davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Sfinx (film)

Sfinx (titlu original: Sphinx) este un film american din 1981 regizat de Franklin J. Schaffner. În rolurile principale joacă actorii Lesley-Anne Down, Frank Langella și Maurice Ronet .
Erica Baron, egiptolog dedicat, cercetează o lucrare despre arhitectul-șef al faraonului Seti. La scurt timp după sosirea sa la Cairo, este martoră la uciderea brutală a unui vânzător de artă fără scrupule Abdu-Hamdi, se întâlnește cu un jurnalist francez pe nume Yvon și se împrietenește cu Akmed Khazzan, cel care conduce divizia de antichități a Organizației Națiunilor Unite. Atunci când călătoriile Ericăi o duc în Valea Regilor din Luxor pentru a căuta un mormânt despre care există informații că ar fi plin de comori, ea însăși devine ținta vânzătorilor de antichități de pe piața neagră care sunt hotărâți să păstreze bogățiile pentru ei înșiși.
Filmările de interior au fost realizate la Budapesta. Printre lcourile din Egipt în care au avut loc filmări se numără bazare din Cairo, Giza, Winter Palace Hotel din Luxor și Theba.
Sfinxul roșu

Sfinxul roșu (în franceză Le Sphinx rouge) este ultimul roman scris de Alexandre Dumas între anii 1865-1866. Intitulat inițial „Contele de Moret” (în franceză Le Comte de Moret), el a fost creat la cererea lui M. Jules Noriac, editorul romanelor lui Dumas, și a apărut în foileton, în Les Nouvelles.
Leigh Brackett

Leigh Douglass Brackett (n. 7 decembrie 1915, Los Angeles, California, SUA – d. 18 martie 1978, Lancaster, California, SUA) a fost o scriitoare americană de science fiction. Este cel mai cunoscută pentru lucrarea sa Queen of Space Opera. A lucrat și ca scenaristă a unor filme ca The Big Sleep (1946), Rio Bravo (1959), The Long Goodbye (1973) sau Imperiul contraatacă (1980). Este prima femeie propusă pentru a primi Premiul Hugo.
Ariceștii Rahtivani, Prahova

Ariceștii Rahtivani (nume alternativ, Rahtivani) este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Prahova, Muntenia, România.
Istoria acestui sat începe încă din secolul al XVI-lea. Așezarea este atestată documentar din anul 1515.
În Buletinul Comisiunii Monumentelor Istorice, după ce prezintă câteva stațiuni din Prahova, precizează că "harta lui Tocileascu mai indică în acest județ și alte stațiuni, printre care se numără și Nedelea." La rândul său, Dicționarul geografic al județului Prahova menționează că la Movila Chesarului s-au găsit urme de ziduri vechi, săgeți, arcuri vechi și oseminte.pe malul Prahovei, fapt amintit și de O.G Lecca, în Dicționarul istoric, arheologic și geografic al României.
Cele mai vechi informații privind alcătuirea administrativă din acest teritoriu se găsesc în Mare Dicționar Geografic al României, de G.I Lahovari, în care se vorbește despre " Aricești, comună rurală, plasa Filipești, județul Prahova, a cărei parte nordică se mai numește și Stoenești". G.I Lahovari amintește că " la sfârșitul veacului XIX exista Ariceștii de Jos, mahala, făcea parte din comuna rurală Ariceștii, plasa Filipești, județul Prahova; Ariceștii de Sus, mahala, făcea parte din comuna rurală Ariceștii, plasa Filipești, județul Prahova-aici reședința comunei; Buda, stație de drum de fier, comuna Păulești, pe linia Ploiești-Predeal, între stațiile Ploiești și Băicoi; Nedelea, comună rurală, plasa Filipești, județul Prahova." Privind administrația publică locală se spune: "despre istoricul acestei comune se știe că la sfârșitul secolului XIX exista mahala Ariceștii de Jos, comună rurală, aparținând de plasa Filipești". În continuarea acestui document, adăugăm concluziile profesorului Elena Necula, cuprinse în lucrarea de diplomă, susținută la Universitatea București, Facultatea de Geologie-Geografie. Iată ce se spune " Originea numelui satului de reședință-Ariceștii Rahtivani- vine de la fostele sate Ariceștii de Jos, dezvoltat în jurul conacului și al moșiei Aricescu, în care funcționează azi (1977) dispensarul uman și Ariceștii de Sus, dezvoltat în jurul fostului conac Cociu-Beiu, precum și satul Rahtivani, în care funcționează astăzi Consiliul Popular".
PH Acest articol despre o localitate din județul Prahova este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Gura Camencii, Florești

Gura Camencii este satul de reședință al comunei cu același nume din raionul Florești Republica Moldova.
Satul este amplasat pe un canion al râului Camenca de unde ii vine si denumirea de Gura Camencii , cu peisaje frumoase și stânci sarmatiene. În localitate funcționează un combinat de carne, un combinat de panificație, cât și un post de poliție. Gura Camencii se află la 4 km depărtare de Florești și la 33 km de Soroca. Mai este și o stație de cale ferată pe traseul Bălți - Râbnița. Chiar dacă este un sat, în localitate sunt două blocuri locative cu 5 nivele, construite în anii sovietici. În sat sunt principalele obiecte socio-culturale: un punct medical (renovat în 2009), o casă de cultură, cât și multe magazine.
Majoritatea locuitorilor acestui sat sunt moldoveni/români, dar sunt și ruși și ucraineni.
Structura etnică a satului conform recensământului populației din 2004:
Decea, Alba

Decea (în maghiară Marosdécse) este un sat în comuna Mirăslău din județul Alba, Transilvania, România.
Altitudinea medie: 257 m.
Pe teritoriul acestui sat s-a descoperit în anul 1888 un cimitir de înhumație de la sfârșitul Neoliticului, în care s-au descoperit unelte din piatră cioplită (topoare) și din bronz (topoare cu tăișuri în cruce), vase din ceramică, coliere de mărgele din cupru și din cochilii de scoică, precum și urmele unei așezări rurale romane din sec. II-III d.C., cu bogat inventar (ceramică, arme, obiecte de uz gospodăresc, o statuetă a unei divinități feminine etc). Situl arheologic de la Decea din punctul “După Garduri” este înscris pe lista monumentelor istorice din județul Alba elaborată de Ministerul Culturii și Patrimoniului Național din România în anul 2010.
Pe Harta Iosefină a Transilvaniei din 1769-1773 (Sectio 139) localitatea apare sub numele de „Détse”.
Haltă de cale ferată.
Babele

