davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Mga Obra Maestra ng Pasalita at Di-nasasalat na Pamana ng Sangkatauhan

Inilikha ang Proklamasyon ng mga Obra Maestra ng Pasalita at Di-nasasalat na Pamana ng Sangkatauhan (Ingles: Proclamation of Masterpieces of the Oral and Intangible Heritage of Humanity) ng Direktor-Heneral ng UNESCO simula noong 2001 upang palawakin ang kamalayan tungkol sa di-nasasalat na pamanang pangkalinangan at hikayatin ang mga lokal na komunidad na protektahan ang mga ito at ang mga lokal na tao na nagpapanatili ng mga ganoong uri ng mga pagpapahayag ng kultura. Ang mga ilang kapahayagan ng di-nasasalat na pamana sa buong mundo ay pinangaralan ng titulong Obra Maestra upang maunawaan ang kahalagahan ng di-materyal na bahagi ng kultura, pati na rin isangkot ang pangko ng mga estado na itaguyod at ipagsanggalang ang mga Obra Maestra. Nagaganap ang mga karagdagang proklamasyon kada dalawang taon.
Sa kabuuan, ang talaan ay may 429 elemento pagsapit ng 2017.
UNESCO

Ang United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization o UNESCO ay isang ahensiya ng Mga Nagkakaisang Bansa na nangangalaga sa:
Isa sa mga bagay na ginagawa ng UNESCO ang gumawa ng isang talaan ng lahat ng pinakamahalaga, natatangi, at nakapagbibigay-pansin o magagandang mga pook sa mundo. Tinatawag itong "UNESCO World Heritage Sites" sa Ingles o Pandaigdig na Pamanang mga Pook ng UNESCO. Hindi dapat guhuin ang mga pook o mga gusaling ito, dahil mahalaga sila at maganda na maaaring kasiyahan ng mga tao sa hinaharap. Nagsasabi ang mga lugar na ito ng ukol sa nakaraan. Halimbawa, naglalahad ang Uluru ng tungkol sa kultura ng mga Aboriheno. Karamihan sa mga bansa ang mayroong kahit na isang lugar sa listahang ito, ngunti may ilang mga bansang may marami. Kasama rito ang makasaysayang mga gusali o sityo, magagandang tanawing panlupa, mga pook na may kahalagang pang-agham (katulad ng heolohiya), o mga pook na napakahalaga sa isang kalinangan (katulad ng Uluru).
Ang lathalaing ito na tungkol sa Nagkakaisang mga Bansa ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Aguinaldo, Ifugao

Aguinaldo, officially the Municipality of Aguinaldo, is a municipality in the province of Ifugao, Philippines. According to the 2020 census, it has a population of 21,128 people.
Batas Pambansa Bilang 86, approved on September 20, 1980, created the municipality out of Barangays Bunhian, Damag, Galonogon, Itab, Jacmal, Taang, Talete, and Ubao, from the Municipality of Mayoyao.
The economy is mostly agricultural with palay as the main crop.
Aguinaldo is 86 kilometres (53 mi) from Lagawe and 403 kilometres (250 mi) from Manila.
The area comprising Aguinaldo was formerly a part of Mayoyao called Bunhian. In the 1970s, the leaders of the barrios of Bunhian, Galonogon, Ubao, Ta-ang, Jacmal, Damag, Talite and Itab, called for their separation from Mayoyao. As such, petitions were filed by brothers Romulo and Gualberto Lumauig, who represented Ifugao in the House of Representatives of the Philippines and the Interim Batasang Pambansa respectively. This culminated with President Ferdinand Marcos signing into law Batas Pambansa Bilang 86 (National Law No. 86) establishing the municipality of Aguinaldo on September 20, 1980. The town was named in honor of the Philippines' first president, Emilio Aguinaldo, who passed by the area while fleeing the Americans during the Philippine-American War.
Aguinaldo is politically subdivided into 16 barangays. Each barangay consists of puroks and some have sitios.
In the 2020 census, the population of Aguinaldo, Ifugao, was 21,128 people, with a density of 39 inhabitants per square kilometre or 100 inhabitants per square mile.
Poverty incidence of Aguinaldo
Aguinaldo, belonging to the lone congressional district of the province of Ifugao, is governed by a mayor designated as its local chief executive and by a municipal council as its legislative body in accordance with the Local Government Code. The mayor, vice mayor, and the councilors are elected directly by the people through an election which is being held every three years.
Flag of Saint Kitts and Nevis

The national flag of Saint Kitts and Nevis consists of a yellow-edged black band containing two white stars that divides diagonally from the lower hoist-side corner, with a green upper triangle and red lower triangle. Adopted in 1983 to replace the flag of Saint Christopher-Nevis-Anguilla, it has been the flag of the Federation of Saint Kitts and Nevis since the country gained independence that year. Although the flag utilises the colours of the Pan-Africanist movement, the symbolism behind them is interpreted differently.
The islands of Anguilla, Nevis, and Saint Christopher formed a province of the West Indies Federation in 1958. After the federation dissolved four years later, they were granted the status of associate state as Saint Christopher-Nevis-Anguilla. However, Anguilla decided to secede from the federation in 1969, owing to fears that their population, which was already small, would be further marginalised in parliament. This was eventually formalised in 1980, and a new flag for the remaining parts of the federation was needed, since the symbolism of the previous flag centred on the concept of a union of three.
A national competition was held in the early 1980s to choose a new flag. The winning design by student Edrice Lewis was one of 258 entries. It was first hoisted one minute after midnight on 19 September 1983, the day Saint Kitts and Nevis became an independent country.
While the flag's design greatly resembles that of Tanzania, its colours and symbols carry cultural, political, and regional meanings. The green alludes to the country's fertile land, while the red evokes the fight against slavery and colonialism. The yellow stripes represent the sunshine the islands enjoy all year round, and the black epitomises the people's African origins. The two stars on the black band symbolise the two islands as well as hope and liberty. The official meaning behind the flag's symbols was formulated by Edrice Lewis, the same person who designed the flag.
The flag of Nevis island incorporates the flag of the Federation of Saint Kitts and Nevis in the top left corner.
The golden field stands for sunshine. The central triangle represents the conical shape of Nevis, with the blue being the ocean; the green being the verdant slopes of the island; and the white being the clouds that usually wreathe Nevis Peak.
MS «Vision of the Fjords»

