davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Samedrakt

Samedrakt, samekofte eller bare kofte er norske navn på den samiske folkedrakten. På nordsamisk kalles den gákti, på lulesamisk gáppte eller gábdde, på pitesamisk gáppte eller gåppto, på umesamisk gápttie og på sørsamisk gaeptie, gåpta eller gåptoe. Kofta regnes som et viktig uttrykk for samisk kultur og identitet.
Samedraktene brukes på tvers av landegrensene på Nordkalotten, på samme måte som samiske språk og andre kulturelle særtrekk. Form, farge og mønster på kofte og lue varierer stort fra distrikt til distrikt, og til en viss grad følger draktvariantene de samiske dialektene.
Samedrakten består av kofte med lange ermer, som bæres med belte. Mannskoften er kortere enn kvinnekoften. Luene er svært forskjellige for menn og kvinner. Det samme er skallebåndene på skallene i de områdene der disse blir brukt. Skallebåndene er også forskjellige for hverdag og fest. Opprinnelig ble koftene sydd i skinn, men i nyere tid har man brukt hjemmevevd eller industriprodusert stoff. I dag brukes klede (ullstoff), men koftene kan også syes i bomull og silke. Kofter og luer blir dekorert med bånd, blonder, tinntrådbroderier, kråkesølv og skinn. Pyntebånd kan finnes nederst på draktens hoved-del og ermer. Dekoren kan vise lokal tilhørighet, familietilhørighet og om man er gift eller ugift. Den kan også angi religiøs tilhørighet. I tillegg bæres noen steder søljer og sjal av ull eller silke.
Beltet kan ha søljer eller broderi.
Mange har flere kofter til ulik bruk. Høytidskofter, hverdagskofter og blant ungdom finnes det også en tradisjon for fest-kofter.
Luene er svært ulike for menn og kvinner, og varierer betydelig mellom de ulike delene av Sapmi. Kvinnelua er som regel av stoff, med fargede pyntebånd og et bånd ytterst ved øreklaffene.
En type mannslue som er utbredt i det nordsamiske området har fire lange tupper — denne er kjent som stjernelue eller firevinders-lue på norsk og šávká (vestlig betegnelse) eller čiehgahpir (østlig betegnelse)på nordsamisk. Den har en brei bord nederst og kan være fylt av ei dunpute.
Musikkflekken

Musikkflekken var en konsertscene i Sandvika i Bærum som var i drift fra 1986 til 2018. Klubben hadde lokaler i den såkalte Brambanigården, og hadde en ståplasskapasitet på 350 personer.
Scenen ble etablert 1. november 1986 av frivillige foreninger og Bærum kommune. Bidragsytere var blant annet Club M4, Bærum Rockeklubb, Alkoholfri Jazzcafé, Stabekk Storband og Sandvika Storband. Fra Bærum kommune var Birger Carlsen og Vilhelm Seyffarth sentrale i arbeidet. De første årene var bookingansvarlig Miloud Guiderk sentral i programmeringsfasen. Andre sentrale aktører de første ti årene var Anne-Gro Lindbek, Helge Bock, Ove Borgersen, Kjetil Moberg, Vegar Engebretsen, Grete-Lill Engebretsen, Erlend Skomsvoll, Maria Kannegaard og Marius Stenberg.
Den 1. august 1990 ble Musikkflekken kåret til «Årets jazzklubb i Norge».
Den 30. januar 1988 holdt den amerikanske jazzstjernen Chet Baker sin siste konsert i Norge på Musikkflekken. Selv om hovedvekten lå på formidling av jazzmusikk, holdt også utøvere av andre musikksjangere konserter der.
I 2009 engasjerte blant andre Bærum Venstre seg for å få Bærum kommune til å satse mer på Musikkflekken.
Bærum Kulturhus programmerte scenen frem til 1. september 2013, da konsertarrangøren Toothfairy Live AS tok over drift og programmering av scenen. Målgruppen for konsertvirksomheten var publikum i alderen 16-25 år. Som eneste helårsarrangør i Norge hadde Musikkflekken fri aldersgrense på over 80 % av arrangementene som ble holdt hvert år. Den 6. mars 2015 ble Musikkflekken og Toothfairy Live AS kåret til «Årets Helårsarrangør» 2014 av kollegene i Norske Konsertarrangører.
Musikkflekken som merkevare ble lagt ned i 2018.
Etter nedleggelsen av Musikkflekken ble lokalene pusset opp. Per 2021 rommer lokalene en restaurant og en liten konsertscene, kalt Sandvika Folkebad.
Kaftan

Kaftan er en type fotsid frakk eller kjortel med vide ermer. Kaftan brukes som overplagg for menn og har tradisjonelt blitt båret i Tyrkia, Midtøsten og Sentral-Asia.
Kaftaner kan være hele foran eller utstyrt med åpning og knapper. Det er ingen regler for valg av stoff eller farger, og plaggene kan være rikt dekorert og også fôret med pelsverk. Plagget har vært vanlig blant tyrkere, mongoler, tatarer og ortodokse jøder, for eksempel i Russland og Polen. Kaftaner av ulike typer har også blitt båret i Syria, Egypt og India.
Ordet kaftan kommer av det persiske خفتان (khaftân). Ordet kofte, som på norsk i dag særlig brukes om strikkejakker, bunadsfrakker eller sametrøyer, kan stamme fra ordet kaftan. I Sverige og andre steder har lange prestekjoler med vide ermer blitt kalt kaftaner.
Betegnelsen kaftan brukes også om andre vide, side kjortler med ermer. Dette er ytterplagg som har vært vanlig i store deler av verden. Kaftan kan derfor omfatte alt fra den vietnamesiske kvinnekjolen ao-dai, en senegalesisk mannskjortel uten åpning foran til tradisjonelle, kinesiske varianter. Av klesplagg som likner på kaftaner, men har egne navn i andre kulturer, kan nevnes blant annet:
Loslue

Loslue er en varm lue i skinn som har øreklaffer og opprettet lueskygge og er fôret med pels eller liknende. Luetypen har vært vanlig som arbeidslue for loser og fiskere i Norge. Sideklaffene kan felles opp eller ned og festes under haka som ekstra vern mot kulde, uvær og vind.
Pelsluer med øreklaffer er brukt som varme vinterluer i ulike varianter og under mange navn, for eksempel som loslue i Forsvaret og usjanka i det russiske militæret.
Loslue har siden 1970-tallet fått kallenavnet «oluf-lue» etter Arthur Arntzens komiske revyfigur «Oluf» som alltid var iført svart loslue med øreklaffene stående ut.
Kyse

Kyse er ulike typer tettsittende, hetteformede luer som dekker toppen av hodet, nakken og ørene, men ikke pannen, og vanligvis knyttes fast med bånd eller snorer under haken. Hodeplagget ble tidligere særlig brukt av kvinner, jenter og små barn. Store kyser i form av damehatter med brei brem foran og på sidene blir ofte kalt kysehatt (også kalt capote). Slike hatter var vanlige i den europeiske damemoten på 1800-tallet, mens enkle kyser var utbredt blant bondebefolkningen. Kyser brukes i dag som bunadsluer og av små barn.
Denne luetypen skal ha sin opprinnelse på 1500-tallet, da den var en del av den europeiske motedrakten. I Sverige kan den dokumenteres tilbake til 1600-tallet, mens den er kjent fra 1700-tallet i Norge.
Setesdalsbunad

