davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Seongeup Folk Village

Seongeup Folk Village (Korean: 성읍민속마을) is a traditional Korean folk village in Pyoseon-myeon [ko], Seogwipo, Jeju Province, South Korea. It has been continually inhabited for around 600 years, since the 15th century, and is maintained to resemble its traditional pre-modern form.
The entire village, as well as several individual buildings inside it, are National Folklore Cultural Heritages of South Korea. Two trees in it are Natural Monuments of South Korea.
The village is an authentic Korean walled town [ko] (읍성; eupseong) that dates to at latest the early Joseon period. It was the county office beginning in 1423, during the reign of Sejong the Great. It was continually used as an administrative center until 1914. It was once much larger than its current form, with reportedly around 1,500 households. It waned in influence by the 1930s.
The village is filled with hanok, traditional Korean buildings. There was a major fire in 1826, where around 80 buildings were destroyed, and there was another fire in 1948 during the Jeju uprising. Some buildings in the village have survived both these incidents, and date to the early 19th century. The town is designed according to the principles of feng shui, and is designed and placed with its defense in mind. The town's walls are well-preserved. The town's houses often have olle, walled alleyways from the street to the house. The olle in the town are considered to be unusually short. There are now around 110 structures in the village.
The village now offers historical and cultural experiences. Visitors can participate in trying on hanbok (traditional Korean clothing), archery, dyeing cloth, and shopping for crafts. There are restaurants that serve snacks and traditional Korean and Jeju foods. One Jeju family-run business has brewed the alcoholic beverage omegisul [ko] in the village for multiple generations. Their business was interrupted when home distillation of alcohol was prohibited during the Japanese colonial period.
The village holds a yearly Jeongeui-gol Folk Festival (정의골한마당축제) each October. The village has hosted reenactments of ceremonies on a number of occasions, such as processions for the inauguration of the county governor and wedding ceremony reenactments. The village has also hosted local talent competitions. The local government is continuing to invest in renovations and more cultural experiences for the village. Some residents are negotiating with the government to allow for more modern renovations to the traditional buildings that they occupy in the village.
Media related to Seongeup Folk Village at Wikimedia Commons
Jangseung

A jangseung (Korean: 장승) or village guardian is a Korean totem pole usually made of wood. Jangseungs were traditionally placed at the edges of villages to mark village boundaries and frighten away demons. They were also worshipped as village tutelary deities.
In the southern regions of Jeolla, Chungcheong, and Gyeongsang, jangseungs are also referred to as beopsu or beoksu, a variation of boksa (복사; 卜師), meaning a male shaman.
In the Jeolla region, jangseungs are often made of stone bearing some resemblance to the dolhareubangs of Jeju Island.
In Seoul, 18th century Joseon Dynasty King Jeongjo ordered jangseungs erected in the area near Sangdo-dong to ward off evil spirits when he made a royal procession to Suwon, where his father's tomb was located. Since then, the district has been called Jangseungbaegi and has given its name to the Jangseungbaegi Station on the Seoul Metropolitan Subway's Line 7.
Jangseungs are usually adorned with inscriptions describing the personae of the carved figures along the front of the poles. "Male" jangseungs usually bear inscriptions in Hanja or Hangul reading "Great General of All Under Heaven," or Cheonha-daejanggun (천하대장군; 天下大將軍) and are decorated with headpieces resembling those worn by Korean aristocrats or scholars. "Female" jangseungs, on the other hand, wear less elaborate headpieces and usually bear inscriptions reading "Female General of the Underworld," or Jiha-yeojanggun (지하여장군; 地下女將軍) or "Great General of the Underworld," or Jiha-daejanggun (지하대장군; 地下大將軍).
Depending on the location or affiliation, jangseung can be divided into village guardian, temple guardian, and public guardian.
The village guardian is the god of dongje, and has the functions of village guardian, mural, expelling the harmful ghosts, fire prevention, and gathering happiness for the village.
The temple guardian post has the function of protecting the temple from the invisible evil spirits. The temple guardian is the boundary mark of the temple.
The public guardian is a milestone and a street god to protect the safety of the gate, barracks, and roads and sea roads.
Liminal deity

A liminal deity is a god or goddess in mythology who presides over thresholds, gates, or doorways; "a crosser of boundaries". These gods are believed to oversee a state of transition of some kind; such as, the old to the new, the unconscious to the conscious state, the familiar to the unknown.
Types of liminal deities include dying-and-rising deities, various agricultural deities, psychopomps and those who descend into the underworld: crossing the threshold between life and death. Vegetation deities mimic the annual dying and returning of plant life, making them seasonally cyclical liminal deities in contrast to the one-time journey typical of the dying-and-rising myth.
The word liminal, first attested to in English in 1884, comes from the Latin word limen, meaning 'threshold'. Liminality is a term given currency in the twentieth century by British cultural anthropologist Victor Turner. It is used to describe a state of transition; such as from the old to the new, from the familiar to the unknown, even from an unconscious to the conscious state.
Cula Nistor din Cerneți

Cula Nistor este un monument istoric datat din 1800 aflat pe teritoriul satului Cerneți, comuna Șimian care i-a aparținut căpitanului de panduri, Nistor. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 109844.04.
În anul 1974, Direcția Monumentelor Istorice și de Artă a elaborat un proiect de restaurare, întocmit de arhitect Micaela Adrian. Se intenționa organizarea unui muzeu, care să adăpostească case țărănești din zona Mehedințiului, proiect care nu a fost finalizat. În anul 2009, Muzeul Regiunii Porților de Fier a realizat lucrări de reparație și întreținere, iar cula a devenit muzeu etnografic, secție a Muzeului Regiunii Porților de Fier.
Casa-culă este o construcție pe două niveluri. Parterul înalt este prevăzut cu metereze și o ușă masivă de lemn. În interior se află un beci. O scară interioară duce spre cerdacul de la etaj și camerele de locuit. Există 3 camere cu intrarea din cerdac. Cerdacul ocupă întreaga fațadă principală, cu cosoroabă și stâlpi frumos sculptați.
Conacul Zichy din Voivodeni