MS «Vision of the Fjords» er en passasjerkatamaran, spesialbygd for sightseeing i norske fjorder. Skipet går i turistrute mellom Flåm og Gudvangen.
Skipet er bygget av Brødrene Aa i Hyen for The Fjords. Skipet vakte oppsikt da det ble satt inn i trafikk, blant annet på grunn av det spesielle designet og uttrykket, og for teknologien som er brukt. Skipet ble kåret til «Årets skip» av Skipsrevyen i 2016.
MF «Ampere»

MF «Ampere» (IMO: 9683611) er en elektrisk bilferge som trafikkerer europavei 39 i Sognefjorden for sambandet mellom Lavik og Oppedal i Vestland. Skipet er verdens første elektriske store bilferge og ble i 2014 kåret til «Ship of the Year».
Fergen ble bygd i 2014 av Fjellstrand verft i Omastrand for rederiet Norled. I 2016 var det noen problemer på grunn av feil med ladepluggen, ellers har systemet stort sett fungert bra, men med noen problemer med ladeanlegget på land. Efter 2018 har den seilt mer enn 40 000 ganger, som tilsvarer seks ganger rundt ekvator.
Fergen er en katamaran med en lengde på 80,8 meter og en bredde på 20,8 meter, og en kapasitet på 120 personbilenheter og 360 passasjerer. Skipet er konstruert i aluminium, og har to elmotorer på 450 kW.
«Ampere» er verdens første større batteridrevne ferge, og har 1040 kWh litium-ionbatteri. Systemet er 800—1000 Volt og veier 20 tonn, og batteriet veier 10 tonn. På den tjue minutter og 6 km lange overfarten brukes 130-200 kilowattimer, som koster ca. 50-150 kroner.
På land er det ladestasjon med 410 kWh batteri i begge havner, som lader fergen med 1 MW på 9 minutter.
Terskelfjord

En terskelfjord er en fjordarm med grunt innløp fra havet og et dypt basseng i fjorden innenfor. Terskelen begrenser utveksling av vann mellom det dype bassenget og kysten utenfor. Terskelen er vanligvis laget av en endemorene fra isbreen som gravde ut fjordarmen.
En del lengre fjorder, blant annet Hardangerfjorden, har flere terskler, med relativt dype partier imellom. Sognefjorden har en terskel nær munningen mot havet og hovedfjorden har i lengderetningen (mellom munningen og Årdal/Skjolden) ingen terskler.
Terskefjorder har typisk tre lag av vannmasser. Overflaten består av lite salt ferskvann eller brakkvann med tilførsel fra elver, på grunn av lite saltinnhold er dette vannet lettere. Mellomlaget ligner på kystvannet utenfor. Under terskelens nivå er bassengvannet. Vannet i de to øverste lagene beveger seg relativt lett ut og inn av fjorden, mens bassengvannet i stor grad er isolert fra kysten av terskelen. På grunn av lite utskifting av vann har terskelfjorder lavt oksygeninnhold på dypet. Nedbrytning av organisk materiale forbruker oksygen i vannet og dersom bassengvannet er isolert i lang tid vil det bli oksygenfattig (hypoksisk) eller helt fritt for oksygen. For eksempel Bolstadfjorden er nesten oksygenfri under 50 meters dyp. Ferskvann/brakkvann på overflaten av Bolstadfjorden hindrer sirkulasjon av det tyngre saltvannet under slik at fjordbunnen har lag av organiske sedimenter og saltvannet er oksygenfattig. Lite oksygen gjør det vanskelig for mange fiskearter og sjødyr: Oksygennivået kan påvirke atferd og artsmangfold. Klimaendringer kan gi varmere og dermed letter kystvann slik at dypvannet i fjordene ikke så lett skiftes ut.
Ved varme temperaturer kan dette føre til oksygenmangel og fiskedød, som i Mariager Fjord i Danmark.
Jordalen

Jordalen er ei bygd i Voss kommune i Vestland. Den ligger i en sidedal til Nærøydalen og har veiforbindelse mot sør, via en ny tunnel fra E16 like øst for Stalheimskleivi. Dalmunningen er ved Jordalsnuten øverst i Nærøydalen like nedenfor Stalheim.
Jordalen er en agnordal til Nærøydalen og drenerer til Sognefjorden, den drenerte tidligere (før istiden) trolig mot Voss.
I Was A King

I Was A King er et norsk band med tilholdssted Egersund og Oslo, opprinnelig startet i Egersund i 2005, med første konsert i slutten av 2006.
Bandet ledes av vokalist, gitarist og låtskriver Frode Strømstad som er eneste medlem som har vært med siden starten.
Bandet debuterte i 2007 med EP-en Losing Something Good For Something Better. I januar 2009 kom debutalbumet I Was A King som førte til at bandet fikk sitt gjennombrudd. Singelen «Norman Bleik» ble b-listet på NRK P3 og albumet ble svært godt mottatt av anmeldere. Blant annet skrev Vårt Lands anmelder: «Hvis 2008 var Snåsamannens år, blir 2009 I Was A Kings år». Albumet ble tatt opp i New York med blant annet Sufjan Stevens som gjestemusiker.
I 2010 ga de ut sitt andre album, Old Friends, og ble for det nominert til Spellemannprisen 2010 i klassen popgruppe. Bandet var også et av ti band som ble nominert til Statoil-stipendet under by:Larm 2011. I 2012 ga de ut albumet You Love It Here, og ble nominert til Spellemannprisen 2012 i klassen pop.
Besetning har variert gjennom bandets eksistens og flere faste og midlertidige medlemmer og studiomusikere har vært involvert i bandet.
Tafoni