Setesdalsbunaden er en bunad som fra gammelt av ble brukt i Bykle, Valle og Bygland, de tre øverste kommunene i Setesdal i Aust-Agder. Setesdal er et av de få områdene i landet der det har vært en ubrutt tradisjon fra folkedrakt til bunad. I dag er bunaden et festplagg, men det levde i 2006 fortsatt personer som har brukt drakten både til hverdag og fest.
Kvinnebunaden, også kjent som stakkane i Setesdal, består av ei hvit skjorte med blonder (kniplinger eller nupereller) på krage og ermer, to stakker i vadmel: en hvit understakk («kvitstakk») til daglig bruk og en svart overstakk som brukes når det er kaldt, og til fest- og kirkebruk. Til bunaden hører en stor og en mindre sølje, halsknapper og ermeknapper av sølv. Kvitstakken kan ha en sølvlås i linningen. Stakkan er utstyrt med to belter, hvert til sitt bruk: et vevet belte med sølvhekter til festbruk og et svart lærbelte med oval eller firkantet spenne som kan brukes både til hverdag og fest.
Hodeplagg hører til bunaden, og i motsetning til mange andre draktområder er hodeplagget likt for ugifte og gifte kvinner. Hodeplagget er todelt; først knyttes et bånd som kalles typleband rundt hodet. Utenpå knyttes et svart tørkle, som kan ha dekor av en trykt, flerfarget rosebord. Tørkleet skal være kantet med silkefrynser, som kalles befs. Tidligere var det mange som brukte et hvitt tørkle utendørs om sommeren, og innendørs om vinteren. Silketørklær har også vært brukt til fest.
Bruder pyntes med et spesielt hodeplagg kalt brudelad, eller med brudekrone.
Jus (drikk)

Jus, eller juice er drikkeklar råsaft utvunnet av frukt eller grønnsaker. Eksempler på råvarer kan være sitrusfrukter som appelsin, grapefrukt og sitron eller rotfrukter som gulrot, bete og kålrot. Dersom jusen er framstilt fra kun en sort skal den kalles med sortens navn og endingen -jus eller -juice, for eksempel ananasjus, appelsinjus, eplejus og tomatjus eller ananasjuice, appelsinjuice, eplejuice og tomatjuice.
I utgangspunktet er det ingen forskjell begrepene saft, jus og most, annet enn ordenes opphav. Eplemost og eplejus og eplesaft er i prinsippet det samme, men kan brukes i en snevrere betydning.
Juice er et engelsk fremmedord som er registrert for første gang på norsk i 1961. Det kommer fra indoeuropeisk, via fransk til engelsk og deretter til norsk. Felles betydning av de forskjellige ordene er «kraften av noe». Ordet saft favner vidt, og omfatter væsken i planter, frukt og bær, men også i sin videste forstand væsken i andre organismer, slik som i uttrykket «kjøttsaft». Det er beslektet med ost, sjy og sevje. Ordet jus på norsk brukes ganske enkelt i betydningen «fruktsaft». Uttrykket most er lavtysk, men stammer fra latin slik jus gjør. Det brukes gjerne om det uferdige pressproduktet. Det er imidlertid også tradisjon for å kalle noen sorter fruktsaft for jus og andre for most. Most brukes spesielt om ferskpresset, ugjæret råsaft fra epler, pærer, druer og bær, og som kan brukes i produksjonen av vin, brennevin eller sider. Annen type råsaft kalles helst jus.
Både jus og most kan lages fra konsentrat på visse vilkår. I Norge er dette regulert i Forskrift om fruktjuice og lignende produkter, også kalt Juiceforskriften. Den inneholder definisjoner og betegnelser på kommersielle produkter framstilt av råsaft. I forskriften skilles det mellom fruktjuice, fruktjuice fra konsentrat, konsentrert fruktjuice, vannekstrahert fruktjuice, dehydrert fruktjuice, fruktnektar og eplemost. Det stilles dessuten krav til råvarenes kvalitet, behandling av dem og hvilke tilsetningsstoffer som kan tilsettes.
Norges Husflidslag

Norges Husflidslag er en kultur- og interesseorganisasjon som arbeider for å styrke den levende husflidstradisjonen i Norge ved å organisere aktiviteter og tiltak som utvikler husflidsfaglig interesse og kunnskap, produksjon og omsetning. Norges Husflidslag ble stiftet i 1910. I 2017 hadde organisasjonen 24 000 medlemmer, 360 lokallag, 36 tilknytta husflidsbutikker som er hel- eller deleid av fylkes- og/eller lokallag i Norges Husflidslag, og 150 husflidshåndverkere.
Norges Husflidslag er medlem av Norges kulturvernforbund og Studieforbundet kultur og tradisjon. I 2014 ble organisasjonen akkreditert av UNESCO som Ikke-statlig organisasjon (NGO) med ekspertise innenfor immateriell kulturarv, som den tredje organisasjonen i Norge.
Norges Husflidslag har siden 1964 gitt ut medlems- og fagbladet Norsk Husflid, som har husflid og håndverk som tema. Det redaksjonelle fokuset er på bunad, strikk, vev, tre, broderi, skinn, glass, tekstil, tradisjoner og design. Bladet har et opplag på mer enn 26 000 eksemplarer.
Det frivillige arbeidet i lokal- og fylkeslagene består blant annet i arrangementer som for eksempel utstillinger og kursvirksomhet. Organisasjonen tilbød i samarbeid med Studieforbundet kultur og tradisjon i 2013 om lag 60 000 kurs- og studietimer innenfor blant annet vev, bunadssøm, tre og metall.
Per 2017 har Norges Husflidslag 18 husflidskonsulenter, én produktkonsulent og én barne- og ungdomskoordinator. Husflidskonsulentene representerer Norges Husflidslag i fylkene, og er fagfolk som yter service til organisasjonen, husflidhåndverkerne, fylkeskommunen, skoler og andre som ønsker råd eller veiledning. Mange husflidskonsulenter er også drivkrafter i nasjonale og lokale/regionale prosjekter.
Barn og unge (0-26 år) er et viktig satsingsfelt med en egen koordinator i Norges Husflidslag.
Et område som er en del av Ung Husflid-satsingen er REFLID, der gjenbruk av materialer og (u)tradisjonell tilpasning av teknikker for å skape nye uttrykk står sentralt.
Personer som nasjonalsymboler

Personer som nasjonalsymboler omfatter forskjellige oppdiktede, antropomorfe skikkelser som brukes som nasjonalsymboler for bestemte nasjoner og land. Figurene kan være hentet fra nasjonal mytologi eller historie, eller de kan ha blitt laget som en personifisering av et folk, et land eller innbyggerne der. Slike nasjonalsymboler kan brukes i offisielle og høytidelige sammenhenger, for eksempel som motiv på penger, frimerker og i billedkunst, eller i mer spøkefulle eller satiriske omtaler og avbildninger, for eksempel som stereotype karikaturer i avistegninger og på propagandaplakater.
Nasjonalfigurer omfatter i videre forstand også nasjonaldyr og andre allegoriske vesener som symboliserer eller representerer en nasjon.
Drakt