Babele (meaning The old women) is the name for an area on the Bucegi Mountains plateau in Romania, within the Southern Carpathians.
Babele is one of the most popular tourist destinations in the country. The name comes from some mushroom shaped rock formations, the result of erosion and varying hardness of the rock layers.
The Bucegi Sphinx is another rock formation in the same area, named for its sphinx-like appearance.
The Babele chalet is accessible either by cable car from Bușteni or by road. It can also be reached by foot, coming from Bușteni through Valea Jepilor (Juniper Valley), or from the crest of the Bucegi Mountains, coming from the Piatra Arsă (The Burned Rock) chalet.
45°24′24″N 25°28′18″E﻿ / ﻿45.406576°N 25.4715989°E﻿ / 45.406576; 25.4715989﻿ (Babele)
Southern Carpathians

The Southern Carpathians (also known as the Transylvanian Alps; Romanian: Carpații Meridionali [karˈpatsij ˌmeridi.oˈnalʲ]; Hungarian: Déli-Kárpátok) are a group of mountain ranges located in southern Romania. They cover the part of the Carpathian Mountains located between the Prahova River in the east and the Timiș and Cerna Rivers in the west. To the south they are bounded by the Balkan Mountains in eastern Serbia.
The Southern Carpathians are the second highest group of mountains in the Carpathian Mountain range (after Tatra), reaching heights of over 2,500 meters. Although considerably smaller than the Alps, they are classified as having an alpine landscape. Their high mountain character, combined with great accessibility, makes them popular with tourists and scientists.
The highest peaks are:
Despite the heights, some of the most accessible passages in the Carpathians in Romania are along the rivers, which cross the mountain range (the Olt River) or form wide valleys (along the Prahova River Valley or along the Jiu River Valley).
The South Carpathians represent an intricate pile of tectonic nappes, overthrusted from west eastwards during the Austrian (Middle Cretaceous) and Laramian paroxysmal phases, corresponding to various plate fragments. The napes are (from west eastwards): the Supragetic, Getic, Severin and Danubian Units. The Getic Nappe was identified by Murgoci (1905), while the general understanding over the Alpine structure of the South Carpathians was later refined by Codarcea (1940), Codarcea et al. (1961), Năstăseanu et al. (1981), Săndulescu (1984), Săndulescu and Dimitrescu (2004), and Mutihac (1990). The first to apply the global tectonics concepts for the Romanian Carpathians were Rădulescu and Săndulescu (1973).
The Supragetic, Getic Nappes as well as the Danubian Units represent units with both a metamorphic basement and a sedimentary cover, while the Severin Nappe includes only a sedimentary sequence. The Getic Nappe and the Danubian Units sediments include a Palaeozoic sequence (Upper Carboniferous, Lower Permian) and a Mesozoic sequence (Lowermost Jurassic – Middle Cretaceous). The Supragetic Nappe comprises mainly metamorphosed rocks (gneisses, micashists), while the Severin Nappe includes only Upper Jurassic – Lower Cretaceous sediments.
From east to west, four mountain groups can be identified, separated by different river valleys.
The first two groups are steepest on the North side, and the last two are steepest on the South side.
A Yellow Butterfly Called Sphinx

A Yellow Butterfly Called Sphinx is an epistolary drama by the French playwright Christian Palustran, which was first staged by Patrick Schoenstein, in Nancy, France, Caveau de la Roëlle, in 1988.
The work consists of 33 letters. They are divided into three parts which correspond to the three terms of the school year.
A unknown student writes to her class math teacher, asking her about a math question concerning "infinity". The student signs with the alias X, and asks her to slip her answer into the pile of corrected homework that she is passing around. At first, she is very reluctant. However, she gradually takes pleasure in this correspondence.
She confides about her discipline problems with the class; about the anti-depressive treatment she takes, about her personal life, and why she no longer wears on her jacket a yellow butterfly-shaped brooch.
She comes to multiply the homework to increase their correspondence. This gets her into trouble with parents and management. In short, she is under the influence of X who, feeling this, at times remains voluntarily silent. Unable to take it any longer, she asks him to reveal himself.
In writing the story, Christian Palustran said that he challenged himself "to write a drama made only of letters, with emotions and twists, which keep the spectator in suspense ...". But according to a review in the newspaper L 'Est Républicain, it felt as if "it's not really a drama. One could almost say that it is a question of an epistolary police investigation". Arielle Gondonneau in the magazine Vivre à Yvetôt saw the play as "an intimate drama in which the troubled and complicated feelings of adolescence flow, torn between revolt and mad love, between desperation, disguised as modesty, and cynical arrogance..." The work judges neither the teacher nor the student. It simply recounts how their letters will turn their lives upside down.
This work represented France in 1988 at the IATA Estivades in Marche-en-Famenne, Belgium.
In 1990, it was performed in Charleroi, Belgium and at the Spanish University Festival in Valladolid by the Théâtre du Belvédère, in 1991 at the National French Drama Centre for Youth in Lille (CDEJ) in a staging by François Gérard.
It was staged in various cities of France and in particular in Paris, Espace Beaujon, in 2013, directed by Nadine Hermet, and in Chartres.
The work has been translated and performed in various languages and countries: in 2003, in Romania, Baïa Mare Theater, directed by Gavril Pinte and in 2006, in the United States (New York City, New Loft Ensemble, 13th Street Repertory Theatre), directed by Josh Edelman.
It was published in a trilingual English-French-Italian edition and is among the plays selected to represent contemporary French theater in the book Directory of Contemporary French-Language Theater by Claude Confortès.
It was also transcribed into braille.
Weald Clay