Conacul Zichy din Voivodeni este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul satului Voivodeni, comuna Voivodeni.
Ansamblul conacului din Voivodeni este compus din două clădiri separate, cu caracter diferit: o aripă cu axa longitudinală nord-sud, cu un cerdac cu arcade semicirculare pe fațada dinspre curte și o clădire cu planimetrie dreptunghiulară, având un portic clasicizant cu coloane.
Corpul cu arcade semicirculare pare a fi clădirea mai veche a ansamblului, datând din secolul al XVIII-lea. Pe harta topografică militară austriacă din 1769–1773 apare deja o clădire lungă pe locul conacului, care este identică, probabil, cu corpul existent și astăzi.
Clădirea principală a conacului este, pe baza caracteristicilor de stil, una mai nouă, reconstruită la începutul secolului al XIX-lea. Acest corp central, acoperit cu o șarpantă în două ape, dispune pe fațada de sud de 7 axe, în cea din mijloc fiind situată intrarea principală a clădirii, accentuată de porticul de factură clasicizantă.
Muzeul Memorial „Calistrat Hogaș”

Muzeul Memorial „Calistrat Hogaș" este un muzeu județean din Piatra-Neamț, amplasat în Str. Calistrat Hogaș nr. 1.
Înființat ca o cameră memorială pusă la dispoziția vizitatorilor de către Sidonia Hogaș (fiica scriitorului) în 1939, din 1969 devine muzeu memorial dedicat activității prozatorului. Există două clădiri, legate printr-un cerdac de lemn suspendat pe stâlpi de lemn și un chioșc. Monument de arhitectură de la circa 1880, clădirea a fost locuința scriitorului Calistrat Hogaș (1848 - 1917) și a familiei sale. A suferit două restaurări: 1967 - 1968 și 1990 - 1994. Prezintă mobilier autentic, obiecte de artă, vestimentație, tapiserii, covoare, carpete, piese de uz personal și de birou, obiecte personale, manuscrise, ediții antume, fotografii originale, documente, cărți, obiecte de cult aparținând familiei, piese ce se constituie în mărturii ale drumețiilor sale prin munții Neamțului: pelerină, pistol. De asemenea pot fi văzute un birou, cărți de vizită și albume originale.
Clădirea muzeului este declarată monument istoric, având codul NT-II-m-B-10565. Monument de arhitectură de pe la 1880 clădirea a fost locuința scriitorului și a familiei sale. A suferit două restaurări: 1967 - 1968 și 1990 - 1994.
Taraxacum

Taraxacum este un gen numeros de plante cu flori din familia Asteraceae și este alcătuit din speciile cunoscute în limbajul comun sub denumirea de păpădie. Speciile sunt native din Eurasia și America de Nord iar două specii, T. officinale și T. erythrospermum, sunt plante cu flori comune în majoritatea lumii. Ambele specii sunt comestibile, în întregime. Multe specii de Taraxacum produc semințe asexuale prin apomixie, adică fără ajutorul polenizării, astfel că noua generație de plante sunt identice din punct de vedere genetic cu plantele de origine.
Purcelușa Peppa

Purcelușa Peppa (în engleză Peppa Pig) este o serie britanică de televiziune animată creată de Neville Astley și Mark Baker. Produsă de Hasbro Entertainment și Karrot Animation și anterior produsă de Astley Baker Davies și Entertainment One, seria urmărește pe Peppa, o purcelușă antropomorfică, și familia ei, precum și semenii ei înfățișați ca alte animale. A avut premiera pe data de 31 mai 2004. Programul de televiziune pentru copii este difuzat pe canalul 5 și Nick Jr. în Marea Britanie, Nickelodeon / Nick Jr. în SUA, ABC 4 Kids în Australia și Discovery Kids în America Latină, inclusiv Brazilia. În prezent, Purcelușa Peppa are opt sezoane, iar un episod durează cinci minute. În România, serialul este difuzat pe Nick Jr. și Minimax.
Spectacolul se învârte în jurul personajului Peppa, un porc femelă antropomorfizată, împreună cu familia și prietenii ei. Fiecare dintre prietenii săi fac parte din specii diferite de animale și sunt de aceeași vârstă ca și ea. Episoadele au tendința să includă activități de zi cu zi precum: participarea la grupurile de joacă, înotul, vizita la bunici, verișoare, mersul pe terenul de joacă sau plimbări cu bicicleta. Personajele poartă haine, locuiesc în case și conduc autoturisme, dar prezintă și unele caracteristici ale animalelor pe care se bazează. Peppa și familia ei grohăie ca niște porci adorabili în timpul conversațiilor pe care le țin în limba engleză. Celelălte animale emit sunetele corespunzătoare speciei atunci când vorbesc, iar unele dintre ele prezintă și alte caracteristici reprezentative. Deși personajele principale - mai ales mamiferele - sunt antropomorfizate, alte personaje animale, precum Tiddles - broasca țestoasă, Polly - papagalul și rațele, nu sunt.
Peppa Pig World este un parc tematic de familie situat în New Forest, Hampshire și a fost deschis pe 9 aprilie 2011 la Paultons Park, Hampshire, Marea Britanie. Parcul are zone de joacă în interior, un Aqua Park și mai multe clădiri tematice.
National Board of Review: Top Ten Films

