Lincolnkatedralen

Lincolnkatedralen (fullstendig navn: Katedralkirken for den velsignede jomfru Maria av Lincoln) er en katedral i Lincoln i østre England og setet for biskopen av Lincoln i den engelske kirke.
Katedralen ble påbegynt i 1088 og med fortsatte byggefaser gjennom hele middelalderen. Større deler av kirken falt sammen i 1141, 1184, 1237 og 1549.
I flere hundre år ble det historiske dokumentet Magna Carta som det ene av fire gjenværende kopier av originalen oppbevart ved katedralen, men er nå utstilt på Lincoln Castle.
Med sine 148 ganger 83 meter er katedralen den tredje største i Storbritannia (i gulvplass) etter St. Pauls katedral i London og York Minster.
Forfatteren John Ruskin (1819-1900) skrev at «Jeg har alltid hevdet... at katedralen i Lincoln er... det mest framstående stykke arkitektur på De britiske øyer og løselig talt verd to andre katedraler.»
Det er hevdet at spiret var den høyeste bygning i verden i 238 år (1311–1549). Kheopspyramiden var tidligere verdens høyeste bygning.
Remigius de Fécamp, den første biskopen av Lincoln, flyttet bispesetet (cathedra) dit «en gang mellom 1072 og 1092» Forskeren James Essex skrev at «Remigius ... la fundamentet for sin katedral i 1088» og «det er sannsynlig at han, som en normanner, ansatte normanniske murere til å ha overoppsyn med byggingen... skjønt han kunne ikke fullføre det hele før sin død.» Før den tid skrev B. Winkles at «det er velkjent at Remigius var opptatt av sognekirken til sankt Maria Magdalena i Lincoln, skjønt det er ikke kjent hvilken bruk han gjorde av den.»
Fram til da hadde St. Mary's Church i Stow vært betraktet som «morkirken» i Lincolnshire (selv om den ikke var en katedral ettersom bispedømmets sete var Dorchester Abbey i Dorchester-on-Thames i Oxfordshire). Imidlertid var Lincoln sentral i et bispedømme som strakte seg fra Themsen og til Humber.
Biskop Remigius fikk bygd den første Lincolnkatedralen på det nåværende stedet. Kirken ble bygd i en delepoke innen romansk arkitektur for kalles normannisk eller anglo-normannisk. Koret ble innviet i 11. mai 1093.
Kirken er i dag bare kjent gjennom arkeologiske utgravinger og ved noen få gjenstående deler i vest. Den hadde:
I 1141 ble tømmertaket ødelagt i en brann. Biskop Alexander fikk gjenoppbygd taket, og utvidet samtidig katedralen.
Katedralen ble i stor grad ødelagt av et jordskjelv 15. april 1185. Jordskjelvet var et av de største som har rammet Storbritannia. Det hadde en beregnet størrelse på over 5 på Richters skala. Ødeleggelsene på katedralen er antatt å ha vært omfattende. Katedralen er beskrevet som å ha «delt seg fra toppen til bunnen»; i den nåværende bygningen er det kun den vestligste delen av den vestre sideskipet og rester av dets to tilknyttende tårn som gjenstår fra kirken fra før jordskjelvet. Kidson i 1986 og Woo i 1991 mente at ødeleggelsene trolig ble forsterket av dårlig design eller feil ved byggingen. Sammenbruddet startet trolig med en kollaps i hvelvet.
Etter jordskjelvet ble en ny biskop utnevnt. Det var Hugh de Burgundy fra Avalon i Frankrike, siden kjent som Sankt Hugh av Lincoln. Han begynte en omfattende gjenoppbygging og utvidelse. Gjenoppbygningen begynte med kortet (St Hugh's Choir) og det østlige tverrskipet (transept) mellom 1192 og 1210. Det sentrale midtskipet ble deretter bygget i tidlig engelsk gotisk stil. Lincolnkatedralen ble preget av en annet arkitektonisk nyvinning på denne tiden – spissbuer, strebepilarer og ribbehvelv. Det gjorde det mulig å gi støtte for større vinduer. Det er tretten klokker i det sørvestlige tårnet, to i det nordvestlige tårnet, og fem i det sentrale tårnet (inkludert «Great Tom»). I tillegg til den store kirkeklokken, «Great Tom of Lincoln», er en kvarttimes slagverksklokke som ble installert tidlig på 1800-tallet.