Weald Clay or the Weald Clay Formation is a Lower Cretaceous sedimentary rock unit underlying areas of South East England, between the North and South Downs, in an area called the Weald Basin. It is the uppermost unit of the Wealden Group of rocks within the Weald Basin, and the upper portion of the unit is equivalent in age to the exposed portion of the Wessex Formation on the Isle of Wight. It predominantly consists of thinly bedded mudstone. The un-weathered form is blue/grey, and the yellow/orange is the weathered form, it is used in brickmaking.
The formation was deposited in lagoonal, lacustrine and alluvial conditions that varied from freshwater to brackish. The clay alternates with other subordinate lithologies, notably hard red-weathering beds of ironstone, limestone (Sussex Marble) and sandstones, notably including the calcareous sandstone unit referred to as the Horsham Stone. It has a gradual, conformable contact with the underlying Tunbridge Wells Sand Formation, and has a sharp, unconformable contact with the overlying Atherfield Clay Formation, a shallow marine unit deposited after marine transgression during the Aptian.
The weathered and unweathered forms of the Weald Clay have different physical properties. Blue looks superficially like a soft slate, is quite dry and hard and will support the weight of buildings quite easily. Because it is quite impermeable, and so dry, it does not get broken by tree roots. It is typically found at 750mm down below a layer of yellow clay. Yellow, found on the surface, absorbs water quite readily so becomes very soft in the winter. The two different types make quite different bricks.
Numerous insect species are known from several localities in the Weald Clay, including Rudgwick Brickworks, Auclaye Brickworks, Smokejacks and Clockhouse Brickworks
Strada Sforii

Strada Sforii (Romanian pronunciation: [ˈstrada ˈsforij], meaning "Rope Street", German: Fadengasse) is the narrowest street in the city of Brașov, Romania. It is believed to be one of the narrowest streets in Europe (L'Androuno, in France, Spreuerhofstraße, in Germany, and Parliament Street, in England, are narrower).
It is situated near Șchei Gate and it is perpendicular to Strada Cerbului (Stag Street). It was initially built as a corridor that firemen could use, and it is first mentioned in 17th century documents. Strada Sforii is now a tourist attraction and meeting spot. Its width varies between 111 and 135 centimetres (44 and 53 in), and it is 80 metres (260 ft) long.
45°38′23″N 25°35′19″E﻿ / ﻿45.63972°N 25.58861°E﻿ / 45.63972; 25.58861
Exatlon România (sezonul 1)

Exatlon România sezonul 1 este primul sezon al reality show-ului Exatlon România, care a debutat pe 7 ianuarie 2018 și s-a încheiat pe 23 mai 2018. Înscrierile au debutat pe 7 noiembrie 2017 și s-au făcut pe site-ul web al emisiunii. Fiecare cetățean român care a împlinit vârsta de 18 ani a putut participa la casting. Castingul a fost valabil pentru oamenii de rând, vedetele primind invitații de participare.
Sezonul a început cu 20 de persoane, atât vedete, cât și oameni de rând, împărțiți în două echipe reprezentative fiecăruia: „Faimoșii” (vedetele) și „Războinicii” (oamenii de rând). Filmările au avut loc în orașul Las Terrenas, pe coasta de nord a Republicii Dominicane și s-au desfășurat pe o perioadă de 140 zile.
În cadrul finalei de pe 23 mai 2018, Vladimir Drăghia a fost desemnat câștigătorul sezonului, după ce a obținut mai multe voturi din partea publicului. După câștigarea marelui premiu, Drăghia a afirmat că va dona premiul de 100.000 de euro taberei MagiCamp, fapt confirmat și de fostul ministru al Sănătății, Vlad Voiculescu, printr-o postare pe pagina oficială de Facebook.
Emisiunea a debutat cu un număr de 20 de concurenți (10 vedete și 10 oameni obișnuiți). În episodul 16, celor 17 concurenți rămași în concurs li s-au alăturat alți 4. Înlocuirile au avut loc după cum urmează:
Debutul Exatlon a fost urmărit în medie de peste un milion de telespectatori. Minutul de maximă audiență a fost atins la 21:20 cu 1.568.000 de telespectatori.
Pe data de 16 ianuarie 2018, pe publicul comercial, Exatlon a avut cea mai mare cotă de piață a vreunei emisiuni produsă de Kanal D din istoria stației. Tot în acea dată, postul a fost lider la orașe și la nivel național, cu cifre peste media sa obișnuită din prime-time, cifre pe care le-a avut în trecut doar cu meciuri sau seriale turcești.
Începând cu data de 10 februarie 2018, Exatlon se difuzează de la ora 19:45. De asemenea, începând cu data de 3 martie 2018, emisiunea se difuzează și miercuri.
Varză roșie

Varza roșie (Brassica oleracea L. convar. capitata (L.) Alef. var. rubra DC) este practic aceeași specie ca și varza albă, fiind o varietate a acesteia. A fost cunoscută și luată în cultură odată cu varza albă, încă de la sfârșitul Epocii de Piatră.
Pe lângă aspectul coloristic diferit al celor două tipuri de varză, respectiv cea roșie și cea albă, mai există și alte diferențe, varza roșie conține cu până la 50% mai multă vitamina C decât varza albă (maximum 57 mg, pentru 100 de grame de produs proaspăt, față de un minim de 36 mg la varza albă).
Pigmentul care îi dă culoarea roșie - violacee, denumit resveratrol, este un antioxidant, considerat cel mai puternic antioxidant natural descoperit până în prezent.
Principala substanță care dă colorația roșu-violet a verzei roșii este cianidina. Acest colorant natural, extras din varza roșie, este folosit frecvent pentru colorarea băuturilor, a diferitelor dulciuri, a concentratelor uscate, gumelor de mestecat, iaurturilor și sosurilor.
Varză à la Cluj

Varza à la Cluj sau varza de Cluj (în maghiară Kolozsvári káposzta) este un fel principal de mâncare preparat cu varză, carne tocată și orez. Rețeta datează cel puțin din secolul al XVII-lea și este specifică Clujului. Varza à la Cluj mai este numită și varză în straturi sau sarmale împrăștiate.
Originară din Cluj, rețeta a fost tipărită, pentru prima dată, într-o carte de bucate în anul 1695. Cartea de bucate a fost scrisă de Sofia Tofeus (în maghiară Zsofia Dobos), fiica cea mică a episcopului reformat al Transilvaniei, publicată inițial în limba maghiară, republicată în cel puțin 19 ediții până în secolul al XX-lea și tradusă în limba română sub numele de Cărticica meseriei de bucătar în secolul al XXI-lea.
Ingredientele de bază ale rețetei moderne sunt varza, dulce sau acră, carnea tocată de porc și orezul. Rețeta originală nu solicita în mod explicit folosirea cărnii de porc, ci menționa că poate fi folosită orice carne este la îndemână, vită, pui, porc sau găscă, asezonată cu sare și piper și combinată cu ghimbir tocat. În varianta modernă, ghimbirul a fost înlocuit cu o altă plantă aromatică, ceapa, și a fost introdus un nou ingredient, sucul de roșii. Și varianta originală și cea modernă indică folosirea condimentelor specifice bucătăriei transilvănene: boia, cimbru și chimen.
Varza à la Cluj poate fi servită simplă, dar adesea se mănâncă alături de mămăligă, ardei iute și acoperită cu smântână.
Ciorbă