Aceasta este o listă a primelor 10 filme cele mai bune (Top Ten Films) care au fost alese anual de National Board of Review (NBR) din SUA (Consiliul Național de Revizuire a Filmelor), începând cu 1929.
Din 1930 până în 2018, NBR a ales de 74 de ori cel mai bun film care urma să câștige și Premiul Oscar pentru cel mai bun film. De 24 de ori din numărul anterior, filmul selectat a fost numărul unu pe lista NBR din acel an.
Shadia

Shadia (n. 8 februarie 1931, Cairo, Egipt – d. 28 noiembrie 2017, Cairo, Egipt) pe numele ei real Fatma Ahmad Kamal Shaker, a fost o actriță și cântăreață egipteană. Printre cele mai cunoscute filme ale sale se numără Femeia necunoscută, Nevasta nr. 13.
Shadia și-a făcut debutul în 1947 în filmul Porumbelul păcii (Al-Aql Fi Ajaza), în regia lui Hilmi Rafla. De la titlul acestui film și-a luat numele de scenă sub care a ajuns să fie cunoscută. În total, ea a apărut în peste 100 de filme, inclusiv peste 30 de filme cu Kamal El-Shinawy.
John Qualen

John Qualen (născut Johan Mandt Kvalen; n. 8 decembrie 1899, Vancouver, British Columbia, Canada – d. 12 septembrie 1987, Torrance, California, SUA) a fost un actor de personaj american de origine norvegiană.
Qualen s-a născut în Vancouver, Columbia Britanică, fiul unor imigranți norvegieni; tatăl său a fost un pastor luteran și a schimbat numele de familie din „Kvalen” în „Qualen” – deși unele surse menționează că Oleson și Oleson Kvalen au fost numele sale de familie anterioare. Familia s-a mutat des din cauza slujbei tatălui său. John a absolvit Liceul Elgin (Illinois) în 1920 la vârsta de 20 de ani și a urmat studiile universitare la Universitatea din Toronto, însă a părăsit instituția înainte de absolvire și a devenit actor în cadrul unui teatru ambulant.
Într-un interviu din Milwaukee Journal, acesta menționa că a început să lucreze pentru mișcarea Chautauqua. Însărcinat cu ridicarea cortului utilizat pentru susținerea predicilor, acesta a fost nevoit să urce pe scenă în Ripon, Wisconsin, după ce pastorul nu și-a făcut apariția. Managerul i-a permis să-l înlocuiască, deoarece Qualen îi arătase medalia pe care o câștigase pentru oratorie în timpul liceului. La scurt timp după, a înființat un grup intitulat The Qualen Concert Company. Qualen și soția sa, Pearle, au alcătuit compania pentru a produce piese de teatru. Celor doi erau atât de săraci încât obișnuiau să vândă vase de gătit în New York pentru a-și mări veniturile. A câștigat mai mulți bani din vânzări decât din actorie.
În cele din urmă, a ajuns pe Broadway, iar în 1929 a obținut rolul portarului suedez Carl Olsen în piesa de teatru Street Scene. Primul său rol de film a venit doi ani mai târziu în adaptarea cinematografică a aceleiași piese. În același an, a apărut în lungmetrajul Arrowsmith (1931) al regizorului John Ford. A devenit membru al John Ford Stock Company, având roluri secundare în filme precum Căutătorii (1956), Călăreau împreună (1961), Omul care l-a ucis pe Liberty Valance (1962) și Cheyenne Autumn (1964).
De-a lungul carierei sale, a apărut în peste 100 de lungmetraje, continuând să apară în diverse producții până în anii 1970. Qualen a interpretat cu precădere personaje scandinave. Trei dintre rolurile sale îi dezvăluie versatilitatea: a adoptat un dialect din vestul-mijlociu pentru a-l interpreta pe Muley în filmul Fructele mâniei (1940), a avut rolul criminalului tulburat Karl Williams în comedia clasică His Girl Friday (1940) și l-a interpretat pe vânzătorul de bijuterii Berger, membru al mișcării de rezistență norvegiene, în Casablanca (1942). A adoptat un accent mediteranean pentru rolul pescarului Lacota în The High and the Mighty (1954).
De asemenea. Qualen cânta la flaut încă de la vârsta de opt ani. Și-a continuat educația muzicală la Universitatea din Toronto și a cântat alături de orchestre simfonice precum Hollywood Bowl Orchestra.
În 1924, după ce a devenit actor, Qualen s-a căsătorit cu Pearle Larson; cei doi s-au cunoscut în timpul liceului. Cuplul a rămas împreună până la moartea lui Qualen în 12 septembrie 1987. Acesta a murit la vârsta de 87 de ani de insuficiență cardiacă în Torrance, California.
Tom și Jerry se dau în spectacol

Tom și Jerry se dau în spectacol (în engleză The Tom and Jerry Show) este un desen animat american din anul 2014 produs de Warner Bros. Animation, cu Regenade Animation ținând munca de producție actuală sub superviziunea lui Darrell Van Citters și Ashley Postelwaite. Darrell Van Citters este de asemenea directorul serialului. Inițial premiera pe Cartoon Network a fost propusă în 2013 înainte de a fi trasă la 9 aprilie 2014. Este al doilea serial Tom și Jerry produs pe ecran lat cu aspect ratio 16:9 și este primul serial oficial Tom și Jerry animat în Adobe Flash. Serialul este evaluat TV-PG fiind o premieră pentru un serial Tom și Jerry.
Serialul a avut premiera în lumea întreagă pe canalul canadian Teletoon pe 1 martie 2014 și a avut premiera pe Cartoon Network în Statele Unite pe 9 aprilie 2014. Premiera în România a fost pe 2 iunie 2014 pe canalul Boomerang, iar pe data de 5 aprilie 2021 a început să fie difuzat și pe Cartoon Network.
Serialul a fost urmat de Tom and Jerry Special Shorts, un serial pe HBO Max care a fost realizat de aceeași echipă de producție ca Looney Tunes Cartoons și este în stilul scurtmetrajelor clasice. Un alt serial, Tom și Jerry în New York, a fost lansat tot pe HBO Max pe 1 iulie 2021, care a fost realizat de aceeași echipă de producție ca Tom și Jerry se dau în spectacol.
Serialul readuce pe micile ecrane năzbâtiile pisicii și ale șoarecelui, care își continuă urmăririle, ieșind însă din decorul familiar al casei lor și ajungând în castele medievale, laboratoare neobișnuite, conace și lumi fantastice.
Episoadele 58b ("Faux Hunt") și 63c ("Catching Some Z's") au fost interzise de a fi difuzate în România, din cauza conținutului neadecvat și exagerat din intermediul scenelor acestora.
*"Catching Some Zs", ulterior, a fost pus în România pe platforma HBO Max, pe data de 8 martie 2022, iar mai apoi a fost dat de Cartoon Network pe 31 martie 2022.
Listed buildings in Newport, Shropshire