Tafoni er en type hulform som forekommer på berg med bratte vegger og overheng, aldri på bakken. Tafoni er flertallsform av begrepet tafone. Størrelsen er vanligvis definert ut fra diameter som små, mindre enn 1 cm, til store, større enn 1 meter. Tilsvarende i dybde, tafoniene har gjerne en innvendig kjeleform med større diameter enn åpningen. Den smalere åpningen omtales som brem, denne kan være forsterket ved case hardening, enten ved lav-vekst eller utfelling av silika. Tafoni regnes i Skandinavia ofte som geologisk unge forvitringsformer, de er blant annet utviklet på isskurte veggflater. Tafoni er også funnet på middelalderbygninger.
Opprinnelig ble tafoni beskrevet i granitt på Korsika, men i dag er tafoni funnet på mange ulike bergarter og i alle verdensdeler, under ulike klimatiske forhold. Tafoni har ofte runde/ellipseformede kanter og åpninger. Tafoni inkluderer også former som omtales som honeycomb weathering, stonelace, alveoler (da brukt om diameter mindre enn 2 cm) og andre. Dannelsen av tafoni er omdiskutert, de dannes hovedsakelig ved fysisk saltforvitring i områder hvor saltholdig væske fra f.eks havsprøyt kondenserer og vannet fordamper hvor saltlaken oppkonsentreres og til slutt går over fra flytende til fast form.
Tafoni forveksles ofte med andre hulformer dannet under på andre måter, slik som forvitringsgroper dannet ved kjemisk forvitring på bakken, eller jettegryter.
Begrepet tafoni ble først brukt av geologiprofessoren Hans Reusch som besøkte Korsika på en studiereise sammen med kollega Waldemar Brögger på 1870~tallet.
Kyrre Lekve

Kyrre Lekve (født 11. mars 1968) er direktør for Institutt for Samfunnsforskning, og styreleder for Høskolen Kristiania. Lekve er tidligere marinbiologiforsker og tidligere politiker for Sosialistisk Venstreparti. Han var politisk rådgiver og statssekretær i Kunnskapsdepartementet 2007-2012 og er viseadministrerende direktør i Simula Research Laboratory. Han meldte seg ut av SV i 2014, og meldte seg inn i Arbeiderpartiet i 2021.
Lekve har tidligere vært forskningspolitisk rådgiver i Abelia og var leder i Sosialistisk Ungdom (SU) 1992–1994. Han tok hovedfag (cand.scient.) i 1997 og doktorgraden dr.scient. fem år senere ved Universitetet i Oslo på en avhandling om variasjoner i fiskearter i strandsonen på Skagerrak-kysten i Norge. Fra 2007 var han politisk rådgiver og deretter, fra 2009, statssekretær for statsråd Tora Aasland i Kunnskapsdepartementet. Fra 2012 var han statssekretær for Kristin Halvorsen i samme departement. I 2013 ble han assisterende direktør i Nordisk institutt for studier av innovasjon, forskning og utdanning. I perioden 2015-2023 var han vært nestleder ved Simula-senteret. Fra 2023 leder Lekve Institutt for Samfunnsforskning. Fra november 2021 har Lekve vært styreleder ved Høyskolen Kristiania.
Torgauten fort

Torgauten fort er et eks-tysk fort i Norge med betegnelse Heeres Küsten Batterie HKB 6/980 Torgauten (593). Batteriet ble satt opp i april-mai 1941 med 4 stk 10 cm K17/04 kanoner med skuddvidde 14000m. Fortet skulle dekke Glommas vestre innløp til Fredrikstad, mens Kjøkøy fort skulle dekke det østre. Fortet var under kontinuerlig utbygging frem til krigens slutt, alt behørig skrittet opp, tegnet og overført til England av norske anleggsarbeidere. Foruten selve fortsområdet var det en rekke mindre anlegg for fortets nærforsvar i Øyenkilen og Foten og en lyskasterstasjon på odden mellom Helleskilen og Dypeklo. Kun mindre spor etter dette er nå synlig.
Etter krigen ble fortet overtatt av det norske forsvaret og videre modernisert bl.a. med radar og to kanoner i kasematter. Ca. 1993 ble det nedlagt. Det er nå museum med omvisning enkelte søndager om sommeren.
Underlagt Torgauten fort lå også Mørvika fort Zug 6/980 ved Ringdalsfjorden.
Forsvaret startet rundt 1933 anlegg av et fort noe lenger nord, mellom Helleskilen og Dypeklo. Dette fortet skulle også kalles Torgauten fort, men arbeidet ble aldri fullført. I dag finnes bare begynnelsen til fire kanonstandplasser for 30,5 cm haubitser og to innslag til en festningstunnel her.
Kristian Siem

Kristian Siem (født 7. februar 1949) er en norsk forretningsmann. Siem er styreformann i Subsea 7 og Siem Industries, et tidligere børsnotert selskap med eierinteresser i olje- og gassindustrien samt shipping.
Faren var en av skipsreder Fred. Olsens nære medarbeidere, og det var i dennes skipsrederi at Kristian Siem startet sin karriere. Han jobbet for Olsen til 1978, da han kjøpte seg en billig oljerigg som i dag har navnet Borgsten Dolphin.
Siem har vært styreformann og hovedaksjonær i Norwegian Cruise Line. Siem har bodd flere år i Sveits, og bestemte seg sommeren 2009 for å flagge hjem sin flåte til Norge.
I 2024 kjøpte Siem Petter Olsens livsverk Ramme Gaard etter at Olsen gikk personlig konkurs.
Kongen utnevnte i 2011 Siem til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hans innsats for næringslivet.»
Han er sønn av industrimannen Martin Siem (1915–1996) og Inger Aagard (1916-2012). Også broren Ole Martin Siem (født 1956) er finansmann.
Kristian Siem er gift med britiske Karen Ann Moross. De er foreldre til musikeren Sasha Kathrine Siem (født 1984), fiolinisten Charles Maximilian Siem (født 1986), Sophie Madeleine Siem (født 1988) og Louisa Tatiana Kristianne Siem, alle oppvokst i London der Siem bosatte seg i 1980-årene.
MSC Cruises