Ciorba (din turcă çorba) reprezintă în bucătăria tradițională românească unul dintre felurile principale de mâncare care se servește la dejun (rareori la cină) la începutul mesei, după gustare. Este un preparat lichid pe bază de legume, verdețuri și carne, cel mai frecvent, de obicei acrită, cu oțet, lămâie, ori fructe necoapte. Introdusă în canonul cultural românesc, din spațiul cultural perso-turcic, se popularizează odată cu adaptarea la specificul locului.
Cuvântul românesc ciorbă, precum și omonimele sale din multe limbi balcanice, este un împrumut din turcescul otoman چوربا (çorba), care la rândul lui este un împrumut din persană شوربا (šōrbā).
Cuvântul este compus din شور (šōr) care înseamnă „sărat, cu gust de saramură” și با (bā) care înseamnă „tocană”. Primul cuvânt provine din limba partă (limba dispărută din nord-vestul Iranului) și al doilea din persana vorbită în Imperiul Sasanid.
Situate la un punct de intersecție dintre interesele marilor imperii ale mileniului II, foarte mult din mâncarea și implicit ciorbele, ajung în Țările Române aduse din aproape în aproape de către vecini, începând cu primele secole de influență Otomană în Europa și continuând până în epoca modernă mai ales odată cu încetățenirea obiceiurilor și manierismelor domnilor fanarioți, care aduc cu ei tradițiile, inclusiv culinare greco-otomane din Fanar. În spațiul cultural otoman amalgamarea culturilor înglobate în Imperiu dădea o origine greu de precizat pentru multe feluri de mâncare sau preparate, care se localizează în principal prin ingredientele folosite.
Ciorba românească este adaptată la specificul populației și este un preparat lichid din supă de legume, verdețuri și carne, obținut prin fierberea bucăților de carne, tăiate la dimensiuni mici, cu diferite legume și dregerea cu diverse ingrediente: ou, smântână, iaurt, sau rântașuri obținute prin rumenirea făinii și după preferință acrirea cu oțet alimentar, borș, zeamă de varză, mai rar suc de lămâie, suc de roșii ori corcodușe. Pentru ciorbele pregătite în post se fierb legumele fără carne și se acresc. Ca verdeață, la ciorbe se folosește leușteanul, pătrunjelul, la care în Ardeal se mai folosește tarhonul, din bucătăria germană. La ciorba de burtă, ciorba rădăuțeană, nu se obișnuiește adăugarea de verdeață. Ciorbele drese cu amestec de smântână se acresc cu oțet, ciorba de potroace cu moare de varză, iar ciorbele à la grecque, se acresc cu zeamă de lămâie sau înlocuitorul acesteia, sarea de lămâie (acidul citric alimentar).
Cele mai cunoscute ciorbe românești sunt:
Supa de varză

La soupe aux choux (1981) este un film francez științifico-fantastic-comedie regizat de Jean Girault cu Louis de Funès, Jean Carmet și Jacques Villeret. Filmul se bazează pe un roman cu același nume scris de René Fallet și publicat în 1980.
Claude Ratinier (Louis de Funès), poreclit Le Glaude, este un țăran bătrân care locuiește la țară împreună cu vechiul său prieten Francis Chérasse (Jean Carmet), cunoscut ca Le Bombé. Cei doi trăiesc într-un stil rural în comparație cu restul lumii care s-a modernizat. Claude și Francis stau mai tot timpul beți și mănâncă supă de varză.
Într-o noapte beau ca de obicei și se întrec care face un pârț mai zgomotos. După aceea, fiind prea obosiți, se duc la culcare. Între timp o navă extraterestră coboară în curte. Din ea coboară un extraterestru (Jacques Villeret) care îl trezește pe Claude pentru a comunica cu el cu un sunet ca de sirenă. Le Bombé este adormit în timp ce fugea spre extraterestru. Claude află că vizitatorul său vine de pe planeta Oxo și că locuitorii acestei mici planete trăiesc 200 de ani fără ca să îmbătrânească. Îi dă un pahar de vin, dar extraterestrul refuză. Glaude îl trimite pe extraterestru acasă cu o canistră plină de supă de varză. A doua zi Le Bombé îi spune lui Claude de vizita extraterestră, dar acesta îi spune că a avut vedenii de la băutură, la fel i se spune și la secția de poliție.
Claude este vizitat a doua oară, extraterestrul refuză un păhărel de vin, dar pleacă cu canistrele pline cu zeamă de varză, nu înainte de a-l întreba pe Claude dacă îi e dor de soția lui decedată. Aceasta apare la ușă, noaptea târziu, fiind în vârstă de doar 20 de ani. Bineînțeles că cei doi nu se înțeleg datorită diferenței prea mari de vârstă, așa că ea pleacă la Paris cu un tânăr care îi promite multe, dar ajunge chelneriță la un restaurant.
Între timp, primarul orașului decide că e timpul ca orașul lor să se modernizeze. El plănuiește să facă un teren de distracții care ar trebui să fie construit și pe pământul celor doi bețivi bătrâni. Cei doi refuză oferta primarului, dar acesta se răzbună pe ei construind până în apropierea caselor lor parcul de distracții. Lumea aruncă prin gard în cei doi bătrâni cu diferite obiecte și strigă Prostănacii!... Prostănacii!....
Glaude îl convinge pe Bombé să se mute pe planeta Oxo împreună cu pisica și să trăiască acolo fericiți până la 200 de ani și să-i învețe pe extratereștri să facă ciorbă de varză. Nu pleacă înainte ca Glaude să-i trimită tinerei sale soții numeroase monede de aur. În scena de final, Glaude, Bombé și extraterestrul beau vin în timp ce farfuria zburătoare intră în spațiul cosmic.
Slănină