Newport is a civil parish in the district of Telford and Wrekin, Shropshire, England. It contains 106 listed buildings that are recorded in the National Heritage List for England. Of these, four are at Grade II*, the middle of the three grades, and the others are at Grade II, the lowest grade. The parish contains the town of Newport and the surrounding area. Most of the listed buildings lie on the north–south axis of the main roads running through the town. A high proportion of the listed buildings are houses and associated structures, cottages, shops, public houses and hotels. Some of the older buildings are timber framed, and others have timber framed cores with later encasement or rebuilding. The other listed buildings include churches and associated structures, a memorial cross, bridges, schools, almshouses, a folly, and a war memorial.
Eremo delle Carceri

The Eremo delle Carceri is a hermitage complex located 791 metres (2,595 ft) above sea level in a steep forest gorge upon Monte Subasio, in Umbria, in central Italy, four kilometers above Assisi.
The name Carceri derives from the Latin carceres, meaning "isolated places" or "prisons". The steps and bows of the gorge arch over a quatrefoil-shaped hole in the smooth pink stone, a natural grotto (the so-called "Hole of the Devil").
In the 13th century, Saint Francis of Assisi would often come to this place to pray and contemplate, as did other hermits before him. When he first came in 1205, the only building here was a tiny 12th-century oratory. Soon, other men followed him to the mountain, finding their own isolated caves nearby in which to pray. The oratory became known as Santa Maria delle Carceri after the small "prisons" occupied by friars in the area.
The site and the oratory was probably given by the Benedictines to St. Francis in 1215, at the same time they gave him the Porziuncola in the valley below. Francis dedicated himself to a life of preaching and missions, but throughout his life he would frequently withdraw to the Carceri to pray.
Around 1400, Saint Bernardino of Siena built a small friary, which includes a little choir and a simple refectory. The original wooden stalls of the choir and the tables of the refectory, which date from the 15th century, can still be seen on site. St. Bernardino also extended the earlier chapel by building a small church, which was also named Santa Maria delle Carceri. It contains a notable altarpiece fresco of the Virgin and Child.
In the centuries that followed, various buildings were added around St. Francis' cave and the original oratory, forming the sizable complex that exists today. Today some Franciscan friars live there and visitors are welcome.
Near the hermitage is a stone bridge and an ancient oak. According to legend, it was here that Saint Francis preached to the birds as they perched in the oak's branches.
A variety of buildings were added around the cave and the original oratory, creating a large complex.
43°03′49″N 12°39′06″E﻿ / ﻿43.0635833333°N 12.6515555556°E﻿ / 43.0635833333; 12.6515555556
Listed buildings in Darley Dale

Darley Dale is a civil parish in the Derbyshire Dales district of Derbyshire, England. The parish contains 27 listed buildings that are recorded in the National Heritage List for England. Of these, three are listed at Grade II*, the middle of the three grades, and the others are at Grade II, the lowest grade. The parish contains the town of Darley Dale and the surrounding area. Most of the listed buildings are houses, cottages and associated structures, farmhouses and farm buildings. The other listed buildings include a church and its former rectory, a road bridge over the River Derwent, public houses, a mile post and a milestone, buildings associated with Darley Dale railway station, an institute, and a school.
Farmhouse

A farmhouse is a building that serves as the primary quarters in a rural or agricultural setting. Historically, farmhouses were often combined with space for animals called a housebarn. Other farmhouses may be connected to one or more barns, built to form a courtyard, or with each farm building separate from each other.
Types of farmhouses in Europe include the following:
A Bresse house (French: Ferme bressane) is a type of farmhouse found in the Bresse region and characterized by its long length, brick walls and wooden roof. A Mas is a traditional farmhouse unique to Provence and Southern France.
Historically there were three main types of German farmhouses, many of which survive today. The Low German house or Niedersachsenhaus (Lower Saxony house) is found mainly on the North German Plain, but also in large parts of the Netherlands. It is a large structure with a sweeping roof supported by two to four rows of internal posts. The large barn door at the gable end opens into a spacious hall, or Deele, with cattle stalls and barns on either side and living accommodation at the end. The Middle German house may also be a single unit, but access is from the side, and the roof is supported by the outside walls. Later this type of mitteldeutsches Haus was expanded to two or more buildings around a rectangular farmyard, often with a second story. The South German house is found in southern Germany and has two main variants, the Swabian or Black Forest house and the Bavarian farmstead.
A Cascina a corte is a courtyard building whose arrangement is based on the Roman villa found in the Po Valley of northern Italy. A house called Casa colonica [it] in Italy is a type of farmhouse where the residents work the land but do not own the farm.
Ta' Tabibu farmhouse and Ta' Xindi Farmhouse are two typical Maltese farmhouses built with the use of Limestone material. In Maltese a farmhouse is called Razzett. Other examples of Maltese farmhouses are the Ta' Cisju Farmhouse and The Devil's Farmhouse.
Types of farmhouses in North America include the following:
Canadian farmhouses were influenced by European settlers. In Quebec, the style varied from Gothic to Swiss, with the kitchen being the most important room in the house. In Ontario, the farmhouses of the late 19th century were of Victorian influence. Earlier ones used clapboard and later variations had brick. Many had front porches. In the west, dwellings varied from single-story wooden homesteads to straw huts. Wooden houses were built later as railroads brought wood from the Rockies (Alberta, British Columbia). By the early 1900s houses could be purchased as kits from several Canadian and American companies.
American farmhouses had a straightforward construction designed to function amidst a working farm in a rural setting. They had a simple rectangular floor plan, usually built with local materials, and included a dominant centrally-located fireplace for cooking and heating.
Lygaeus equestris