MSC Cruises (italiensk: MSC Crociere) er et verdensomspennende cruiserederi med hovedkontor i Genève i Sveits. Rederiet ble grunnlagt i Napoli i Italia i 1989. Cruiserederiet er en del av shippingkonsernet Mediterranean Shipping Company S. A. (MSC), verdens nest største kontainerskipsrederi. I tillegg til å være verdens største privateide cruise-selskap, som sysselsetter om lag 23 500 mennesker over hele verden, og med kontorer i 45 land per 2017, er også MSC Cruises det fjerde største cruise-selskapet i verden, etter Carnival Corporation & plc, Royal Caribbean Gruppen og Norwegian Cruise Line Holdings, med 7,2 % andel av alle cruisepassasjerer i 2017.
MSC Cruises ble grunnlagt som Lauro Lines (italiensk: Flotta Lauro) i Napoli i Italia av Achille Lauro i 1960. Selskapet startet sin cruise-virksomhet med skipene «Angelina Lauro» og «Achille Lauro». Angelina Lauro endte sine dager etter en brann i havnen i St. Thomas på De amerikanske Jomfruøyer i 1979 og Achille Lauro ble kapret av medlemmer fra Den palestinske frigjøringsfronten i 1985. I 1989 kjøpte Mediterranean Shipping Company, opp Lauro Lines og omdøpte selskapet til StarLauro Cruises. Deres da eneste fartøy, Achille Lauro, brant opp og sank i 1994, og fra 1998 kjøpte Mediterranean Shipping Company Lauro Lines, og omdøpte det til Star Lauro Cruises. kjøpte Lauro Linjer og omdøpt den StarLauro Cruise. Senere ble navnet endret til det vi i dag kjenner som MSC Cruises.
I 2014 annonserte MSC Cruises at de fire Lirica'-klasse skipene skulle gjennomgå en totalrenovering og forlenging under det såkalte "Renaissance-Programmet".
I juli 2018 kunngjorde selskapet at de ville bygge enda en cruiseterminal i PortMiami for sin World-class cruiseskip som en ny strategi i utvidelsen i det amerikanske markedet. Terminalen er planlagt ferdigstilt i oktober 2022.
I oktober 2018 annonserte MSC at de hadde lagt inn en ordre på fire luksuscruiseskip med en bruttotonnasje på Mal:Formatnum64000 brt. Disse fartøyene vil bli basert på bakgrunn av MSC luksus-konsept "MSC Yacht Club." Det første skipet vil starte å seile i løpet av våren 2023. Alle skipene vil bli bygget av Fincantieri-konsernet.
I januar 2019 avduket MSC Cruises verdens første virtuelle personlige cruise assistent - ZOE, en kunstig intelligent enhet designet av Harman International. ZOE er per dags dato kun tilgjengelig på MSC Belissima og MSC Grandiosa, men MSC har uttalt at alle nybygg vil bli utstyrt med det nye systemet.
I desember 2015 signerte MSC Cruises en 100-års leieavtale i Bahamas for å kunne utvikle en øy kun for MSC cruise-passasjerer. Prosjektet ble kalt Ocean Cay MSC Marine Reserve, og skulle etter planen åpne i midten av november 2019, men pga. dårlig vær ble åpningen forsinket til 5. desember 2019.
Kaare Espolin Johnson

Kaare Espolin Johnson (født 7. mars 1907 i Surnadal, død 16. august 1994 på Ljan i Oslo) var en norsk billedkunstner og illustratør.
Mange av hans arbeider er samlet i Galleri Espolin i Kabelvåg, i Vågan kommune, som ble etablert i 1992. Samlingen utgjorde i 2006 nærmere 170 bilder.
I 1909 flyttet familien hans til Vadsø; han var da to år gammel. I 1919 flyttet familien videre til Bodø.
I 1927 flyttet han via Horten til Oslo, der han studerte ved Kunsthøgskolen og Statens kunstakademi under Axel Revold og Halfdan Strøm. Han utviklet tidlig en spesiell skrapeteknikk i nesten utelukkende svart-hvitt. Han var svaksynt, og denne teknikken var svært godt egnet for hans begrensede synsevne.
Han debuterte på Høstutstillingen i 1932, og ble tidlig illustratør for Arbeidermagasinet. Han illustrerte også flere bøker, med Vett og Uvett (1942) som den første. Hans motiver tok der utgangspunkt i den nordnorske fiskerbonden, og ble videreført med motiver fra bygdelivet sørpå. Eksempler på dette er hans illustrasjoner til Ringelihorn av Regine Normann (1967), Fimbulvinter av Sigbjørn Hølmebakk (1969) og Johan Bojers Den siste viking (1972).
Espolin Johnson utførte også utsmykningen av hurtigruteskipet MS «Harald Jarl» (1960) med flere motiver fra Petter Dass' Helgeland. Disse maleriene ble flyttet over på det nye hurtigruteskipet MS «Trollfjord» da MS «Harald Jarl» ble solgt. Videre har han utført utsmykningen av politikammeret i Kirkenes (1964), fylkessykehuset i Ålesund (1973) og telegrafstasjonen i Sandnessjøen (1975).
I et intervju med NRK TV i anledning åpningen av Galleri Espolin i 1992, uttalte Kaare Espolin Johnsen at når han så tilbake på sitt kunstneriske virke var det illustrasjonene til Vett og Uvett og av Bojers Den siste viking han hadde hatt aller størst glede av selv. Han fremhevet da den barokke humoren i Vett og Uvett som en av årsakene til at denne oppgaven hadde bragt ham særlig glede.
Han ble hedret med Nordland fylkes kulturpris i 1990.
Han er representert i Nasjonalgalleriet med 39 bilder. To av hans arbeider er gjengitt i serier med kunst på norske frimerker: en tegning av Træna i 1969, og serigrafiet «Nordmandens krone» i 2003. Tittelen «Nordmandens krone» er et sitat fra Petter Dass' dikt Nordlands Trompet, hvor Dass sier at torsk og skrei er nordmannens betalingsmiddel.
Edvard Hviding

Edvard Hviding (født 11. oktober 1959) er en norsk sosialantropolog. Han er professor og instituttleder ved Institutt for sosialantropologi ved Universitetet i Bergen.
Hviding tok hovedfag i sosialantropologi ved Universitetet i Bergen i 1988. I 1993 avla han doktorgrad ved samme universitet.
Hviding har forsket på samfunnsforhold i det sørlige Stillehavet, i særdeleshet blant folk ved Marovo-lagunen i Ny-Georgia-øyene, som er en del av Vestprovinsen i Salomonøyene. Her har han også vært engasjert i miljø- og utviklingsarbeid, i nyttegjøring av forskningskompetanse og -resultater i området og i tilgjengeliggjøring av kunnskap for folk på øyene. Hviding har utgitt flere bøker på marovo, språket til befolkningen som bor ved Marovo-lagunen. Han har også medvirket til produksjon av sosialantropologiske dokumentarfilmer fra Salomonøyene.
Hviding ble i 2010 tildelt medaljegraden av Salomonøyenes orden for sin innsats i forskning og utdanning til fordel for befolkningen på Salomonøyene.
Norwegian Cruise Lines flåte