Drakt er en samlebetegnelse for alle klær og annet som en person har på seg på kroppen, også på hodet, hender og føtter. Ordet kommer av det plattyske dragen som betyr «bære», og drakt vil opprinnelig si «bør« eller «så mye som en kan bære på en gang».
Betegnelsen drakt brukes på norsk i en lang rekke sammensatte ord som betegner bestemte kombinasjoner av enkeltplagg, hele antrekk, som følger bestemte klesskikker eller påkledninger som er ment for en viss bruk. Ofte gjelder det ytterklær. Slike drakter kan være arbeidsdrakter, lagdrakter, treningsdrakter, embetsdrakter, prestedrakter, nasjonaldrakter, dykkerdrakter, badedrakter, spaserdrakter, tennisdrakter, romdrakter og så videre. En drakt eller et antrekk kan i tillegg til klesplagg bestå av fottøy og sko, hodeplagg og hatter, hansker og skjerf, smykker og annet tilbehør og utstyr til påkledningen.
Utformingen av klesdraktene er bestemt av en mengde forhold, både praktiske og kulturelle, og klesmotene har variert stort gjennom tidene og mellom ulike geografiske områder. Drakter og draktdetaljer har også vært forskjellige mellom ulike kjønn, aldersgrupper, arbeidsfunksjoner og andre grupper i et samfunn.
Klesdrakter på teater og liknende kalles gjerne kostymer på norsk.
Alene blir ordet drakt i dag mest brukt om todelte kvinneantrekk som består av jakke og tilhørende skjørt eller bukse i samme stoff. Antrekk av matchende jakke og bukse kan også kalles buksedrakt. Drakt kan også brukes om hele antrekk for barn.
Ordet drakt kan også brukes om fuglers fjærdrakt og dyrs pels.
Beret

Beret er en rund, flat og bløt filtlue som i dag oftest benyttes av militært personell. Forløperen til hodeplagget er baretten, som var særlig populær i den europeiske klesmoten på 1400- og 1500-tallet og ble benyttet av både kvinner og menn. Baretten ble siden beholdt i flere nasjonaldrakter og som arbeidsplagg, blant annet i Italia, Spania og Frankrike. Den ble igjen tatt i bruk som uformell fritidslue i et større område fra 1930-tallet, i Norge blant annet av studenter og intellektuelle og under navn som baskerlue og særlig alpelue. Som uniformsplagg mistet alpelua den vesle «stilken» midt oppå og fikk i Norge etter andre verdenskrig det amerikanske navnet beret.
Bereten ble innført omkring første verdenskrig for stridsvognmannskaper som trengte et komfortabelt hodeplagg som ikke var i veien som en hjelm, en kaps, kepi eller andre skyggeluer med utstikkende skygger. Siden de første stridsvognene bare var en boks med motoren i midten, og kanonene på siden, satt mannskapet i samme rom som ammunisjonen og selve motoren. Dette gjorde stridsvognen til et svært sotete miljø, og av denne grunn ble kavaleriets bereter sorte slik at sotet ikke skulle vises. Det er fortsatt vanlig farge for bereter for kavaleri- og panseravdelinger i mange land.
Bereter blir brukt som uniformert hodeplagg i svært mange lands forsvar, både i Vesten og land som Russland og Pakistan. Militære bereter har ofte farge som viser hvor i den militære våpengrenen personen tjenestegjør.
Til beret brukes forsølvet luemerke med kongens monogram i eikekrans. Merket skal festes slik at dets midtlinje står vinkelrett på beretens svettereim. Underkanten av merket skal være 20 mm over svettereima. Pullen på bereten skal dras over mot høyre. Under merket skal det være en «flash» - en sirkelformet bakplate der fargene skal vise til troppe- eller våpenart, bransje eller øvrig tilhørighet.
Bakplaten er i følgende farger: rød med gul ring (generalitet), sort med hvit ring (befal ved Krigsskolen), hvit (kadetter), mellomgrønn (FSK/HJK), rød (infanteri), gul/grønn (kavaleri), gul/rød (artilleri), rød/blå (våpenteknisk), blå (ingeniør), hvit/blå (samband), rød/sort (militærpoliti), gul/blå (transport), gul (intendantur), hvit/rød (sanitet), sort med rød ring (øvrig personell, generell hærflash).
Øvrige avdelinger i Luftforsvaret benytter båtlue.
Norske soldater deltar aktivt i internasjonale operasjoner og innsats. Under fredsbevarende oppdrag for De forente nasjoner (FN) bærer soldatene sine karakteristiske bereter i FN-blått. På oppdrag for Multinational Force and Observers (MFO) bærer soldatene terrakottafargede bereter.
Bagn Bygdesamling

Bagn Bygdesamling er et friluftsmuseum i grenda Dølven 4 km sør for Bagn i Sør-Aurdal kommune, i Innlandet fylke. Museet er en del av Valdresmusea. Museet ligger ovenfor Europavei 16 ved elva Begna, nedenfor gårdstunet på Islandsmoen og ovenfor gamle Dølven skule, Valdresvegen 3250. Det opprinnelige gårdsmuseet fra 1920 ble skjenket bygda i 1939 av grunnleggeren Olaus Islandsmoen. Siden er bygdesamlingen blitt utvidet betydelig. Museet består i dag av 17 bygninger, inkludert et administrasjonsbygg, permanente utstillinger, foto, privatarkiv og 1.500 katalogiserte gjenstander.
På museet er det en utstilling om komponisten Sigurd Islandsmoen (1881 – 1964) og en utstilling om forfatteren Mikkjel Fønhus (1894 – 1973).
Forfatteren Fønhus bodde hele livet litt lengre ut i dalen, ved Lundby hvor han ble født. Kun under to korte opphold bodde han i Oslo, først som student og senere som journalist i Norske Intelligenz-Seddeler. Svært mange av hans bøker om villmarken sentrerer rundt steder i lokalområdet.
Komponisten Sigurd Islandsmoen virket det meste av sitt liv som organist i Moss kirke. Hans kanskje mest kjente verk er melodien til «Det lysnet i skogen» med tekst av Jørgen Moe. Ellers inkluderer hans produksjon dødsmessen «Requiem» (1935–36). Dette verket forsvant fra Nasjonalbiblioteket, men en mikrofilm fra krigen hadde overlevd i museets hvelv.
Museets permanente utstillinger viser gjenstander fra gårdsdrift i eldre tid, bl.a. tekstiler og klesplagg, møbler og husgeråd, håndverk, jakt og fiske, musikk og skole. En egen utstilling er viet krigshandlingene i Bagn i 1940. På sørsiden av Islandselva er det en natursti på 550 meter, med skogen som tema.
Alle utstilte gjenstander er originaler innsamlet fra gårder og steder i nærområdet.
Aksel Waldemar Johannessen, hans kone Anna og Hulda Garborg utarbeidet valdresbunaden med broderi hentet fra en gammel gråbrun fløyelslue med prydsøm i lin og bomull, utlånt fra Bagn Bygdesamling. I 1948 gjorde Valdres kulturnemnd vedtak om å endre bunadens design ved å fjerne forkleet. Dermed kom broderiet også på stakken.
Museet har i tillegg permanente utstillinger på Bagnsbergatn. Bagnsbergatn er et fredet krigsminne fra kampen om Bagnsbergatn gård, hvor tyske styrker under den andre verdenskrig prøvde å omgå norske stillinger. Tyske styrker gikk opp lia ytterst i Bagnsgryta, gikk østsiden oppover mot Breidablikk og dreide mot Bergatn. På morgenen kom de ned i de bakre linjene til de norske styrkene og støtte sammen med dem i Gråbeinhølet. Senere ble kompaniet etterlatt av de tyske styrkene som rømte dalen.
Vestfold-bunader