Slănina este unul dintre preparatele culinare tradiționale obținute în bucătăria românească prin prepararea grăsimii de porc provenită de pe burta și spatele acestui animal.
Bucățile de grăsime sunt tăiate fâșii, așezate în saramură (saramura rezultă prin frecarea și îngroparea grăsimii cu sare din belșug iar în unele zone se adaugă bucăți de usturoi, piper măcinat) și lăsate la macerat 2-3 săptămâni. După aceea se scoate slănina și se rade sarea excesivă și după preferință se poate freca cu boia de ardei dulce sau iute sau se pune în afumători special construite pentru 2-3 zile. Să nu fie grasă se lasă cel puțin o lună. După aceea, slănina este așezată în cămări special aerisite prin curenți de aer și folosită fie ca atare, fie ca adaos la preparate culinare.
Slănina este un preparat culinar tradițional în toată Europa de Est, în bună parte din Europa Centrală și în nordul Balcanilor. În mod tradițional, în Rusia, în Ucraina și în Polonia, slănina constă în special din grăsime de pe spatele porcului (grăsimea de pe burta porcului fiind rar utilizată pentru producerea slăninii), cu sau fără șoric. În toată regiunea în care este produsă, slănina este sărată (acest procedeu de conservare dându-i și numele în limbile din această parte a Europei slănină / slonina / slana / szalonna provin din limbile slave, solonýna în ucraineană și solonina în rusă fiind termeni generici pentru conservarea cărnurilor prin sărare). În unele zone, slănina este aromatizată în diverse feluri (usturoiată, papricată, piperată etc.), dar procedeul de aromatizare cel mai des folosit este afumarea.
În limbile est-europene vorbite în zonele în care slănina este tradițională, denumirea produsului derivă din slava veche: ucraineană са́ло (salo), rusă са́ло (salo), belarusă са́ла (sala), maghiară szalonna, poloneză słonina, bulgară сланина (slanina) sau, mai rar, (salo), macedoneană сланина (slanina), română slănină, slană sau clisă (în Ardeal) , slovenă, sârbocroată, cehă și slovacă: slanina, lituaniană: lašiniai. Slănina este numită soolapekk în estonă, ceea ce înseamnă „grăsime sărată”.
Conform recomandărilor Organizației Mondiale a Sănătății, grăsimea de origine animală nu este recomandată pentru utilizare curentă, deoarece acizii grași din compoziția sa stimulează generarea excesivă de colesterol în organismul uman, ceea ce poate duce la boli cardiovasculare și moarte prematură.
Brânză de burduf

Brânza de burduf, cunoscută și sub numele mai generic de brânză frământată, este una dintre specialitățile culinare românești preparate tradițional la stâna de munte.
Este o brânză de oaie sărată, fermentată, destul de compactă dar păstoasă, învelită într-o pojghiță naturală animală.
De obicei, după două-trei mulsuri, din cantitatea de lapte obținută, se trece la prepararea cașului.
Prepararea cașului constă în: strecurarea laptelui, turnarea într-un vas din lemn de brad (ciubăr sau închegătoare), încălzirea, adăugarea cheagului (cheag natural de miel). După prinderea laptelui, urmează separarea cașului de zer cu ajutorul unei site sau (mai recent) a unei pânze de tifon (sedilă). Cașul trebuie bine stors (deseori pus la presă), altfel zerul rămas se alterează și dă produsului final un gust acid neplăcut.
După scurgerea zerului se obține o roată de circa 50-60 cm în diametru și o grosime de 12-14 cm. Cantitatea de caș produsă în două-trei zile se depozitează în cutii de lemn (cotețe) de formă paralelipipedică, având dimensiuni de circa 80 x 80 x 100 sau în butoaie de lemn (buduroaie în zona Brașov). Cutiile sunt făcute din scânduri late de aprox. 10 cm cu interspații de 1-2 mm (pentru ventilație) și sunt depozitate într-o cameră mai întunecoasă. Într-o cutie intră până la 6-7 roți de caș. Se acoperă cutia și se lasă la fermentat (dospit) între 7 și 14 zile, în funcție de temperatură; apoi cașul dospit se taie felii și se zdrobește sau se trece prin mașina de tocat carne. Se sărează, se frământă bine în copăi mari de lemn și în final se îndeasă în burduf, care se închide prin coasere.
Burduful este făcut din piele sau stomac de oaie, capră sau bivol. Pielea de oaie este preparată în principal prin smulgerea lânii și opărire. Un burduf de mai mari dimensiuni se poate obține din două sau mai multe piei de oaie, cusute pe margine cu șuvițe de piele, rezultând un "sac" în care pot să intre 15 - 20 kg de brânză. Pe măsura producerii burdufurilor, acestea se depozitează pe pământ în aceeași cameră cu cutiile (cotețe) de dospire a cașului până la coborârea oilor de la munte, toamna târziu.
În loc de burduf se mai folosește scoarță de brad, tăiată și cusută în formă de recipiente cilindrice. Brânza astfel prezentată este cunoscută sub numele de brânză de coșuleț și are o puternică aromă de rășină care amintește de cea a brânzei de tip Vacherin Mont-d'Or din zona masivului Jura.
Patiserie

Patiserie este un local public în care se oferă o multitudine sortimentală de produse preparate (pregătite și coapte) în laboratorul propriu, băuturi calde nealcoolice, băuturi răcoritoare (îmbuteliate sau preparate pe loc) și bere la pahar. Patiseria, pe lângă salonul de servire, deține un laborator de producție (cofetărie-patiserie) propriu, deservit de o echipă de patiseri.
Clătită