Norwegian Cruise Lines flåte består av havgående mega-cruiseskip som tilhører det amerikanske cruiserederiet Norwegian Cruise Line (forkortet NCL eller Norwegian) med hovedkontor i Miami i Florida. NCL har per august 2023 en flåte på 19 skip hvorav alle skip (med unntak av MS «Pride of America») har navn med prefikset «Norwegian», som NCL startet å bruke på sine skip på slutten av 1990-årene.
Passasjerskip

Et passasjerskip er et skip som er konstruert for å transportere passasjerer. Den Internasjonale Sjøsikkerhetskonvensjonen (SOLAS) danner grunnlaget for Sjøfartsdirektoratets regler for norsk skipsfart. I denne konvensjonen er et passasjerskip definert som et skip som frakter mer enn 12 personer som ikke er engasjert i driften av skipet.
Denne artikkelen befatter seg i hovedsak med havgående skip som linjeskip, cruiseskip og til dels RoPax-skip. Overgangen er glidende til de mindre ferjene som omtales i en egen artikkel.
Frem til midten av det 20. århundre ble store passasjerskip hovedsakelig brukt til passasjerbefordring. Det var regulære passasjerruter over store havstrekninger fra Det fjerne østen over Stillehavet til Nord-Amerika og fra Europa over Atlanterhavet til Nord-Amerika. På attenhundretallet og tidlig på nittenhundretallet gikk det skip fra Europa praktisk talt daglig.
Med tiden utkonkurrerte flyene passasjerskipene som viktigste transportmiddel over slike strekninger. De største passasjerskipene har etter hvert blitt cruiseskipene som tilbyr opplevelser og underholdning fremfor transport.
Det første cruiseskipet som nådde samme størrelse som de tradisjonelle linjeskipene var SS «Norway». Nordmannen Knut Kloster ga skipet dette navnet etter at det tidligere linjeskipet SS «France» hadde vært igjennom en større ombygging på 1980-tallet. Det største cruiseskip til nå er «Freedom of the Seas» som er eiet av Royal Caribbean Cruise Line. Det kan ta 3 600 passasjerer, det er 339 meter langt og måler 158 000 brt.
Havgående passasjerskip er lettest gjenkjennelige på store overbygg i hele skipets bredde. Overbygget danner terrasser akter som skaper dekksareal i ly. Det store antallet passasjerer krever også et stort antall livbåter som vil ligge i en linje langs store deler av skipssiden.
Skipene skal ha et tiltalene ytre samt være kjøligst mulig innvendig. Derfor males skipne som regel i hvitt. Det er også vanlig å velge marineblå farge på skroget.
I emigrasjonstiden gikk mange skip i linjetrafikk til Nord-Amerika. Den Norske Amerikalinje seilte med flere skip igjennom en periode på 70 år fra 1910. Restene av dette rederiet er nå en del av Cunard Line.
Norske redere var blant pionerene da cruisefarten begynte å vokse hurtig på 1980-tallet. Norwegian Cruise Line er solgt til asiatiske interesser, men Royal Caribbean Cruises Ltd, har rederiet Anders Wilhelmsen som hovedaksjonær.
Harald Eidheim

Harald Eidheim (født 9. februar 1925 i Lid i Volda, død 20. oktober 2012) var professor emeritus i sosialantropologi ved Universitetet i Tromsø. Han er kjent som en av grunnleggerne for den norske sosialantropologi som beskjeftiget seg med spørsmålet om samenes rettigheter og kultur. Eidheim studerte under Guttorm Gjessing på Etnografisk museum i Oslo og tok magistergraden i etnografi i 1958. Han ble ansatt som lektor på Etnografisk museum i 1960, og var med på å starte opp Etnografisk institutt (senere Institutt for sosialantropologi) ved Universitetet i Oslo i 1964. Han var førsteamanuensis ved Institutt for sosialantropologi fra 1970 til 1990. I tillegg til studier blant samer i Finnmark, hadde Eidheim også feltarbeid fra Kenya og Dominica.
Hardanger Fartøyvernsenter

Hardanger fartøyvernsenter er en stiftelse som utfører tjenester innen fartøyvern, nybygging og restaurering av klinkbygde småbåter. Senteret har også skipssmed, rigger og reipslagerer i arbeid. Bedriften har lærlingplasser innen båtbyggeri og reipslageri. Som del av sin museumsvirksomhet seiler SJ Mathilde museumstokt og leirskole. I tillegg til dette leverer senteret tjenester innen dokumentasjon for riksantikvaren og private.
Senteret ble etablert i 1984, og ligger i Norheimsund i Kvam kommune i Hordaland. Det er ett av tre nasjonale fartøyvernsenter utpekt av Riksantikvaren. Stiftelsen eier og driver hardangerjakta «Mathilde», motoryachten «Faun», kutteren «Vikingen» og motorferja «Folgefonn».
Hardanger Fartøyvernsenter sysselsetter 35 personer. I 2017 hadde stiftelsen 18 000 besøkende og en omsetning på rundt 24 millioner kroner. Fra 2007 er Hardanger fartøyvernsenter en del av Hardanger og Voss museum.
Senteret er tildelt Olavsrosa.
I juni 2023 ble de norske fartøyvernsentrene de Bredalsholmen Dokk og fartøyvernsenter, Hardanger Fartøyvernsenter og Nordnorsk Fartøyvernsenter tildelt Europa Nostra-prisen. Juryen begrunnet tildelingen som følger:
Bredalsholmen

Bredalsholmen er en holme i Kristiansands skjærgård, umiddelbart utenfor og landfast med Andøya i bydelen Vågsbygd. Området ble innlemmet i Kristiansand kommune i 1965 da byens grenser ble flyttet. Det skjedde ved at kommunene Oddernes, Tveit og Randesund ble innlemmet i Kristiansand.
Holmen har broforbindelse med Andøya som er ei større øy. Andøya har broforbindelse med fastlandet i Vågsbygd. Området er på byens vestside. Holmen er inngjerdet og stengt med port fordi det er et gammelt verkstedområde.
På verkstedområdet er det ei kai og ei tørrdokk, og også noen gamle verkstedbygg. Veteranskipene DS «Hestmanden» og DS «Kysten» har vært til restaurering ved verftsanlegget Bredalsholmen Dokk og Fartøyvernsenter, som idag har status som Nasjonalt fartøyvernsenter. Bredalsholmen er norsk kompetansesenter for vedlikehold og reparasjon av gamle fartøyer og museumsskip.
I juni 2023 ble de norske fartøyvernsentrene Bredalsholmen Dokk og fartøyvernsenter, Hardanger Fartøyvernsenter og Nordnorsk Fartøyvernsenter tildelt Europa Nostra-prisen. Juryen begrunnet tildelingen som følger:
Nordnorsk Fartøyvernsenter og Båtmuseum