Lygaeus equestris, common name black-and-red-bug, is a species of seed bugs belonging to the family Lygaeidae, subfamily Lygaeinae.
Subspecies include:
These bugs can reach about 11 to 12 millimetres (0.43 to 0.47 in) in length. They have a characteristic red-black pattern, fully developed wings and long, powerful legs. The hemelytra have two transverse bands that reach the margin and a round white spot on the membrane. Scutellum is without bristles but with tiny hairs. The black band close to the eye is wider than the same.
This species is very difficult to differentiate from Lygaeus simulans, that has a scutellum with long bristles, antennae with angulous tubercles and a larger red area on the head.
The red-black pattern has a deterrent effect and serves to protect the insect (Müllerian mimicry or Batesian mimicry). By storing the toxic ingredients of their food plants, they are unpalatable to potential predators.
The nymphs and the imagos feed on juices of various plants, particularly milkweed (Vincetoxicum hirundinaria), Taraxacum species, Spring pheasant's eye (Adonis vernalis) and sometimes also on dandelions. Adults overwinter.
It is mainly present in Albania, Austria, Belgium, Bosnia, Bulgaria, Brazil, Croatia, Czech Republic, Denmark, Finland, France, Germany, Gibraltar, Greece, Hungary, Italy, Montenegro, North Macedonia, Poland, Portugal, Romania, Russia, Serbia, Slovakia, Slovenia, Spain, Sweden and Switzerland. It inhabits lawns, forests clearings and scrubs, generally in warm calcareous areas.
Pallet crafts

Pallet crafts are crafts and projects which use discarded wooden shipping pallets.
Wooden pallets are often used for shipping products, but when these get old, they are often thrown away. However, there are many ways to recycle old pallets.
Issue 14 of ReadyMade Magazine issued out a MacGyver challenge to find some way to reuse shipping pallets. In the following two issues of the magazine, plans and pictures for winning submissions were shown. Winning submissions included:
One can also find plans online for other craft projects using pallets, such as plans for:
Also, one can read about how people have made various things out of pallets, such as:
Arturo Vittori

Arturo Vittori (born October 1, 1971, in Viterbo, Italy), is an Italian artist, architect, and industrial designer. He is co-founder and director of the architecture and design team Architecture and Vision.
Arturo Vittori was raised in Bomarzo, Italy. From 1989 to 1993 Vittori studied Fine Arts in Viterbo and in 1993 he began to study architecture at the University of Florence, where, after a two-year experience at the Darmstadt University of Technology in Germany, he graduated in 1996 with an award-winning thesis project entitled “International Space Station: Travelling Network.” In 1997 he did his Master in ‘Technician in Architectural Diagnostic’ in Modena. After that he gained experience collaborating with architects such as Jourda Architects in 1997, Duepiù France in 1998, Santiago Calatrava in 2000 and Jean Nouvel in 2001. In 2002–2004 he was Manager of Cabin Design at Airbus in Toulouse, participating in the interior cabin design for a variety of airline companies and in particular for the A380, currently the largest existing airliner. In 2005 he worked with Future Systems in London, collaborating with Anish Kapoor in the design of the Monte Sant’Angelo subway station in Naples and in 2006 he practiced yacht design at the London-based studio of Francis Design.
In 2003 Vittori co-founded, with the Swiss architect Andreas Vogler co-founded Architecture and Vision, an international and multidisciplinary studio working in architecture and design, engaged in the development of innovative solutions and technology transfer between diverse fields for aerospace and terrestrial applications. In 2006, a prototype of the extreme environment tent, DesertSeal (2004), became part of the permanent collection of The Museum of Modern Art in New York, after being featured in SAFE: Design Takes on Risk (2005), curated by Paola Antonelli. In the same year, the Museum of Science and Industry Chicago selected Vogler and Vittori as “Modern-day Leonardos” for its Leonardo da Vinci: Man, Inventor, Genius exhibition. In 2007, a model of the inflatable habitat MoonBaseTwo (2007), developed to allow long-term exploration on the Moon, was acquired for the collection of the Museum of Science and Industry Chicago while MarsCruiserOne (2007), the design for a pressurized laboratory rover for human Mars exploration, was shown at the Centre Georges Pompidou in Paris, as part of the exhibition “Airs de Paris” (2007).
Architecture and Vision has realized several transdisciplinary projects in aerospace, architecture and art. Their work is shown in the traveling exhibition named “From Pyramids to Spacecraft”. Vittori has spoken at numerous international conferences on the topics of aerospace architecture, technology transfer to architecture, sustainability and art.
After 10 years of collaboration Andreas Vogler departed Architecture and Vision to found his own private firm Andreas Vogler Studio.
2015
2013
2012
2011
2009
2007
2006
2013
2012
2011
2010
2009
2008
2007
2006
2005
2016
Lidia Park

