDIR) is a government agency holding the strategic responsibility for the Norwegian railway network. It is formed on the basis of the railway reform and became operational on 1 January 2017. The directorate shall develop the railway as "an integrated transport system". Their mandate is to create "an efficient, safe and environmentally friendly railway network benefiting passengers and operators".
The reform privatised freight and passenger services, but not the infrastructure. Bane NOR will plan, build and maintain the infrastructure commissioned by the directorate. The directorate will manage the tenders for passenger transport services by specifying timetables and selecting bidders.
Community of European Railway and Infrastructure Companies

The Community of European Railway and Infrastructure Companies (CER) brings together 75 railway undertakings and infrastructure companies from the European Union, the candidate countries (North Macedonia and Turkey) as well as from the Western Balkan countries, Norway, and Switzerland.
The CER is also a member of the Group of Representative Bodies.
It is based in Brussels and represents its members’ interests vis-à-vis the European Parliament, European Commission and European Council of Ministers as well as other policy makers and transport actors.
The CER's main focus is promoting the development of rail as essential to the creation of a sustainable transport system which is both efficient and environmentally sound. A key priority in this respect for the CER is the achievement of a more balanced modal split in the transport system, minimising external costs arising to society and improving economic efficiency. In parallel to the railways’ own initiatives for improving the quality of rail services, the CER sees ensuring sufficient investment in infrastructure rail projects as a prerequisite for achieving the desire modal split.
All policy areas of significance to railway transport are dealt with by the CER, which offers advice and recommendations to European policy makers. The CER monitors and contributes to railway policy making. Its interests span the whole spectrum of European transport policy: infrastructure planning, passenger and freight services, public service, the environment, research and development and social dialogue.
Fagernes (Narvik)

Fagernes (Norwegian) or Čoalbmi (Northern Sami) is a neighborhood in the southern part of the town of Narvik which is located in Narvik Municipality in Nordland county, Norway. Fagernes lies on the north side of Beis Fjord just south of the town centre and southeast of Ankenesstrand (Ankenes). Today, Fagernes is best known as the terminus of the Ofoten Line. The Ofoten Line has its terminus at the Fagernes terminal, a large industrial area of Fagernes.
In the 1800s there was a large farm called Fagernes gård ('Fagernes farm') where Fagernes stands today. The farm was the largest and wealthiest in the inner part of the Ofoten district. The area was historically part of Ankenes Municipality. This farm was of central importance in the effort to get the railroad built from Kiruna to Narvik in the late 1800s. The wealthy farmer Statius Mosling (1853–1934) at the Fagernes farm was very eager to have the railroad built to Narvik. It was also due to Mosling that the Ofoten Line ends in Fagernes and not in Narvik. When the town of Narvik was separated from Ankenes Municipality to become its own urban municipality in 1902, Fagernes was also included in the area of the new Narvik Municipality.
Today, Fagernes is a suburban neighborhood of Narvik, mainly consisting of residential buildings and an industrial area called the Fagernes terminal (Norwegian: Fagernesterminalen).
Fagernes is connected to Narvik to the northwest by European route E6 via the Fagernes Tunnel, which was opened in 2004 and replaced the old road, which went directly through the most densely settled area. To the south, Fagernes is connected to Ankenesstranda (Ankenes), also in the municipality of Narvik, by E6 via the Beisfjord Bridge over Beis Fjord. Further to the east, County Road 751 connects Fagernes to the village of Beisfjord. Fagernes is also connected to Narvik by rail via the Ofoten Line, but this part of the Ofoten Line is only a freight route and there is no passenger transport on the route. Nordland county also offers bus service from Narvik via Fagernes to Beisfjord, Ankenesstranda (Ankenes), and Håkvik.
Narvik Montessori School in Fagernes is a primary school offering first- to seventh-grade education. When students have finished seventh grade, they transfer to one of the secondary schools in the city of Narvik. It is located in the premises of the former Fagernes Primary School, which operated from 1957 to 2013. The public school was shut down as an economizing measure in the wake of the municipality of Narvik being added to the ROBEK registry due to involvement in the Terra Securities scandal.