Bunadene fra Vestfold er standardiserte fest- og høytidsantrekk i norsk bunadstradisjon som ble konstruert av lag og foreninger i Vestfold på 1900-tallet . Det er flere modeller for kvinner og menn. Antrekkene bygger i hovedsak på folkedrakter og klesskikker som var vanlig blant bønder på 1800-tallet, og er blant annet satt sammen av kopier av gamle originalplagg som er funnet på gårder i fylket. Bunadssølvet er også inspirert av funn fra regionens vikingtidshistorie.
Husflidens Vestfold-bunader omfatter et par hovedvarianter i ulike fargekombinasjoner og med mønsterbeskytta snitt og dekor. I tillegg har leikarringforeningen i Tønsberg og flere andre lagd drakter med tilknytning til fylket.
Tradisjonelle «bondedrakter» i norske bygder kunne være både praktiske hverdagsklær og festlige høytidsantrekk. Draktskikken var imidlertid verken lokalt original eller særnorsk, men påvirka av europeisk bymote og impulser og plagg fra naboområder.
Ordet «bunad» ble tatt i bruk av Hulda Garborg (1864–1932) i 1903. Fra da av begynte en å rekonstruere og komponere klart definerte «folkedrakter» for steder og regioner i Norge, antrekk med ensarta utforming og samme broderimønstre på flere plagg. Framveksten av bunader var del av et politisk og nasjonalromantisk nasjonsbyggingsprosjekt knytta til «norskdomsrørsla». Interessen for særnorske drakter var særlig levende i folkedansmiljøer, med Hulda Garborg og Klara Semb (1884–1970) som pådrivere for utviklinga. Skikken har siden blitt holdt i hevd for å verne om kulturarven og videreføre gamle håndverkstradisjoner.
Fra slutten av 1900-tallet har bunader gradvis blitt vanligere, og i dag har 2/3 av norske kvinner bunad. Antrekkene er likevel fortsatt et kostbart statussymbol og en klassemarkør som mange ikke har råd til. Draktene brukes særlig når en feirer grunnlovsdagen 17. mai, i barnedåp og konfirmasjoner og ved andre høytidelige anledninger.
Bunad- og folkedraktrådet gir råd om rekonstruksjoner av folkedrakter og bruk av bunader.
Hardangerbunad

Hardangerbunad er en samlebetegnelse på bunader fra bygdene i Hardanger, med ulike lokale varianter. Bunaden har utspring blant annet i områdene Kvam, Granvin, Ulvik, Eidfjord, Jondal, Ullensvang og Odda. Hardanger er et av områdene i Norge som har hatt sterke folkedrakttradisjoner, og med nasjonalromantikken på slutten av 1800-tallet ble kirkeklærne fra området løftet frem som nasjonalt symbol, og Hardangerbunaden har også kallenavnet «Nasjonalen». Hardangerbunaden ble i perioder brukt av kvinner fra hele landet for å vise støtte til unionsoppløsningen fra Sverige.
Dronning Maud av Norge, datter av Kong Edward den syvende av Storbritannia og barnebarn av kong Christian den niende av Danmark, besøkte Norge allerede i 1893, og ble da fotografert i en Hardangerbunad hos en fotograf i Bergen. I 1906 var hun blitt dronning av Norge, og fikk i gave en hardangerbunad. Bunadbildet fra 1893 ble da hentet frem fra glemselen av datidens medier, og dronningen i bunad ble et nasjonalsymbol for Norge. Hardangerbunaden fikk tilnavnet «nasjonalen», og det ble hevdet at denne bunaden kunne brukes av alle. Det var vanlig at unge kvinner på besøk hos fotografen ble avbildet i hardangerbunad som fotografen hadde til utlån.
Dagens norske kongefamilien har ingen slekt eller annen tilhørighet til Hardanger. Hardangerbunaden som kom i kongefamiliens eie via dronning Maud ble gitt av Anna Jordal i Odda som drev drakthandel.
Kvinnebunadene har sort stakk, og finnes i festvarianter med rødt for jomfru eller grønt liv for de som er gift, og hvitt forkle, eller sort liv og sort forkle. Bunaden har også bringeklut i eksempelvis perlebroderi, broderi, vevnad eller smøyg, avhengig av opphavssted og lokale variasjoner. Beltet på bunaden er som regel i samme teknikk som bringekluten. I gamle tider var det òg en sort versjon av bunaden. Den sorte bunaden uten søljer var forbeholdt de kvinner som hadde brakt skam på seg selv og familien ved å få barn utenfor ekteskapet.
De hvite forklærne til Hardangerbunaden har innfelt broderi i hardangersøm, og er som regel av lin eller bomull. De fargede forklærne kan være av bomull, ull, lin eller silke, med mønster i henhold til lokal tradisjon.
Det er to hovedtyper skjorter; en eldre type skjorte med rynker, og yngre slett skjortevariant. Skjortene er brodert, enten med hvitsøm eller sort smøygbroderi.
På hodet blir det tradisjonelt brukt skaut av gifte kvinner, og vippe hos jenter og ugifte kvinner.
Både det skautet som er vanligst i dag, sørfjordskautet, og bringeklut brodert på perlenett er prosjekter i Norges Husflidslags landsomfattende dugnad «Rødlista»
Mannsbunadene er i mindre grad enn kvinnebunadene en del av en ubrutt drakttradisjon, og er dermed basert på klesstilen på midten av 1800-tallet. Bunaden har enten sorte knebukser eller langbukser, sort jakke, og rød, grønn, blå eller sort vest.
Skjortene er som regel hvite i bomull eller lin, med eller uten søm på krage og håndlinning.
Til variantene med knebukse brukes det som regel hvite stømper i mønsterstrikk med mangefargete strømpebånd. I Kvam brukes det derimot strømper i sort og hvitt, strikket i rosemønster (kalt rosestrikk).
Applikasjonssøm