Nordnorsk Fartøyvernsenter og Båtmuseum NNFA, er en stiftelse som utfører tjenester innen fartøyvern, nybygging og restaurering av klinkbygde småbåter og museumsvirksomhet. Senteret restaurerer av trefartøy og motorer, med spesialitet semidisel, instrumenter og tekniske installasjoner. Senteret ble etablert i 1996 etter stortingsvedtak. og ligger i Hellarbogen i Foldvik, Gratangen kommune. Det er ett av tre nasjonale fartøyvernsenter utpekt av Riksantikvaren. Stiftelsen eier hardangerjakta «Fuglø», under restaurering, småkvalfangeren "Flid 1" fembøringen «Grytir» og kutteren «Brottsjø». I tillegg et stort antall åpne båter, totalt 84, spesielt Nordlandsbåter, en sjark og andre, mindre båter
I 2010 opprettet NNFA også ei bygningsvernavdeling, med spesialkompetanse knyttet til restaurering av bygninger og anlegg ved sjøen, kaier, brygger og nothjeller.
I 2023 sysselsatte NNFA 17 personer.
Bakgrunnen for valg av Gratangen som senter for det Nordnorske fartøyvernsenter var aktiviteten rundt Gratangen Båtsamling, kommunalt museum fra 1982 med tilsatt båtbygger og mekaniker fra åpninga i 1989.
I juni 2023 ble de norske fartøyvernsentrene de Bredalsholmen Dokk og fartøyvernsenter, Hardanger Fartøyvernsenter og Nordnorsk Fartøyvernsenter tildelt Europa Nostra-prisen. Juryen begrunnet tildelingen som følger:
Hurtigruten AS

Hurtigruten AS is a Norwegian coastal ferry service and cruise line headquartered in Oslo, Norway. It is the larger of two companies currently operating Hurtigruten, the coastal ferry service along the Norwegian coast from which it takes its name.
The CEO is Hedda Felin.
Hurtigruten AS is the result of a merger between the two previous operators of the Hurtigruten service, Troms Fylkes Dampskibsselskap (TFDS) and Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskab (OVDS). TFDS was founded in 1866, and OVDS was established in 1868. The two companies merged in March 2006 to form Hurtigruten Group ASA, and twelve months later the merged entity assumed the name Hurtigruten ASA.
In 2012, the company headquarters was moved from Narvik to Tromsø. In October 2014, TDR Capital purchased a majority ownership of Hurtigruten. In 2015, the legal form of Hurtigruten was changed from ASA to AS.
Sailing the original and iconic route of the Hurtigruten (literally "The Fast Route"), Hurtigruten AS stops at 34 ports from the southern city of Bergen and the northeastern city of Kirkenes. A daily passenger ferry, cruise, and shipping line along the western and northern Norwegian coast. A total of 8 ships operate the route.
The company owns a number of travel related companies, including the tour operator Spitsbergen Travel and a number of travel agencies in Norway and abroad.
The Hurtigruten Museum is a maritime museum about the 'Hurtigruten' that is located in the port city of Stokmarknes, Norway. The MS Finnmarken, retired from the coastal express and a museum ship now, is located on shore beside the Hurtigruten Museum.
As of 2024, Hurtigruten AS operates 10 ships in its fleet:
Hurtigruten ASA owned 71.3% of the transportation company TIRB. The shares were sold to Boreal Transport Nord AS in July 2014 for 95.9 million NOK.
Hurtigruten AS operated a number of roll-on/roll-off car ferries in Nordland, Troms, Finnmark and Møre og Romsdal.
Hurtigruten AS owned two hotels in Bergen; Neptun Hotel and Strand Hotel. The hotels were sold to Bergen Hotel in 2008.
MS Nordkapp

MS Nordkapp is a Hurtigruten (Norwegian Coastal Express) ship built in 1996 by Kleven Verft AS, Norway, for Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskab for use in Hurtigruten ferry service along the coast of Norway. She is a sister ship of MS Polarlys and MS Nordnorge. Nordkapp is one of 11 ships that travel the Norwegian coast from Bergen to Kirkenes.
MS Nordkapp (North Cape) is named after the North Cape on the island of Magerøya in Northern Norway.
The ship has a speed of 15 knots, is 123.3 meters (404.5 feet), and weights about 11,386 gross tons.
The ship has seven decks:
Passengers can access outside decks for lounging or viewing the scenery. These can be found on:
In addition to standard amenities on the ship, there an exercise room, a sauna and a children's play room/ball room.
There are 481 beds and has a passenger capacity of 691 persons. There are a combination of interior and exterior cabins of varying sizes and passenger capacities. There are also a small selection of suites available. Each standard cabin (non-suite) is equipped with either two or three single beds (not movable) and a private washroom with shower, sink, and toilet. Suite cabins have a small lounge area with a table, sofa, and chair. They also feature a double or queen-sized bed, a TV, a desk, and a minibar.
The boat can also take 45 cars on its car deck.
The Ofotens and Vesteraalens steamship company commissioned a new ship which was to be built at the Kværner Kleven shipyard in Ulsteinvik.
It was christened on 23 March 1996 by Queen Sonja of Norway in a double ceremony with MS Polarlys, which was built at a neighbouring shipyard.
On February 18, 1997, MS Nordkapp travelled to Trondheim to work as a hotel ship during the FIS Nordic World Ski Championships 1997
On 29 November 2001 at 7:40pm the ship suffered a total engine failure on both main engines outside Henningsvær in Lofoten. The ship dropped both anchors to avoid running aground while the evacuation was prepared, but after 2 hours the engineers managed to start the engine and the ship returned to Bodø, Norway.
In 2005, MS Nordkapp was taken out the Norwegian coastal route and put into service in the Baltic Sea before cruising Antarctica to Chile. In 2005 and 2006, Nordkapp would sail the western coast of Norway during spring, summer, and part of fall before returning to sail the Chile/Antarctica route in the winter (summer in southern hemisphere). In May 2007, MS Nordkapp returned full-time to Norway's coastal route.
In January 2007, the vessel ran aground off Deception Island, part of the South Shetland Islands, without reported injuries.
Fjord Line