Clătita este un preparat culinar obținut prin coacerea unei foi subțiri de aluat făcut din făină de grâu, ouă, lapte, apă și sare, de obicei de formă rotundă, umplută cu dulceață, marmeladă, gem, ciocolată, brânză dulce sau urdă, consumată ca desert. Umplute cu brânză sărată, carne, legume, foile de clătită pot intra în componența unor gustări. Clătitele pot fi prezentate pe farfurie sau platou; rulate, pliate ori împachetate. Ele pot fi, de asemenea, preparate cu și fără verdețuri, tăiate fin, ca adăugare la o supă de vită.
În limba germană se numește Palatschinke, Pfannkuchen sau Frittaten (Austria, ) în Serbia “palacinka”, în maghiară “palacsinta”, în slovacă “palacinka”.
Clătitele sunt o specialitate bretonă, o regiune din nord-vestul Frantei, care a devenit cunoscută și apreciată rapid în toată lumea. Pot fi atât dulci ("crepes"), cât și sărate ("galette"), iar umpluturile variază de la cele mai simple( zahăr, dulceață, miere, ciocolată) până la combinații spectaculoase și incitante.
Original, clătitele se serveau cu cidru (băutura fermentată pe bază de mere), ulterior a apărut cea mai spectaculoasă formă de prezentare a clătitelor "crepes Suzette" (clătite flambate în lichior și suc de portocale).
În Franța chiar există o sărbătoare la care se servesc clătite, în mod tradițional. Se numește "La Chandeleur" (2 februarie, "Ziua Binecuvântării Fecioarei Maria"). Această zi a devenit cunoscută ca "Ziua clătitelor", deoarece tradiția cere să se ofere clătite. Legenda zice că persoana care reușește în această zi să arunce o clătită în sus și să o prindă în tigaie cu dreapta, în timp ce ține o monedă de aur în stânga, va avea noroc de bogăție și prosperitate tot anul.
Și în Anglia există o sărbătoare a clătitelor: "Shrove Tuesday" sau "Pancake Tuesday". În Norvegia, clătitele se numesc pannekake, iar în majoritatea regiunilor germane se numesc Crêpes (referindu-se la un crêpe plat și larg, spre deosebire de clătitele native pannekake mai mici și mai groase)
Ouăle dezinfectate se spală și se trec prin jet de apă rece, făina se cerne, laptele se fierbe și se răcește.
Ouăle se bat cu ajutorul unui tel, amestecându-se cu făina, laptele, sarea și apa minerală, până se obține o pastă omogenă, semilichidă. Se înfierbântă o tigaie cu marginile joase, se unge cu ulei, iar cu ajutorul unui polonic se toarnă un strat subțire de compoziție astfel încât să se acopere fundul tigăii. Se coace la foc iute, pe ambele părți, când este gata se răstoarnă pe o farfurie, continuând cu următoarea. După compoziția de umplere, în toate bucătăriile lumii se întâlnesc sute de specialități de deserturi și gustări, care au la bază foaia de clătită.
Sortimente de clătite din grupa deserturilor:
Sortimente din grupa gustărilor:
Piroșcă

Piroșcă, denumit și pirog, perogi, pierogy, perogy, pierógi, pyrohy, pirogi, pyrogie, sau pyrogy; diminutiv al cuvântului polonez: Pierożki sunt colțunași/găluște din aluat nefermentat.
Aluatul se fierbe, după care de obicei se prăjesc în unt cu ceapă. În mod tradițional sunt umplute cu cartofi, varză, carne tocată, brânză sau fructe. Ele au de obicei formă semicirculară, dar pot fi și dreptunghiulare sau triunghiulare.
În România sunt cunoscute sub numele de piroști sau piroște.
Pierogi sau colțunașii pot fi umpluți (separat sau în diferite combinații) cu piure de cartofi, ceapă prăjită, brânză, varză, varză acră, carne, ciuperci, spanac, sau alte ingrediente, în funcție de preferințele personale ale bucătarului.
Secretul pentru crearea aluatului este să se adauge cartofi la aluat, care creează o textură netedă dorită foarte mult de unii tradiționaliști.
Versiunile pentru desert pot fi umplute cu fructe proaspete, cum ar fi cireșe, căpșuni, zmeură, afine, piersici, prune, mere, prune uscate fără sâmburi, sau gemuri preparate din aceste fructe.
Pentru mai multă aromă, în aluat se poate adăuga smântână.
Borș

Borșul este o zeamă acră preparată din tărâțe de grâu sau de secară. În bucătăria românească, termenul „borș” se folosește și pentru a denumi ciorba acrită cu această zeamă.
De asemenea, este cunoscut „Borșul ucrainean”, "Borș rosu moldovenesc". Aceasta este o supă al cărei ingredient principal este sfecla roșie. Servit cu smântână. În „Borșul ucrainean” poate fi cu varză proaspătă sau fără ea deloc. În "Borș rosu moldovenesc" se folosește varza proaspată sau murată, carne de obicei grasă și, uneori, fasole. Mai exisă și "Borșul scăzut moldovenesc". Acesta este o supă cu puțin lichid al cărei ingredient principal este varz murată.
Spre deosebire de ciorbă, în borș acrimea provine din tărâță sau din varza murată și nu conține cereale (in afara de tarâța din zeama acra). De asemenea, acrimea poate fi înlocuita de cimbru. Ciorba poate conține și ciuperci, cereale și produse din cereale.
În mod tradițional, pentru prepararea borșului, zeama acră din tărâță era pregătită cu o zi înainte, iar varza se ținea în apă.
Ingredientele preparării borșului pot varia, dar în general, se folosește tărâță de grâu, făină de mălai, huște, crenguțe de vișin și leuștean. Uneori se adaugă mai multe zarzavaturi pentru aromă precum pătrunjel, mărar, țelină sau se poate înlocui tărâța de grâu cu pâine neagră. Peste aceste ingrediente se toarnă apă fierbinte și se lasă la acrit de la 1 la 4 zile în funcție de căldura mediului înconjurător.
Pentru prepararea borșului de sfeclă roșie se folosesc sfeclă roșie, mălai, drojdie, mărar, pătrunjel, leuștean, usturoi și apă. Compoziția se lasă la macerat până la acrire apoi se folosește în bucătărie sau afecțiunile ficatului, ca depurativ general, fortifiant, regenerator al sângelui.
Carne