Applikasjonssøm er en form for tekstil dekorasjonsteknikk, der motiv klippes ut av ett eller flere stoff og festes på et bakgrunnstoff, for å danne et mønster, eller fortelle en historie. Eksempler på det siste er det engelske Hastingsteppet fra 1966, eller teppene som fortalte kongenes historie i Kongedømmet Dahomey.
Ofte syes motivstoffet på oversiden av bunnstoffet. I andre teknikker klippes det åpninger av ulik form i bunnstoffet, slik at motivstoffet festes på baksiden av dette og er synlig gjennom åpningene. Applikasjonssøm var opprinnelig et håndarbeid, og er det ofte fremdeles, men symaskiner brukes også når man applikerer.
Ordet applikere kommer fra det franske verbet appliquer, som igjen kommer fra det latinske applicare.
Både lappeteknikk og quilting er beslektede tekstile teknikker, og brukes også ofte kombinert med applikasjon.
Det eldste eksisterende applikasjonsarbeidet man kjenner til, er en egyptisk baldakin, som er fra ca. 980 f.Kr. Den er sydd av kvadrater av gaselleskinn som er dekorert med applikerte symboler. Noen av disse symbolene brukes fortsatt i egyptiske applikasjoner.
Applikasjonsteknikk kjennes også fra norsk draktskikk, som dekorasjon på blant annet bringeduker og lommer. Jakken på herrebunader fra Øst-Telemark (disse herrebunadene kalles lokalt «gråkufter») har applikasjoner i svart ullstoff (vadmel eller klede) på hvit (ufarget) eller flaskegrønn bunn.
Applikasjonssøm har også forekommet i motebildet i enkelte perioder. I 1950-årene var det moderne med vide filtskjørt med et applikert motiv på. På engelsk kalles disse skjørtene «poodle skirts», fordi applikasjonsmotivet ofte er en puddel. De første puddelskjørtene ble designet av amerikanske Juli Lynne Charlot.
På San Blas-øyene utenfor kysten av Panama lages det spesielle applikasjonsarbeider til kvinnenes fargerike bluser, molas, der mønstrene tidligere lignet de tradisjonelle kroppsmalingsmønstrene. Senere er også mer moderne motiver brukt.
På begynnelsen av 1800-tallet ble applikasjonsteknikken innført på Hawaii. Med tiden utviklet kvinnene på Hawaii en særegen applikasjonsstil der det tradisjonelt kun brukes ensfargede stoffer. Hovedmotivet som skal applikeres på et bunnfelt klippes ut av et stoffstykke som er brettet diagonalt to ganger før det klippes. Motivet blir da symmetrisk, både horisontalt og vertikalt. Tradisjonelle farger i applikasjonsarbeidene er røde motiver på hvit bunnfarge, gule motiver på hvit bunnfarge eller grønne motiver på hvit bunnfarge. Utover 1900-tallet ble det mer vanlig å kombinere rødt, grønt og gult i samme applikasjonsarbeid, men fortsatt på hvit bunn.
Livstykke

Livstykke eller liv er navn på ulike typer tettsittende, ermeløse klesplagg som dekker overkroppen. Betegnelsen brukes både om korsett- eller vestliknende plagg som bæres sammen med kjoler og skjørt, en mote som oppstod i Europa omkring 1650 og fortsatt brukes i mange folkedrakter for kvinner, og om en type undertøy som barn og kvinner tidligere brukte sammen med strømper.
Livstykke kalles ofte bodice på engelsk og andre språk. Barneundertøyet kan kalles Leibchen på tysk.
Opplut er også betegnelse på livstykket.
Livstykker var særlig vanlig i den europeiske kvinnedrakten på 1600- og 1700-tallet.
Plagget er kjent som underplagg siden middelalderen, men ble etter hvert båret sammen med kjoler slik at de dekorerte kantene ble synlige i utrigningen. Slike vestformede plagg, ofte kalt kjoleliv, bluseliv eller snøreliv, ble lukket med hekter eller snører og brukt over skjorter og serker.
Livstykker brukes fortsatt sammen med stakker i flere norske bunader og i andre folkedrakter, for eksempel Dirndl (Landhausmode), tradisjonell sydtysk og østerriksk kvinnedrakt med skjørt og snøreliv (eller tilsvarende kjole), hvit bluse og forkle.
Livstykke er også navn på en type strikket trøye som ble lukket med knapper eller hekter foran og utstyrt med knapper eller elastiske strømpeholdere til å holde strømper oppe. Slike livstykker ble innført på 1880-tallet som en sunnere og mer behagelig form for undertøy enn korsettet. Plaggene ble brukt av voksne kvinner som undertøy til reformdrakten fram til omkring 1910 og av barn, særlig jenter, til 1950-tallet.
Livstykke ble brukt for å holde oppe lange strømper som endte midt på låret eller opp mot skrittet, i den kalde årstiden. Plagget besto av en litt lang singlet som hang som en trøye fra skuldrene, men i et litt stivere bomullsstoff enn undertøyet. Livstykket hadde gjerne knepping i full høyde, ofte på ryggen, det siste gjorde det nokså umulig for barnet å kle på seg selv. I nedkant hadde livstykket to – noen ganger fire – elastiske band med huller. De lange strømpene hadde isydd en knapp øverst, som ble kneppet på det elastiske bandet. Dette gjorde det enkelt å tilpasse lengden slik at strømpene av ull eller bomull ble holdt oppe i passe høyde. Alternativt kunne de elastiske bandene være påsatt clips, slik at det ikke var nødvendig med knapp på strømpene.
Ennå på 1920-tallet var det vanlig at gutter brukte korte bukser også om vinteren helt fram til de var konfirmerte, og da med lange svarte ullstrømper under om vinteren. Men livstykket gikk gradvis ut av bruk, det vil si det ble brukt bare av stadig mindre barn. På 1950-tallet var det for gutters vedkommende stort sett bare brukt opp til skolealder. Plaggene ble for jenters vedkommende avløst av hofteholdere eller strømpebelter, mens guttene gikk med legg- eller ankelsokker med sokkeholdere – alternativt knesokker med strikk.
Etter hvert som strømpebukser ble mer og mer vanlig fra 1960-tallet av, gikk livstykket helt ut av bruk.
List of national costumes of Norway

This is a list of national costumes, mainly bunads, worn by either members of the Norwegian people or members of the Sami people of Norway or members of the Kven people of Norway.
Bunad is a Norwegian umbrella term encompassing a range of both traditional rural clothes mostly dating to the 19th and 18th centuries as well as 20th-century folk costumes. In its narrow sense, the word bunad refers only to clothes designed in the early 20th century that are loosely based on traditional costumes. The word bunad is in itself a 20th-century invention.
The Sami people use their distinctive traditional costumes, especially on festive occasions. Kven people also have their traditional Finnish inspired clothing.
The term drakt is used for the ensemble of clothing worn by either a man or a woman. In some districts the folk costume will be called drakt, and in other districts the term bunad has taken precedence.
Nordic Fest