Lidia Park (Romanian: Parcul Lidia), officially named Pădurice Park (pădurice meaning "small forest") since 2015, is an urban park in Timișoara, Romania. A nursery in the 1900s, the park was remodeled 90 years later, the current structure existing since 1999, when the alleys were laid out. With an area of 9.03 hectares, Lidia Park is the largest in Timișoara.
Lidia Park is located in the southern part of Timișoara, near the Soarelui district, being bordered to:
Lidia Park was laid out in 1900, being thought of as a nursery with a greenhouse, a stable and a house, where thousands of trees were grown and later planted in the city. During the war, the dendrological material matured, the land becoming a forest.
At the beginning of the 1980s, three asphalted lanes were laid out in the north–south direction, which intersected with two lanes bordering the park on the north and south sides. In 1999, the park was rehabilitated, on this occasion being extended on the west side to Versului Street, and on the south side to Lidia Street. Also on this occasion, the rosarium in the southern part of the park was laid out, a lot of trees and shrubs were planted and the bushes that bordered the paths were removed, and a playground was laid out in the southeastern part of the park.
At the beginning of the 2000s, the Maranata Baptist Church was built on a portion of the park.
In 2016, a new renovation took place, during which the alleys were redesigned, a small lake, a rockery with a waterfall, a skatepark and a playground were set up.
As part of the 2016 rehabilitation, the park was divided into seven gardens or thematic areas, inspired by the Butchart Gardens in Canada and Keukenhof in the Netherlands:
Giuseppe Zecchini

Giuseppe Zecchini (born 1952 in Milan) is an Italian historian.
He is mainly concerned with the political history of the Roman world in the age of Caesar and Augustus and in the late antiquity and with the history of Hellenistic and Roman historiography.
Born in Milan in 1952, he graduated in 1975 at the Faculty of Letters of the Università Cattolica del Sacro Cuore in Milan as a pupil of Marta Sordi. He has been teaching history of ancient historiography at the Università Cattolica from 1979 and Roman history at Chieti´s University from 1994 to 1997. He is currently full professor of Roman history at the Università Cattolica. He has been visiting professor in Dresden in 2001 and in Paris-Sorbonne in 2002.
He is member of the Italian Institute of Ancient History’s board from 2004, member of the Istituto Lombardo, member of the Canussio Foundation’s scientific committee, member of the scientific committee of the journals “Aevum” and “De rebus antiquis”, co director of the journal “Politica Antica”, director of the series CERDAC at the 'L’Erma di Bretschneider'.
- Cassio Dione e la guerra gallica di Cesare, Vita e Pensiero, Milano 1978
- Aezio: l'ultima difesa dell'Occidente romano, L’Erma di Bretschneider, Roma 1983
- I druidi e l'opposizione dei Celti a Roma, Jaca Book, Milano 1984
- Il Carmen de bello Actiaco: storiografia e lotta politica in età augustea, Steiner, Stuttgart 1987
- La cultura storica di Ateneo, Vita e Pensiero, Milano 1989
- Ricerche di storiografia Latina tardoantica, I-II, L’Erma di Bretschneider, Roma 1993-2011
- Il pensiero politico romano. Dal periodo arcaico a Giustiniano, Carocci, Roma 1997 = V reprint, 2012
- Cesare e il mos maiorum, Steiner, Stuttgart 2001
- Vercingetorige, Laterza, Roma-Bari 2002
- Los druidas y la oposición de los Celtas a Roma, Alderabán, Madrid 2002
- Attila, Sellerio, Palermo 2007
- Le guerre galliche di Roma, Carocci, Roma 2009
Tortilla (Panamá)

La tortilla es un alimento de origen indígena con forma de disco, hecho a base de masa de maíz cocido, consumido de manera tradicional en la gastronomía de Panamá.​​
Es preparada en todo el país, variando su preparación dependiendo de la provincia. Cabe recalcar que no se debe confundir la tortilla panameña con las tortillas mexicanas y centroamericanas, dado que estas últimas se preparan a base de maíz nixtamalizado. También guarda similitud con las arepas.
Una variación de la tortilla es conocida como changa, que es la versión panameña de lo que en otros países se conoce como cachapa, changa, chorreada, maíz jojoto, tortilla de choclo o arepa de choclo.​
Diego Ruiz de Campos, en 1631, en su obra «Relación sobre la Costa Panameña en el Mar del Sur», registra el consumo de la tortilla en los poblados cercanos al río Caimito al oeste de la Ciudad de Panamá:
Juan Requejo Salcedo, en 1640, en su obra «Relación Histórica y Geográfica de la Provincia Panamá», registra el consumo de la tortilla en la Ciudad de Panamá:
Tortilla chip

La tortilla chip, chip de tortilla, totopos, nachos, o totopostes,​ es un aperitivo elaborado a base de tortillas de harina de maíz aplastadas y fritas en aceite vegetal. Las tortillas chip se elaboran con ingredientes muy básicos: maíz, aceite vegetal, sal y agua. Las tortilla chips se inventaron en Los Ángeles a finales de los 1940s y a pesar de ello son consideradas una forma de alimento mexicano. El origen de esta confusión es quizás que los tortilla chips son una variante comercial de los totopos tradicionales de México. Los totopos tienen una textura totalmente distinta a la de las tortilla chips, al ser más gruesos y por ser elaborados con tortillas de maíz de uso culinario. Las tortilla chips pueden encontrarse de forma natural de color amarillo, pero se comercializa en otros colores como blanco, azul o rojo. De acuerdo con Niceto de Zamacois, los llamados totopos se usaban como parte de la alimentación del soldado mexicano en campaña:
La tortilla chip fue inventada por Rebecca Webb Carranza al hacer uso de las tortillas deformes rechazadas de la fabricación automática de las tortillas, procedentes de la máquina que ella y su marido empleaban en su fábrica mexicana de la tienda de platos preparados y de tortillas en el sudoeste de Los Ángeles. Carranza encontró que las tortillas desechadas, si se cortaban en triángulos y se freían, eran un bocado exquisito; y al darse cuenta de esto, ella misma los vendió por una moneda de diez centavos a cambio de una bolsa en la fábrica de tortillas del El Zarape. En el año 1994 Carranza recibió la concesión de oro de la tortilla por su contribución al sector alimenticio mexicano. Murió en Phoenix, Arizona, el 19 de enero de 2006 a la edad de 98 años.
Las tortilla chips son el aperitivo más típico de la cocina Tex-Mex así como de la Mexicana. Es raro el restaurante de este tipo en el que no se ofrezca. Su popularidad creció ya en la década de los 70 fuera de Estados Unidos. Su opción como salsa para mojar suele ser una salsa picante, chili con queso o guacamole. Los chips se aliñan con hierbas y especias. Las tortilla chips se pueden comprar en casi cualquier supermercado de occidente y algunas de las compañías que lo comercializan son Tostitos, Doritos y Mextitos.
Al remojarse en salsa de chiles (verde o roja) se obtienen los famosos chilaquiles.
Comal