Carnea este partea comestibilă din corpul unor mamifere, păsări, pești și nevertebrate. În general carnea este constituită din musculatura scheletului animalelor cu porțiuni de țesut conjunctiv și adipos (gras). În cadrul acestui termen nu sunt incluse organele, părțile cornoase (copite, coarne, pene etc.), țesuturile cartilaginoase și osoase. După normele de igienă sanitar-veterinare carnea trebuie să fie controlată înainte de consum de o persoană calificată. După timpul de intrare în consum carnea poate să fie carne proaspătă sau carne conservată. Conservarea poate fi realizată prin temperatură ridicată (fierbere sau prăjire), sau prin sărare, uscare și afumare. Carnea este diferită și după proveniența sa, după specia de animal din care se obține după sacrificare. Spre deosebire de carnea roșie, carnea albă are avantajul de a fi digerată mult mai ușor, aduce organismului acizi grași nesaturați, ajută la reducerea lipidelor reducând riscul bolilor cardiovasculare și a altor afecțiuni.
În prezent, cea mai cunoscută dietă bogată în carne este dieta Atkins, elaborată în anii 1970 de cardiologul Robert Atkins. În anul 2001, organizația American Heart Association a lansat un anunț public în care dieta Atkins era criticată pentru eliminarea unor surse necesare de substanțe nutritive din alimentație, subliniind că persoanele care urmează această dietă „sunt supuse riscului de a nu obține toate vitaminele și mineralele necesare și totodată riscă să sufere de probleme cardiace, renale, osoase și de anomalii ale ficatului”.
Pe viitor, se estimează că va fi imposibil ca agricultura modernă să livreze necesarul de alimente pentru 10 miliarde de persoane, câți vom fi în câteva decenii. Cel puțin, nu dacă ei vor avea o dietă de tip occidental. Soluția ar fi ca oamenii să treacă la un regim alimentar vegetarian.
În anul 2012, consumul mediu de carne era de 43 kilograme pe an de persoană, față de 34 kilograme în 1992.
Compoziția chimică a cărnii depinde de animal, țesutul ales, vârsta animalului, regimul alimentar al acestuia, modul de conservare etc.
Principalele țări din care se importă carne de vită în China sunt Brazilia, Australia, Uruguay, Noua Zeelandă și Argentina. În 2017, aceste cinci țări au furnizat Chinei peste 90% din importurile totale de carne de vită.
Răul cu Carne

Răul cu Carne (engleză Evil con Carne) este un serial de animație american creat de Maxwell Atoms pentru Cartoon Network. Serialul se concentrează pe un domn al crimei bogat pe nume Hector Con Carne, care este redus la creierul său și stomacul după o tentativă de asasinare, și implantat ulterior în Boskov, un urs purpuriu atent. Ajutat de savanta Maiorul Dr. Stafi și liderul militar Generalul Cicatrice, Hector acum gestionează organizația criminală Răul cu Carne, continuând să caute cucerirea lumii.
Răul cu Carne a început ca un segment al serialului Grim & Evil, din care i-a fost un spin-off, alături de serialul soră Negrele aventuri ale lui Billy și Mandy, pe 24 august 2001. Deși segmentele au fost produse pentru Grim & Evil, s-au difuzat ca un serial separat din 11 iulie 2003 până pe 22 octombrie 2004 pe Cartoon Network.
După sfârșitul serialului, personajele au făcut frecvent apariții cameo în Billy și Mandy, cu Generalul Cicatrice devenind un personaj recurent. Un final de serial oficial, intitulat "Companie stai" (care a fost și un crossover cu Billy și Mandy), a fost difuzat pe 16 martie 2007.
Hector Con Carne a fost un băiat milionar și un geniu malefic care a vrut să cucerească lumea. Eventual, s-a produs o explozie uriașă cauzată de dușmanul său, Cod Commando. Explozia a împrăștiat multe din corpul lui în lumea întreagă. El a fost salvat de un om de știință, Maiorul Dr. Stafi (care este îndrăgostită de el), care i-a salvat două organe din corpul lui: creierul și stomacul. Acestea două au fost mai târziu instalate în Boskov, un urs de circ mov, dându-i controlul lui Con Carne de-a se mișca.
Hector, Dr. Stafi și liderul lor militar, Generalul Cicatrice, au creat apoi un laborator secret pe o insulă cu un munte în formă de iepuraș știut ca „Insula Iepuraș”. Misiunea lor este un singur lucru: să-i caute părțile din corp rămase.
Carne de tun

Carne de tun este al patrulea album al formației M.S., al cărei lider este bateristul Doru Istudor. Materialul a fost înregistrat și mixat la Studio Tracking Mix & Master, fiind lansat la data de 23 martie 2017. Conține 11 piese ce conturează un tablou muzical specific formației, îmbinând caracteristici ce se regăsesc pe precedentele discuri Rugina nu moare și A’ venit băieții!!!, și diversificat prin prezența elementelor de funk, progresiv-neoclasic, alternativ sau grunge. Piesele „Marco Polo”, „Stalingrad” și „Master Beitz” au fost reînregistrate pentru Carne de tun, ele fiind publicate inițial în anul 2013 pe EP-ul Aburi și cioburi (ultima cu titlul „Domnul Bates”). Trei dintre melodiile albumului beneficiază de videoclipuri: „Țeapa” (iunie 2016), „Patrioții” (septembrie 2016) și „Ageru’ Pământului” (martie 2017). Toate compozițiile sunt realizate de Doru Istudor (muzică și versuri), cu excepția pieselor „Crezul tău” (muzică de Mike Vlahopol, text de George Costinescu), respectiv „Satch & Such” (instrumental de chitară aparținând lui Vlahopol). Grafica albumului este opera lui Costin Chioreanu de la Twilight13Media, pe copertă fiind ilustrat într-o manieră stilizată un obuzier greu folosit în Primul Război Mondial. Discul este produs de Istudor sub egida Star Media Production.
Muzică: Doru Istudor (1-3, 5-10); Mike Vlahopol (4, 11) Versuri: Doru Istudor (1-3, 5-10); George Costinescu (4)
Înregistrări muzicale: Studio Tracking Mix & Master, București (tobe înregistrate la Studio CCSB) Mixaje și editare: Mike Vlahopol și Doru Istudor Masterizare: Mike Vlahopol, Doru Istudor și George Costinescu Grafică: Costin Chioreanu – Twilight13Media (după o idee de Doru Istudor) Producător: Doru Istudor (sub egida Star Media Production).
Carne de iepure (film din 2015)