Nordic Fest is a weekend festival held annually in Decorah, Iowa to commemorate the traditional customs and culture of Scandinavian countries, especially Norway. The event always occurs over the last weekend in July and often draws estimated crowds of 50,000 to 75,000.
Started in 1967, Nordic Fest grew from Luther College Women's Club annual celebration of Norwegian Constitution Day known as Syttende Mai. American Norwegians are exceptionally loyal to their heritage, which explains the size and scope of Nordic Fest. Every year, the residents of Decorah, Iowa, put on a jubilee of Old World heritage that brings people to the picturesque hills of northeast Iowa and serves as a kind of homecoming for Scandinavian Americans from many states.
From the start, the entire community has been engaged in Nordic Fest through such efforts as the Decorah Nordic Dancers. Chosen dancers start in third grade and perform at Nordic Fest and other events through their high school graduation, representing 10 years’ commitment. Nordic Fest features traditional foods, antique show, arts and crafts, musical entertainment and Norse storytelling. Demonstrations include knife making, rosemaling, weaving and wood carving, together with other Norwegian folk art. There is a river run and grand parade with marchers in bunads, a traditional Norwegian folk costume. The festival concludes with a street dance and beverage garden with a band. Bands have included the Backhome Boys, the El Caminos, Gaelstorm and Three Beers til Dubuque. There is also a spectacular fireworks display that takes place over the river.
Much on the Nordic Fest activities centers on Luther College and the Vesterheim Norwegian-American Museum. Norwegian immigrants to Decorah decided early on they wanted to preserve the old ways; in 1861, they established Luther College, and in 1877, they started a museum, Vesterheim, today a village of pioneer buildings that keeps traditions alive with year-round workshops and celebrations. The dorms of Luther College accommodate many of the visitors to Nordic Fest. Vesterheim provides viewing of Scandinavian art in the Hauge Gallery of the Westby-Torgerson Education Center.
There was no festival in 2020 as officials cited the COVID-19 pandemic as grounds for cancellation.
43°18′6″N 91°47′25″W﻿ / ﻿43.30167°N 91.79028°W﻿ / 43.30167; -91.79028
Gákti

Gákti is the Northern Sámi word used by non-Sámi speakers to refer to many different types of traditional clothing worn by the Sámi in northern areas of Norway, Sweden, Finland and the Kola Peninsula in Russia. The gákti is worn both in ceremonial contexts and while working, particularly when herding reindeer. The traditional Sami outfit is characterized by a dominant color adorned with bands of contrasting colours, plaits, pewter embroidery, tin art, and often a high collar. In the Norwegian language the garment is called a 'kofte', and in Swedish it is called 'kolt'.
The colours, patterns and decorations of the costume can signify a person's marital status and geographical origin. There are different gákti for women and men; men's gáktis are shorter at the hem than women's. Traditionally the gákti was made from reindeer skin, but in modern times, wool, cotton or silk are more common. The gákti can be worn with a belt (pleated, quilted or with silver buttons), silver jewellery, traditional leather footwear and a silk scarf. Traditionally, if the buttons on the belt are square, it shows the wearer is married. If they are round, the person is unmarried. If a married couple divorce, and the ex-husband still continues to use the Sami costume made by his ex-wife, he states by this that he wants her back.
"Gákti" is the Northern Sámi term for the clothing. The following terms in other Sami languages do not refer to the Northern Sami gákti, but their own clothing:
South Sámi: gaeptie/gapta/gåptoe
Ume Sámi: gápttie
Pite Sámi: gáppte, gåppto
Lule Sámi: gáppte/gábdde
Inari Sámi: mááccuh
Skolt Sámi: määccaǩ
Kildin Sámi: ма̄цэх/юххьп/юппа
Ter Sámi: ма̄ца (mā͕ᵈtsa͕ᵍ)
The Finnish tourist industry is notorious for displaying fake Sámi culture for tourists in order to make profit. Ethnically Finnish actors dress up in fake "gáktis" and perform fake "traditional rituals". This activity has been met with criticism both from the Sámi and Finns since it creates a false image of and appropriates Sámi culture, diverts tourist industry money from ethnic Sámi to ethnic Finns (thereby exploiting the Sámi and Sápmi) land the Sámi are native to, without giving anything back) and is dishonest towards tourists.
Media related to Sami clothing at Wikimedia Commons
Music and fashion

Music and fashion have long been closely linked. Artistic movements in music have often been associated with distinct fashions. Both industries have also had considerable influence on each other. Many famous musicians have also had notable styles and influenced fashion.
The Boston Globe described singers Cher and David Bowie as pioneers of shape-shifting in pop music. Cher emerged as a fashion trendsetter in the 1960s, popularizing "hippie fashion with bell-bottoms, bandanas and Cherokee-inspired tunics". She has repeatedly reinvented herself by adopting a series of visual personas, for which Professor Richard Aquila from Ball State University called her "the ultimate pop chameleon". Billboard observed Cher's role in redefining visual possibilities for pop stars, allowing them to adopt multiple personas on and off stage. The Independent's Alexander Fury traced Cher's fashion influence among female music artists such as Beyoncé and Jennifer Lopez, stating, "They all graduated from the Cher school of never sharing the stage, with anyone or anything."
New York magazine acknowledged Barbra Streisand fashion sense saying "she embarked on a surreal, chameleonic, personal fashion quest" that single-handedly began the retro revolution in the 1960s. American singer Michael Jackson inspired global fashion trends during the 1980s. British Vogue called him "a fashion pioneer [who] initiated the trophy jacket trend in the Eighties". His style included sequined gloves, a fedora, red leather jackets, sequined jackets, aviator sunglasses, black high-waisted pants, white socks and leather penny loafers. American singer Madonna is known for having adopted multiple visual styles throughout her career. Author James Robert Parish wrote that her fashion during the 1980s helped create a new version of the blonde bombshell image. Scholar Camille Paglia wrote, "[Madonna] has become a fashion icon more than a music pioneer". Madonna's prominence enabled her to bring subcultural styles into the mainstream. Various publications have credited Madonna with starting the underwear as outerwear trend.
Lusekofte

The lusekofte (Norwegian: [ˈlʉ̀ːsəˌkɔftə], lice jacket), also called the Setesdalsgenser (Setesdal sweater) is a traditional Norwegian sweater, dating from the 19th century.
The original sweater features a black and white design, the name referring to the isolated black stitches. They may also feature selburose designs. In recent times additional color is sometimes given to this black and white sweater by woven ribbons or bands of black woolen fabric embroidered in the type of colorful designs also found in the bunads and in rosemaling around the neck and along the front opening. These front opening are usually closed by a row of pewter or silver clasps.
After the lusekofte was discovered by tourists in the 1920s, it became very popular and today they are made in many different patterns and colours in addition to the traditional Setesdal sweater.
The lusekofte is casual attire, traditionally mostly worn by men.
Media related to Lusekofte at Wikimedia Commons
Solveig Lund

Solveig Lund (15 April 1868 – 4 October 1943) was a Norwegian photographer.
Solveig Lund was born on 15 April 1868 in Christiania. She was one of six children of Carl Cornelius Clarin Lund (1824-1906), a customs clerk, and Nilsine Othilia Føyn (1827-1895) and was the granddaughter of Samuel Mathiassen Føyn.
Lund trained under photographer Jens Petersen in Copenhagen and established her own studio in Moss in 1892. She later opened a studio in Christiania and worked in Bergen. She appears to have abandoned photography in 1906 and from then on worked hand-coloring her earlier photographs and postcards.
Lund's photography focused on women wearing bunad (traditional Norwegian dress), including many with women wearing bridal crowns. These were reproduced and distributed extensively as postcards.
Solveig Lund died on 4 October 1943.
Hardangerbunad