Fjord Line is a Norwegian ferry operator offering services between Norway and Denmark; in October 2020 the company announced a scale-back of operations whereby the ferry operations will only serve the ports of Kristiansand, Hirtshals, and Stavanger.
In addition to passenger transport, Fjord line operates cargo transport through its cargo division in Norway and Denmark.
Fjord Line was founded in 1993. In 1998 the company purchased the MS Jupiter and the Bergen - Newcastle route from Color Line.
In 2004 a much larger ship, the MS Fjord Norway was purchased to operate the Norway - Denmark service. The MS Bergen was chartered to DFDS.
Following heavy competition on the Norway - Denmark route, in 2005 Fjord Line began streamlining operations. On return of the MS Bergen from charter, the MS Fjord Norway and the Norway - UK route were sold to DFDS. The MS Jupiter was laid up for sale.
On 1 January 2008 Fjord Line merged with fast ferry operator Master Ferries.
The MS Stavangerfjord was awarded for Best Ship Design at the 2014 Shippax Awards.
In 2014 Fjord Line became the world's first ferry operator to use contactless radio frequency identification RFID smart cards for the cabin locks. This solution was provided by Carus Ferry Ltd Ab.
Fjord Line operates routes between Norway, Denmark and Sweden.
Fjord Line currently operates four vessels.
Geirangerfjord

The Geiranger Fjord (Norwegian: Geirangerfjorden) is a fjord in the Sunnmøre region of Møre og Romsdal county, Norway. It is located entirely in the Stranda Municipality. It is a 15-kilometre-long (9+1⁄2 mi) branch off the Sunnylvsfjorden, which is a branch off the Storfjorden (Great Fjord). The small village of Geiranger is located at the end of the fjord where the Geirangelva river empties into it.
The fjord is one of Norway's most visited tourist sites. In 2005, it was listed as a UNESCO World Heritage Site, jointly with the Nærøyfjorden. This status was challenged by the disputed plans to build power lines across the fjord.
A car ferry, which doubles as a sightseeing trip, is operated by Fjord1 Nordvestlandske. It runs lengthwise along the fjord between the small towns of Geiranger and Hellesylt. The fjord is scheduled to require zero-emissions ships in 2026.
Along the fjord's sides there lie a number of now-abandoned farms. Some restoration has been made by the Storfjordens venner association. The most commonly visited among these are Skageflå, Knivsflå, and Blomberg. Skageflå may also be reached on foot from Geiranger, while the others require a boat excursion. The fjord is also host to several waterfalls such as Seven Sisters Falls.
Magdalene Thoresen, Henrik Ibsen's mother-in-law, said of the area:
The two most notable waterfalls in the Geiranger Fjord are Seven Sisters Falls and the Suitor (Nynorsk Friaren). Both falls face one another across the fjord, and the Suitor is said to be trying to woo the sisters opposite.
The Bridal Veil is another waterfall in the fjord, so named because it falls delicately over one rocky edge, and when seen backlit by the sun it has the appearance of a thin veil over the rocks.
The Geiranger Fjord is under constant threat from the mountain Åkerneset which is about to erode into the fjord. A collapse would produce a tsunami, hitting several nearby towns including Geiranger and Hellesylt in about ten minutes.
Scenic (cruise line)

Scenic Luxury Cruises and Tours is a privately held Cruise Line and Touring Company, established by Australian businessman Glen Moroney in 1986. The company opened its first United Kingdom office in 2007, its headquarters in Manchester. Scenic's inaugural European river cruise occurred in 2008 with the debut of its first river ship, "Scenic Sapphire".
As of January 2024, Scenic operates 15 river cruise ships, providing services in Europe and Southeast Asia, and previously including Russia. On August 15, Scenic introduced its first purpose-built ocean cruise ship, Scenic Eclipse, which operates in the Americas, Europe, the Arctic, Antarctica, and the Norwegian fjords. In April 2023, Scenic launched Scenic Eclipse II, a nearly identical sister ship.
Scenic was established by Glen Moroney in 1986. The company first offered river cruises in Europe in 2008 with the launch of Scenic Sapphire, followed by Scenic Emerald, Scenic Diamond, and Scenic Ruby in 2009.
In 2012, Scenic launched the Scenic Tsar, which operated on the Moscow-St Petersburg route. In 2013, Scenic established Emerald Waterways as a lower-cost river cruise line. In 2014, Scenic expanded its fleet with the addition of the 169-passenger Scenic Jade, operating on the River Danube, and the 126-passenger Scenic Gem, servicing the River Seine.
In 2016, Scenic launched several new ships: Scenic Azure for the River Douro in Portugal; Scenic Amber for Europe's major rivers, and Scenic Aura and Scenic Spirit for the Irrawaddy and Mekong rivers in Southeast Asia. In January 2016, Scenic announced plans to enter the ocean cruise market with the launch of Scenic Eclipse, a 228-passenger ocean liner, which began service in August 2019.
As of 2019, Scenic is redesigning 10 ships, including Scenic Diamond, Scenic Sapphire, Scenic Ruby, Scenic Pearl, Scenic Jasper, Scenic Opal, Scenic Amber, Scenic Crystal, Scenic Jade, and Scenic Jewel. In March 2022, Scenic suspended all Russian operations following the Russian invasion of Ukraine.
Scenic operates on nine rivers, covering major rivers in Europe and Southeast Asia, and formerly the Volga in Russia.
With the introduction of their ocean cruise ships, Scenic now also operates in Antarctica, the Arctic, the Americas, the Mediterranean, the Baltic, the British Isles, and the Norwegian Fjords.
Expedition ship
Federation of Norwegian Coastal Shipping