Det er to store rosevinduer med glassmalerier. Motstykkene «Dean's Eye» (Domprostens øye) og «Bishop's Eye» (Biskopens øye), ble lagt til katedralen i løpet av senmiddelalderen. Det førstnevnte, «Dean's Eye» i nordlige tverrskipet, er datert fra gjenoppbygningen i 1192, og ble endelig fullført i 1235. Det sistnevnte, «Bishop's Eye» i sørlige tverrskipet, ble rekonstruert rundt et hundre år senere i 1330. En samtidig nedtegnelse, The Metrical Life of St Hugh, refererer til betydningen av disse to glassmaleriene (det ene mørket, nordsiden, og det andre lyset, sørsiden av bygningen):
Det er antatt at det skjedde en del feilberegninger med hensyn til støtte av tårnet etter tilleggene med glassmaleriene og andre gotiske utvidelser. I 1237 raste hovedtårnet sammen. Et nytt tårn ble snart påbegynt og i 1255 anmodet biskopen kong Henrik III av England om la dem ta ned deler av bymuren for å kunne utvide katedralen, inkludert gjenoppbyggingen av det sentrale tårnet og spiret. De erstattet de små, runde kapellene (bygget under Sankt Hugh) med et større øst i katedralen. Det ble gjort for å håndtere det økende antallet pilegrimer.
I 1290 døde Eleonore av Castilla, dronning og hustru av kong Edvard I av England, og kongen besluttet å ære henne med en høytidelig gravprosesjon. Etter at hennes lik hadde blitt balsamert, ble hennes innvoller gravlagt i katedralen i Lincoln, og kong Edvard bygde en etterligning av graven i Westminster Abbey der. Lincolns opprinnelige gravkiste har overlevd; dens avbildning ble ødelagt på 1600-tallet og erstattet med en kopi på 1800-tallet. På utsiden av Lincolnkatedralen er det to framtredende statuer som oppfattes som kongen og dronningen, men disse to avbildningene ble kraftig restaurert og endret på 1800-tallet og de var antagelig ikke opprinnelig antatt å ha avbildet det kongelige paret.
Mellom 1307 og 1311 ble det sentrale tårnet reist til sin nåværende høyde av 83 meter. De vestlige tårnene og katedralens fasade ble også utbedret og gjort høyere. På denne tiden sto et høyt blydekket spir av tre, på toppen av sentraltårnet. Det blåste ned under en heftig storm i 1549. Med dette spiret skal tårnet ha nådd en høyde på 160 meter, hevdes det, noe som da gjorde det til den høyeste menneskeskapte strukturen i verden. Den overgikk da Kheopspyramiden i Egypt, som hadde holdt rekorden i bortimot 4 000 år. Selv om det er en viss meningsforskjell, er de fleste kilder enige om denne høyden.
Andre tillegg til katedralen på denne tiden var dets detaljerte utskårne skjerm og misericordia fra 1300-tallet, foruten "englekoret". Langs en stor del av katedralens lengde hadde veggene buer i relieff med et annet lag i fronten for å skape illusjonen av korridor langs veggen. Imidlertid virket ikke illusjonen, da murerne som hadde kopiert teknikken fra Frankrike, hadde ikke gitt buene den korrekte lengden som var nødvendig for å oppnå effekten.
Det sentrale spiret falt sammen i 1549, og ble ikke gjenreist.
I 1398 grunnla John av Gaunt og Katherine Swynford et kapell i katedralen.
På 1400-tallet ble katedralens bygning omgjort til et minnekapell. Kapellene ved siden av englekoret ble bygget i en perpendikulærstil, den engelske gotiske arkitekturen som vokste fram på siste halvdel av 1300-tallet som en reaksjon på den dekorative stilen. Den vektla sterke vertikale linjer som har blitt bevart til i dag i vinduenes masverk og panelverket i veggene.
Biskopen av Lincoln, Hugh av Wells, var en av dem som signerte Magna Carta og i hundrevis av år oppbevarte katedralen én av de fire gjenværende kopiene av originalen. I dag blir den oppbevart og utstilt i Lincoln-slottet.
Lincolns Magna Carta ble utstilt i den britiske paviljongen på verdensutstillingen i New York i 1939. I mars 1941 foreslo det britiske utenriksdepartementet at Lincolns Magna Carta kunne gis som gave til USA, begrunnet med blant annet «de mange tusener av amerikanere som ventet i lange køer for å se det» og den amerikanske loven Lend-lease fra 11. mars 1941. I 2009 ble Lincolns Magna Carta utlånt til Ronald Reagan president-bibliotek i Simi Valley i California.
Av de tre andre bevarte kopiene av Magna Carta befinner to seg i British Library og ett i Salisbury-katedralen.