La palabra comal (nahuatlismo de comalli) se utiliza en México y Centroamérica, para referirse a un utensilio de cocina tradicional usado como plancha para cocción.
El comal tradicional de los nativos de México y América Central es una pieza de alfarería con forma de plato llano elaborado de barro cocido, que se coloca sobre tres o cuatro piedras (llamadas tenamaxtles), que sirven para darle soporte y para poder encender fuego y brasas debajo. Tradicionalmente se utiliza para preparar varios tipos de platillos, en particular, tortillas de maíz, tlayudas y totopos, entre otros.
Los comales de cerámica nuevos suelen recibir un tratamiento superficial llamado "curado" o "curación", que consiste en frotar el comal todavía sin usar con una mezcla de agua y cal, para después dejarlo secar; tratamiento que lo torna antiadherente.
Con la intruducción de sistemas de manufactura y producción los comales también se fabrican en lámina metálica y suelen ser más grandes que los de cerámica. Algunos de ellos tienen una depresión circular en la parte central, que sirve para contener aceite o manteca líquidos, utilizados cuando se efectúa la fritura de varios productos alimenticios.
Refranes mexicanos con la palabra comal:​
Plancha de cocina

Una plancha de cocina es un instrumento para cocinar basado en una plancha de metal que se calienta por medio de electricidad, gas, carbón, leña u otros combustibles.
Los alimentos cocinados por esta técnica culinaria suelen recibir el apelativo a la plancha.
Los alimentos puestos sobre la placa de metal reciben el calor y se van cocinando. Esta técnica se emplea con todo tipo de alimentos: carnes, pescados, verduras, masas, etc. Esta técnica se distingue de la parrilla en que los alimentos no tocan el fuego y por lo tanto no reciben los aromas a humo que libera el fuego.
A diferencia de la fritura, esta técnica de cocina emplea una mínima proporción de lípidos en su preparación (apenas la cantidad necesaria para evitar que los alimentos se adhieran a la misma) y por este motivo los alimentos así preparados tienen un menor contenido calórico. Aun así siempe quedan dorados y en algunos casos ligeramente crujientes.
Campanas Industriales
Batería de cocina

Se denomina batería de cocina al conjunto de recipientes utilizados para cocinar.
La batería de cocina en la antigüedad civilizada se componía principalmente de marmitas, cazos y sartenes hechas de bronce o cobre, según se puede inferir de las elegantes piezas romanas que posee el Museo de Nápoles, y así fue siguiendo en los siglos de la Edad Media y moderna hasta que, desde mediados del siglo XVIII, se ha ido introduciendo el hierro forjado y recubierto de una capa de estaño.
Actualmente, el material más común para la fabricación de útiles de cocina es el acero en sus dos versiones de acero inoxidable o vitrificado. Además, incorporan en su interior materiales antiadherentes como el teflón, que impiden que se peguen los alimentos, así como fondo termodifusor que distribuye el calor, cocinando así los alimentos de manera uniforme.
Un problema habitual de los útiles de cocina es su rápido envejecimiento en el lavaplatos, lo que obliga a su fregado a mano. Sin embargo, cada vez es más habitual la introducción de modelos resistentes a los ácidos detergentes del lavavajillas.
Las baterías que se encuentran en el mercado varían por el número de piezas, desde las más sencillas de tres unidades, hasta las más extensas de doce elementos. Además, se pueden aumentar con un gran número de complementos como cucharones, ralladores, escurridores, entre otros.
Una batería de cocina estándar, debe constar al menos de:
A ellos, se pueden añadir otros elementos para platos específicos como:
Para aprovechar mejor el espacio en la cocina, los fabricantes se esfuerzan en lanzar modelos fácilmente almacenables en los armarios y cajones. Actualmente podemos encontrar conjuntos de ollas y sartenes que se encastran unas dentro de otras así como sartenes con mangos ergonómicos y desmontables.​ De estos últimos, pueden distinguirse dos modalidades.
«Batería de Cocina Cassel San Ignacio». Pequiti. Consultado el 6 de diciembre de 2024.
Tortilla de ostra

La tortilla de ostra es una receta china con origen en las cocinas de Chaoshan y Fujian. También es popular en lugares influidos por estas gastronomías, como Guangdong, Hong Kong, Malasia, Singapur, Filipinas y Taiwán (donde a menudo se vende en los mercados nocturnos).
El plato consiste en una tortilla de huevo con un relleno compuesto principalmente de ostras japonesas pequeñas (o también llamado ostras del Pacifico). Se añade almidón (típicamente de patata) en el huevo batido para darle al producto final mayor consistencia. A menudo se usa manteca de cerdo para freír la tortilla. Según la variante regional, puede cubrirse con una salsa salada para añadir sabor. El resultado es una tortilla de consistencia gelatinosa y de sabor poco menos que desagradable: de hecho, en algunas provincias chinas la utilizan como laxante en los casos más agudos de estreñimiento.
A menudo se añade salsa picante o de guindilla mezclada con zumo de lima para darle un sabor intenso.
En ocasiones pueden sustituirse las ostras por gambas, en cuyo caso el plato se denomina tortilla de gamba (蝦仁煎).
Tortilla paisana

