Кукушка българска православна община

Кукушката българска православна община е гражданско-църковно сдружение на българите екзархисти в Кукуш, Османската империя, съществувало до 1913 година, когато е закрита след Междусъюзническата война от новите гръцки власти.
Кукушката българска община е резултат от борбата за българска църковна независимост и репресиите от гръцкия владика. Общината е втората българска институция в града след откриването на българско училище от Димитър Миладинов и Райко Жинзифов в 1857 година.
На 30 април 1859 година издаваният в Нови Сад вестник „Сръбски дневник“ пише:
През периода на църковните борби кукушката община се ръководи от 12-членен съвет. По думите на Кузман Шапкарев тя е „под мнимото председателство“ на поп Йован Васков, а всъщност под действителното ръководство на Нако С. Станишев. Всяка година половината членове на общината се сменят с нови – млади, защото според Нако трябва така постепенно всички граждани да се упражнят в управлението на общинските работи. Той е единственият несменяем член. Дейността им е описана от Кузман Шапкарев така:
В началото на 1874 година шест общини (Солунска, Дойранска, Воденска, Кукушка, Струмишка и Малешевска) въстават против Екзархията. Три от тях (Солунска, Воденска и Кукушка) поискали от Екзархията върху пределите им да бъде учредена нова самостоятелна епархия с център Кукуш, а епископ Нил Изворов да стане неин митрополит. След получения отказ от страна на Екзархията, общините се решили на крайни действия. Те се обърнали към английския консул, за да бъдат приети в Англиканската църква начело със своя епископ. След отказа на англичаните те се обръщат към епископ Рафаил Попов, глава на Българската униатска църква, който отговорил положително на тяхното питане за възможно присъединяване към Рим. Това става след преговори с Изворов и след писменотото му заявление за готовност за присъединяването му към унията. Униатите в града, начело с владиката Епифаний Шанов, държат двете големи църкви „Свети Георги“ и „Света Богородица“, а за православните остава малката „Свети Атанасий“. В ръцете на униятите минава и училищното здание, което принуждава православните да окупират епископския дом на изгонения през 1879 година владика Мелетий и там се нанася българското екзархийско училище до построяването на великолепно ново училищно здание. В българското начално училище преподават Гоце Вангелов, Гоце Делииванов и Гоне (Гоце) Ковачев, учили в Първа софийска мъжка гимназия и Христо Хърсовски. В класното – Христо Бучков турски и френски, поп Атанас от Охрид история и география, Туше Делииванов български език, Христо Тенчов аритметика, Петър Мавродиев естествена история.
В учебната 1892/1893 година учители в Кукуш са свещеник Анастас Кръстев, председател на общината, Петър (Туше) Делииванов, главен учител, Гоце Вангелов, Иван Манолов, Петър Гутев, Порфирий Шайнов, Екатерина Михайлова, Мария Златарова.
Председатели на общината през 90-те години на XIX век са свещеник Анастас Кръстев (1892 – 1893), йеромонах Методий (около 1896 и 1897 година), свещеник Григор К. Алексиев (около 1898 година), а след това Антим Върбанов, Неофит Скопски (1901 – 1903), отново Антим Върбанов, Дим. Константинов и други.
Членове на общината в 1897 година са йеромонах Методий (председател), свещеник Н. Христов, свещеник Стою Стилков, свещеник Стойко Трайков, Димитър Кушувалиев, Мито Т. Палазов, Ив. Н. Янов, Танчо п. Георги, Михаил х. Динев, Никола Сакъов, Тенчо Д. Кукударов, Ат. Ильов, Георче п. Костов и др.
Писма на председатели и дейци на общината до българския екзарх Йосиф I във връзка с борбата за възвръщане на отнетите ѝ от униатите имоти (църкви, училища, църковни имоти).