Carne de iepure este un film românesc din 2015 regizat de Gabriel Achim. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Sebastian Angborn, Cristian Balint, Silvana Mihai.
Un halterofil cu vârsta de 45 de ani își caută o parteneră, în acest scop lasă un anunț matrimonial.
Distribuția filmului este alcătuită din:
El Libro del Escolar Ecuatoriano

Fue un libro publicado en Ecuador, en Quito, Pichincha. Esta obra ha sido publicada desde el año 1947. Escrito por las profesoras Fanny Arregui y Rogelia Carrillo e ilustraciones de Rosa Saltos Chávez.​
En la portada muestra un niño sosteniendo un libro, cantando el himno patrio, junto a él flamea la bandera y en el fondo hay un trabajador arando el campo. En la contraportada está el escudo nacional y la leyenda “Somos ecuatorianos”​
Rogelia Carrillo y su esposo Luis Ladázuri eras dos profesores de escasos recursos económicos, al nacer su tercer hijo pasaban por una crisis económica muy marcada, fue entonces que junto a su compañera de profesión idearon la forma de escribir un texto en el cual se junten las materias por cada grado.
Fue un libro recomendado por el ministerio de educación y usado por todas las escuelas de país durante la segunda mitad del siglo XX.​ El éxito en ventas duró por aproximadamente 40 años, el último libro impreso fue en el año 2007.​​
Libro de 6.º grado 1.ª edición: Matemática, Idioma Nacional, Lecturas, Historia, Cívica., Geografía, Ciencias naturales, Vida Animal, Vida humana.​
Libro de 3er año de educación básica edición de 1997: Matemática: Conjuntos, Numeración, Fracciones comunes, Operaciones fundamentales, Idioma Nacional: Locución y audición, La descripción, Textos cortos de la Literatura infantil, Lecturas de análisis, Lectura de síntesis, Lectura de configuración, Escritura de análisis, Escritura de síntesis, Escritura dirigida, Ciencias naturales, El aire, El agua, Las plantas, Los animales, El hombre, materia y energía, La vida y su interacción, Estudios Sociales, La orientación, Nuestra comunidad, Regiones naturales del Ecuador, La provincia, Vías y medios de comunicación y transporte.​
Automóviles de Ecuador

La planta AYMESA/Automóviles del Ecuador S.A. es un ensamblador de automotores de Ecuador, con domicilio en la ciudad de Quito, que desde 1970 se dedica al montaje, ensamblaje y construcción de automotores, siendo pionero en el mercado ecuatoriano. Cuando la fabricación de automóviles en el Ecuador tiene sus orígenes a finales de los años sesenta y principios de los setenta, época en la cual se pusieron las bases de la industria automotriz ecuatoriana, la planta de AYMESA produce uno de los primeros vehículos de diseño local el Andino, exportando 1000 unidades y haciendo historia dentro de la incipiente industria ecuatoriana.
El primer diseño que se tuvo del Andino fue parte del programa BTV de General Motors,​ el diseño local fue realizado por Carlos Almeida Asistente del departamento de ingeniería, él tuvo la idea fundamental sobre el Andino. Esta fue la primera marca que tuvo en el mercado AYMESA en 1972.
Con un buen motor (1256 cc ce Bedford); junto a una carrocería duradera pero muy básica, la que permitía adaptaciones varias, era un vehículo muy modificable por aquellos quienes realizaban sus propias modificaciones.
En realidad era una pequeña camioneta de carga que tenía una estrecha cabina para dos personas con puertas de vynil y un cajón metálico o de madera. A pesar del paso del tiempo, y con más de 40 años de uso, aún es posible ver algunos Andino rodando en Ecuador, en especial en las poblaciones rurales.​
El diseño básico del logo de AYMESA fue hecho por Carlos Almeida, estas siglas para Automóviles y Máquinas del Ecuador, fue la empresa encargada de producir los autos nacionales a partir de 1972, convirtiendo a Ecuador en uno de los pocos países de la región que ha producido sus propios autos.
Inundaciones en la región litoral del Ecuador de 2008

Las Inundaciones en la región costa del Ecuador fue un desastre natural en gran escala, ocurrido a inicios de enero del 2008, afectando a toda la región litoral o costa ecuatoriana, en las provincias del Guayas, Santa Elena, El Oro, Manabí, Los Ríos, y Esmeraldas
La estación invernal en el litoral ecuatoriano causó grandes estragos a la población campesina de la región, sufriendo desproporcionadamente las consecuencias del desastre, siendo vulnerables a los riesgos que afectaron salud, vivienda, agricultura, educación, bienes y servicios.
El incremento de la lluvia, temperatura y humedad del aire a consecuencia del calentamiento global provocaron un mayor impacto en los diversos sectores socioeconómicos. La inexistencia de mecanismos de alerta temprana y el deficiente manejo de diques y represas, por diversos motivos, se consideran factores que han elevado la magnitud del desastre.
La humedad desató vientos huracanados en la Provincia del Guayas, en Milagro, Naranjito, Santa Lucía y El Empalme. Los vientos huracanados que llegaron acompañados de fuertes lluvias y tormentas eléctricas, se deben al cambio climático y a la deforestación.
Se han registrado 34 víctimas mortales a causa de inundaciones, desbordamiento de ríos, aludes, etc. Hasta ahora han sido evacuadas 12 mil personas a 281 albergues
Alrededor de 75 mil hectáreas productivas afectadas, 55 mil perdidas y $63 millones en perdidas agrícolas y pecuarias
Los deslizamientos de tierra sepultaron vehículos, carreteras. Un torrente deslave de piedras, rocas y lodo cayó la noche del 8 de marzo en la vía Portoviejo-Quevedo, en el sector San Plácido, aplastando tres vehículos, un bus de la cooperativa Reales Tamarindos, un auto y un camión.
El Gobierno Nacional de la República del Ecuador dispuso al Ministerio del Litoral a trabajar con todas las Subcretarias Regionales en un plan de continguencia para brindar ayuda y rescate a los damnificados en las zonas afectadas, este trabajo se realizó con la coordinación con las tres ramas de las Fuerzas Armadas del Ecuador, Policía Nacional, Defensa Civil, y con la colaboración de Organismos de ayuda internacional, se establecieron en 8 mesas de trabajo, para delinear y establecer los parámetros de ayuda.