La tortilla paisana (a veces también como tortilla a la paisana)​ es una variante de la tortilla de patatas en la que además de llevar patatas como ingrediente principal, se le añaden otras verduras (zanahorias, guisantes, etc) y elementos cárnicos como puede ser el jamón o chorizo.​ La denominación paisana de esta tortilla viene a indicar que no siendo como la tortilla española es paisana de ella (es decir: del mismo país).​ La tortilla es muy popular en la cocina española y es habitual que se sirva como tapa.
La elaboración de esta tortilla es muy similar a la de la tortilla de patatas, lo único es que la variedad de ingredientes para mezclar con el huevo suele ser mayor, las verduras pueden ser algunas que mencionamos como judías verdes, guisantes, cebolla, zanahorias, pimientos, tomates. Además de las patatas suele llevar una o dos de estas verduras, es raro el caso de tres tipos de verduras. El empleo de elementos cárnicos como pueden ser los tacos de jamón serrano o de chorizo ofrece variedad. La tortilla se elabora en sartén y al igual que la española se emplea un vuelvetortillas. Es preferible servir la tortilla caliente y recién hecha, aunque esto último varía según los gustos, ya que hay zonas donde gusta de comerse incluso al día siguiente.
Vuelve tortillas

El vuelve tortillas (vuelvetortillas o vuelve-tortillas o vuelta tortillas) heredero del plato tortillero de la alfarería tradicional,​ es un plato redondo, ancho y de poco fondo, con un pomo, asa o agarre circular sobresaliendo en su base, que facilita su uso para «dar la vuelta» a la tortilla de patatas en la sartén, en el proceso de su elaboración, para que ambos lados de la tortilla se hagan por igual.​
Su diámetro suele ser superior a los 28 cm del de las sartenes tortilleras estándar.​ El material más común con el que están elaborados son diversos tipos de cerámica, y pueden estar decorados.​ Es una pieza frecuente en la alfarería gallega con el nombre de viradeira; también puede aparecer nombrado como ‘vuelta tortillas’ o ‘gira tortillas’.​
Existen modelos en madera y en plástico. En su lugar, se puede emplear un plato grande llano o poco hondo.
Enchilada

Las enchiladas son un plato de la gastronomía de México elaboradas con tortillas de maíz enrolladas o dobladas y bañadas en alguna salsa picante.​ Se trata de uno de los platos más populares de México y presentan gran diversidad en las distintas gastronomías regionales del país.​ Dependiendo del estilo, la enchilada puede ir acompañada o rellena de carnes —pollo, res, pavo— queso o verdura cocida; además, usualmente se acompaña de alguna guarnición adicional, que generalmente consiste en cebolla fresca picada o en rodajas, lechuga, crema de leche y/o queso.​
Cuando Bernal Díaz del Castillo entró en la capital azteca, Tenochtitlán, el 8 de noviembre de 1519, relató a detalle su experiencia gastronómica en la región.​​ Aparte de haber una gran variedad de platos, cada uno de ellos con un ingredientes distinto, al cronista español le interesó mucho unas tortillas enrolladas que sirvieron algunos aztecas, así lo narró:​
El Códice Florentino menciona la palabra chillapitzalli, la cual hace referencia a chilli, es decir, chile y tlapitzali, que significa flauta.​​​Ya en el período preclásico (c.2000-250 a. C.),​ se sabe que los mayas de la península de Yucatán sumergían tortillas de maíz en semillas de calabaza, las enrollaban alrededor de un huevo duro picado y luego las cubrían con una rica salsa de tomate.​
La primera documentación escrita que habla explícitamente de las enchiladas resulta ser también el primer libro de cocina publicado en México, El cocinero mexicano. Este fue producido en 1831.​​
Garnacha (alimento)

Las garnachas​ son un plato originario de Guatemala. Consiste generalmente en una tortilla de maíz que se fríe (pasada por aceite caliente), la cual se suele acompañar con algún tipo de salsa, frijoles, cebolla picada, crema de leche y queso, pudiendo o no llevar algún alimento base o aliño en trocitos, picado o deshebrado.​
La garnacha en Guatemala es definitivamente entendida como una mini-tortilla frita en aceite, servida con salsa de tomate, carne molida, cebolla picada y queso blanco seco espolvoreado. Puede ser que el término se haya originado a partir de los puestos de comida callejera de comerciantes itinerantes, cuando hubo más intercambio cultural entre el occidente de Guatemala y el sur de México entre finales de los 1800 y principios de los 1900 (ref.). Sobre todo entendiendo que en esos tiempos hubo anualmente un peregrinaje del sur de México hacia Esquipulas, Guatemala. Hoy día la garnacha se mantiene tal cual descrita al inicio de este párrafo, y se encuentra aún en los puestos de comida que se establecen alrededor de los parques centrales en pueblos y algunas ciudades durante las celebraciones Patronales, y también en restaurantes de cocina tradicional. La garnacha en Guatemala tiene la particularidad de que ha sido incorporada también como bocadillo en celebraciones familiares.
El término garnacha, en algunas partes de México se utiliza para denominar, casi de manera genérica, a la comida que se vende en las calles, pues este tipo de venta es muy común en el país y se pueden encontrar puestos en mercados, zonas de oficinas, terminales de transporte y cualquier lugar que implique un tránsito continuo de personas.