Hardangerbunad is a collective term for bunads from the villages in the traditional district of Hardanger, Norway, with various local varieties. The bunad includes the areas Kvam, Granvin, Ulvik, Eidfjord, Jondal, Ullensvang and Odda.
Hardanger is one of the areas in Norway that has had a strong folk costume tradition, and with the national romantic in the late 1800s, the church clothes from this area were lifted to be a Norwegian national symbol, and the Hardangerbunad therefore has the nickname Nasjonalen, in English "The National". The Hardangerbunad was used by women from all over Norway to show support for dissolution of the union between Norway and Sweden in 1905.
The bunads for women have black skirt, and are found in party variants with red or green bodice and white apron, or black bodice and black apron. Over large parts of the bunad, including the belt and apron, there is embroidery in the local style. The embroidery technique is known in Norway as Hardangersøm. The bunads are made of different fabrics. The colored aprons are, for example, in cotton, wool, linen or silk, with patterns depending on local tradition. The headgear has traditionally varied according to marital status.
For the wedding party, the bride traditionally has a bridal crown in addition to the bunad. However, this is something not everyone can afford, so the bridal crown also showed economic status and prosperity.
The male bunads are, to a lesser extent than the women's bunads, part of an unbroken costume tradition, and are thus based on the clothing style in the mid-1800s. The bunaden has either black breeches or long pants, black jacket, and red, green, blue or black vest. As for the female bunad, there are embroideries in the traditional, local style.
भारतीय कम्युनिस्ट पक्ष

भारतीय कम्युनिस्ट पक्ष हा भारतातील एक राजकीय पक्ष आहे.या पक्षाची स्थापना १९२५ साली कॉम्रेड डांगे उर्फ श्रीपाद अमृत डांगे यांनी केली. अन्य पक्षांच्या तुलनेत हा पक्ष वेगळा आहे.ह्या पक्षाचे विचार पूर्णपणे मार्क्सवादी आहेत. कार्ल मार्क्सने प्रतिपादन केलेल्या साम्यवादी अर्थव्यवस्थेचा या पक्षावर संपूर्ण प्रभाव प्रभावित आहे. भारतात काँग्रेस पक्षानंतरचा हा सर्वात जुना पक्ष आहे. मार्क्सवादी कम्युनिस्ट पक्षावर भारतात बंदी नसून माओवादी कम्युनिस्ट पक्षावर भारतात बंदी आहे. माओवादी कम्युनिस्ट पक्ष हिंसेचे समर्थन करतो.
पुण्यामध्ये पीपल्स बुक हाऊस व मुंबईत लोकवाङ्‌मय गृह ही दुकाने साम्यवादी वाङ्‌मय मिळण्याचे प्रमुख ठिकाणे होती. आजही ही दुकाने आहेत, पण त्यांत इतरही पुस्तके मिळतात.
लोकवाङ्‌मय प्रकाशनाने शेकडो पुस्तके प्रसिद्ध केली आहेत. एक मोठी यादी [१]येथे आहे.
तुकडोजी महाराज विचार साहित्य संमेलन

राष्ट्रसंत तुकडोजी महाराज विचार साहित्य संमेलन समिती व गुरुदेव सेवा मंडळ, राळेगाव यांच्या संयुक्त विद्यमाने आयोजित दोन दिवसीय राष्ट्रसंत तुकडोजी महाराज विचार साहित्य संमेलन १९-२० जानेवारी २०१३ या काळात राळेगांव (भंडारा जिल्हा) येथे झाले. संमेलनाध्यक्ष म्हणून कविवर्य प्रा. फ. मु. शिंदे होते.
यापूर्वी, राष्ट्रसंत तुकडोजी महाराज विचार साहित्य संमेलन (बारावे) मध्यप्रदेशातील सौंसर, (जिल्हा छिंदवाडा) येथे तारीख २४ एप्रिल २०११ रोजी झाले या संमेलनाच्या अध्यक्षस्थानी सामाजिक कार्यकर्ते व ज्येष्ठ पत्रकार उमेशबाबू चौबे होते.
११वे तुकडोजी महाराज विचार साहित्य संमेलन २९ जानेवारी २०११ला वर्धा जिल्ह्य़ातील सावळी(खुर्द)(तालुका-कारंजा घाडगे) येथे झाले होते.
४थे : अकोल्याच्या राष्ट्रसंत तुकडोजी महाराज सेवा समितीच्यावतीने चवथे राज्यस्तरीय राष्ट्रसंत तुकडोजी महाराज विचार साहित्य संमेलन ऋषिवर्य घुसरकर महाराज साहित्यनगरी येथे ३० जानेवारी २०१७ रोजी झाले. (अध्यक्ष ??)
५वे राज्यस्तरीय राष्ट्रसंत श्री तुकडोजी महाराज विचार साहित्य संमेलन अकोला शहरात २४-२५ नोव्हेंबर २०१७ या काळात झाले; अध्यक्षस्थानी ज्येष्ठ राष्ट्रीय ग्रामगीता प्रचारक सत्यपाल महाराज चिंचोळकर होते.
५वे म्हणले गेलेले एक विदर्भस्तरीय राष्ट्रसंत तुकडोजी महाराज विचार साहित्य संमेलन, बुलढाण्याच्या पंकज लद्दड इन्स्टिट्यूट ऑफ टेक्नॉलॉजी अँड मॅनेजमेंट स्टडीज येथे २६ नोव्हेंबर २०१७ रोजी झाले. संमेलनाच्या अध्यक्षस्थानी वारी भैरवगड येथील ज्ञानेश संस्थानचे प्रमुख ज्ञानेश्वर महाराज वाघ होते.
३रे संमेलन : यवतमाळच्या श्रीगुरुदेव सेवा मंडळ व भारतीय विचार मंचातर्फे ३रे विदर्भस्तरीय वंदनीय राष्ट्रसंत तुकडोजी महाराज साहित्य संमेलन ८ जानेवारी २०१७ रोजी यवतमाळमधील डॉ. नंदूरकर विद्यालयातल्या साईरंजन सभागृहात झाले. संमेलनाध्यक्ष प्राचार्य डॉ. अरविंद देशमुख होते.
वर्धा जिल्ह्यात देवळी येथे झालेल्या राष्ट्रसंत तुकडोजी विचार साहित्य संमेलनाच्या अध्यक्षपदी डॉ. जुल्फी शेख होत्या.
हे संमेलन आणि तुकडोजी महाराज साहित्य संमेलन ही वेगळी असावीत.
पहा : साहित्य संमेलने
मुरलीधर शाह

डाॅ. मुरलीधर बन्सीधर शहा (जन्म : ३१ ऑक्टोबर १९३७; - धुळे, ९ ऑक्टोबर २०१७) हे एक गांधीवादी हिंदी-मराठी साहित्यिक होते. ते एम.ए., पीएच.डी. होते. शहांनी आयुष्यभर गांधीवादी विचारांसह हिंदी भाषेचा प्रचार व प्रसार केला. बाबा आमटे यांच्या ‘भारत जोडो’चे काम करत असताना त्यांनी आंतरभारती, छात्रभारती, राष्ट्रभाषा सभा, राष्ट्र सेवा दल यांसह इतर अनेक संघटनांची जबाबदारी सांभाळली. हे करीत असतानाच त्यांनी ५०पेक्षा अधिक पुस्तकांचे लेखन केले. यांनी हिंदीतील उत्तम साहित्याची मराठीत, आणि मराठीतील साहित्याची हिंदीत भाषांतरे केली. समाजकार्य, भाषेवरील प्रभुत्व आणि वक्तृत्वावरील पकड यामुळे अनेकांना आपलेसे करून घेण्याची अनोखी शैली शहा यांच्याकडे होती.
शहा यांनी प्रारंभी धुळ्याच्या जयहिंद महाविद्यालयात हिंदीचे प्राध्यापक म्हणून काम केले. त्यानंतर उत्तर महाराष्ट्र विद्यापीठात हिंदी विभागप्रमुख म्हणूनही जबाबदारी सांभाळली. पुण्यातील महाराष्ट्र हिंदी राष्ट्रभाषा सभेचे उपाध्यक्ष आणि नाशिक विभागाचे अध्यक्ष म्हणून काम केले. संशोधनातील आवडीमुळे त्यांनी धुळे येथील इतिहासाचार्य वि.का. राजवाडे इतिहास संशोधन मंडळाचे विश्वस्त म्हणूनही काम पाहिले. त्यातूनच मंडळाच्या १३ खंडांचे तसेच खानदेशच्या सांस्कृतिक इतिहासाच्या सहा खंडांचे संपादनही त्यांनी केले. छात्रभारती या विद्यार्थी संघटनेचे ते संस्थापक अध्यक्ष. विद्यार्थ्यांची संघटना म्हणून शैक्षणिक समस्यांची सोडवणूक करताना, विद्यार्थ्यांना त्यांच्या सामाजिक दायित्वाची जाणीव करून देण्याचे काम त्यांनी केले. राष्ट सेवा दलाचे यदुनाथ थत्ते यांच्या कार्यात मु.ब. शहांचा सक्रिय सहभाग होता.
भारतातील चौदा भाषांमध्ये राष्ट्रीय गीत गायन करणाऱ्या २२ गायकांना सोबत घेऊन त्यांनी ‘हम हिंदुस्थानी’ची स्थापना केली. तसेच भारतीय स्वातंत्र्यसंग्रामाची कहाणी त्यांनी गीतांद्वारे २० गायकांसह अनेक शहरांमध्ये सादर केली.
लिपी

लिपी ही लिखाणाची सुत्रबद्ध पद्धत आहे। लिपीचा उपयोग माहितीसंचयासाठी तसेच संदेश देवाणघेवाण करण्यासाठी केला जातो। लिपीमध्ये प्रामुख्याने अक्षरे व अंकांचा वापर केला जातो। वर्ण किंवा ध्वनी यांचे लेखन करण्यासाठी ज्या चिन्हांना उपयोग करतात, त्या चिन्हसमुहाला लिपी असे नाव आहे. एका चिन्हापासून जेव्हा एकाच ध्वनीचा बोध होतो, तेव्हा लिपीचा उद्देश सफल होतो।
आजची लिपी ही मानव बोलायला शिकल्यापासून हळूहळू परिणत झाली आहे। मानवाची संस्कृती जेवढी प्राचीन, तेवढीच लिपीही प्राचीन आहे।
प्रारंभी मनुष्य आपले विचार साध्या उभ्या-आडव्या रेघोट्या काढून व्यक्त करीत असे. रेघोट्या मारता मारताच चित्रे काढण्याइतकी त्याची प्रगती झाली. त्या चित्रांतून तो आपला आशय व्यक्त करू लागला. सूर्य, वृक्ष, साप, बकरी इ. चित्रांनी त्या त्या वस्तूंचा व प्राण्यांचा बोध होऊ लागला. प्राचीन गुहानिवासी माणसांनी कोरलेली चित्रे अलिकडे सापडली आहेत.
प्राचीन काळी इजिप्त व मेसोपोटेमिया या देशांतही भावाची अभिव्यक्ती चित्रांच्या द्वारेच होत असे. पण इजिप्तमध्ये ही चित्रे प्रायः दगडांवर खोदीत आणि मेसापोटेमियात ती मातीच्या विटांवर खिळ्यांनी कोरीत. विटांचा पृष्ठभाग मऊ असल्याने त्यांवर केवळ रेघाच ओढता येत, गोलाकार काढता येत नसत. उदा. तीनचार रेघा ओढून विटांवर माशाचे चित्र काढीत. त्यामुळे आरंभापासूनच ही चित्रे संकेतात्मक झाली. याच संकेतात्मक चित्रांतून पुढे इराणी लोकांना अक्षरे बनविली. चित्रलिपी हा लिपीच्या विकासातील एक टप्पा होय.
वैदिक लोकांनी गणन व लेखन या बाबतीत बरीच प्रगती केली होती. भारतात प्रारंभी ब्राह्मी लिपीचा उपयोग केला जात असे. पण ती निश्चित केव्हा प्रचारात आली, ते सांगता येत नाही. मात्र ती सनपूर्व पाचव्या शतकात प्रचारात होती, एवढे निश्चित म्हणता येते.
सनपूर्व चौथ्या शतकापूर्वी लिपी हा शब्द प्रचारात होता. पाणिनीच्या अष्टाध्यायीत लिपी, लिबी व ग्रंथ या शब्दांचा वापर केलेला आहे. तसेच त्याने लिपिकर व यवनानी हे शब्द बनवण्याचे नियम दिले आहेत. कात्यायन व पतंजली यांनी यवनानी शब्दाचा अर्थ यवनांची लिपी असा दिला आहे. त्यावरून त्या काळी यावनी लिपी प्रचारात होती, असे समजते.
लिपींची विभागणी ही त्यांच्या लिहिण्याच्या दिशेने ही केली जाते. इजिप्शियन हायरोग्लिफ हे डावीकडून उजवीकडे व उजवीकडून डावीकडे अश्या दोन्ही प्रकारे लिहितात. प्राचीन अद्याक्षरे ही वेगवेगळ्या दिशेने लिहिली जात असे, जसे आडव्या प्रकारे (एका बाजूला एक) किंवा अनुलंबरित्या (एका खाली एक). लिपींच्या मानकीकरणापूर्वी अक्षरे डावीकडून उजवीकडे व उजवीकडून डावीकडे दोन्ही प्रकारे लिहित. हे बहुतेक सामान्यपणे बुस्ट्रोफेडोनिक पद्धतीने लिहिले जात होते: एका (आडव्या) दिशेने प्रारंभ करणे, नंतर ओळीच्या शेवटी व दिशा बदलणे.
सर्व भारतीय व युरोपियन लिप्या ह्या डावीकडून उजवीकडे लिहितात. तर अरेबियन किंवा मध्य आशियाई लिप्या ह्या उजवीकडून डावीकडे लिहिल्या जातात. चीनी लिपी ही अनुलंबरित्या लिहिली जाते.
जोशी, पं. महादेवशास्त्री. भारतीय संस्कृति कोश - आठवा खंड - राजस्थान ते विहार. p. ३७५-३७६. लिपी