The Federation of Norwegian Coastal Shipping (NHO Sjøfart, until 2012 Norwegian: Rederienes Landsforening, RLF) is an employers' organisation for shipping companies in Norway, organized under the national Confederation of Norwegian Enterprise.
The Federation of Norwegian Coastal Shipping is both an employers federation and an industrial association. The federation which is an organization within NHO (The Confederation of Norwegian Business and Industry), is representing 30 companies related to shipping with a total of 5.500 employed seamen on board approximately 400 ships in coastal trade.
The organisation was created in 1990 as a merger of Redernes Arbeidsgiverforening and Ruteskipenes Rederiforening, under the name Rederiernes Landsforening. In 2012 it changed name to NHO Sjøfart.
Norsk Reiseinformasjon

Norsk Reiseinformasjon AS or NRI is an Oslo, Norway-based company built up around the production of Rutebok for Norge. The company is owned by Norwegian State Railways, Federation of Norwegian Transport Companies, NOR-WAY Bussekspress, Oslo Sporveier, Federation of Norwegian Coastal Shipping, Scandinavian Airlines and Widerøe.
Also publishing "NRI Guide" containing information about Norwegian public transport and accommodation in English. It also provides public transportation search engines to several Norwegian companies and information services.
Havila Kystruten

Havila Kystruten AS (known as Havila Voyages internationally) is a Norwegian shipping company that operates 4 out of 11 ships on the coastal route Bergen-Kirkenes-Bergen (commonly known as Hurtigruten). The company is listed on Euronext Growth Oslo, and the largest shareholder is Havila Holding AS from Fosnavåg. The CEO is Bent Martini.
The company has 4 identical sister ships in operation along the coastal route, MS Havila Capella, MS Havila Castor, MS Havila Polaris, and MS Havila Pollux. The ships have a length of 124 meters and a width of 22 meters. Loading capacity is five cars and 190 pallets, where 40 of the pallets can be transported with cooling or freezing. Unlike its competitor on the route, Havila's ships are not equipped to load and unload cars in the ports along the route; Havila also refuses to carry electric or hybrid cars. The ships have a crew of 76 and cabin capacity for 468 passengers, as well as room for 172 day travelers.
The ships were designed by Havyard and have the designation Hav 923. Rolls-Royce has supplied a propulsion system, based on LNG and a 6.1 MWh battery, the largest battery pack installed on a passenger vessel to date.
Havila Capella and Havila Castor were contracted for construction at the Tersan shipyard in Turkey, while Havila Polaris and Havila Pollux were contracted at Hijos de J. Barreras (Astillero Barreras) shipyard in Spain. However, the Spanish shipyard ended up in financial trouble, which led to the cancellation of the contracts. New contracts were signed at Tersan, and the partially completed Havila Polaris and Havila Pollux were towed to Tersan, which completed the build of all four vessels.
Havila Capella was delivered and put into service December 12, 2021. GTLK Asia, through which Havila Capella and the other vessels were financed was hit by sanctions in April 2022, which led to the ship being docked in Bergen until the end of June 2022, when Havila Kystruten was upheld in a ruling from the Hordaland district court. Havila Castor was delivered on April 22, 2022, and put into service on May, 10th 2022.
After a complex legal process, Havila Voyages received a license from the Central Bank of Ireland allowing the company to refinance Havila Polaris and Havila Pollux on July 28, 2023, removing their dependence on the frozen accounts of GTLK Asia. The ships were delivered to Havila Voyages on August 1, 2023. Havila Polaris departed from Tersan Shipyards on August 1, 2023, arriving in Bergen on August 15 and picking up its first passengers in Bodø on August 18. Havila Pollux departed from Tersan one day later, arriving in Bergen on August 17 and starting its first regular round trip on August 23
Maritime Archaic

The Maritime Archaic is a North American cultural complex of the Late Archaic along the coast of Newfoundland, the Canadian Maritimes and northern New England. The Maritime Archaic began in approximately 7000 BC and lasted until approximately 3500 BC, corresponding with the arrival of the Paleo-Eskimo groups who may have outcompeted the Maritime Archaic for resources. The culture consisted of sea-mammal hunters in the subarctic who used wooden boats. Maritime Archaic sites have been found as far south as Maine and as far north as Labrador. Their settlements included longhouses, and boat-topped temporary or seasonal houses. They engaged in long-distance trade, as shown by white Ramah chert from northern Labrador being found as far south as Maine.
The Maritime Archaic is one cultural complex among several of the Archaic stage for North American peoples. It had been long postulated that the most likely direct descendants of the Maritime Archaic culture were the Beothuk of Newfoundland. The latter, through susceptibility to Eurasian diseases, conflict with neighboring native groups, and malnourishment after European persecution pushed them inland and away from the fish and marine mammals that had been a staple of their diet, succumbed to erosion of their population base, which was small to begin with, and disappeared in the 19th century as a distinct tribe.
Archaeogenetic research in 2017 established, however, that the Maritime Archaic people had nothing genetically in common with the Inuit, nor with the Beothuk, who later inhabited the same area after the climatic conditions changed. A study published in Current Biology compared the mitochondrial DNA of 74 individuals, 19 Beothuk, 53 Maritime Archaic, and two Paleo-Eskimo, and found that these populations were not at all related.
Another significant Maritime Archaic find are the "Red Ochre Culture" burials throughout the Northeast United States (their attribution to MA is not generally accepted). They may represent the last phases of the Maritime Archaic, as they contain significant finds of white chert artifacts common to other Maritime Archaic sites, but may also represent a distinct people. This issue is currently debated among scholars.
If the hypothesis of the Red Ochre as the last state of the Maritime Archaic period is accepted, then the latter is best known from a mortuary site in Newfoundland at Port au Choix. This site revealed over 100 graves embellished with red ochre. The graves contained many elaborate artifacts, including barbed bone points; daggers of ivory, antler, or bone; toggling harpoons; shell-beaded clothing; and a burial suit made from more than 200 skins of the now-extinct great auk. These finds indicated a stratified society with trade and some level of social complexity.
Verdens Ende

Verdens Ende (English: World's End or The End of the Earth; historic: Helgerodtangen) is located at the southernmost tip of the island of Tjøme in Færder Municipality in Vestfold county, Norway.
The point is composed of various islets and rocks and is one of the most popular scenic spots in the area, with panoramic views of the Skagerrak strait and local fishing facilities. It also has a replica of an old Vippefyr, an early type of beacon or lighthouse, erected in 1934.
The visitors' centre for the Færder National Park is located at Verdens Ende. The national park includes 340 square kilometres (130 sq mi) of mainland, islands, skerries, and sea bed in the outer Oslofjorden.
An ultramarathon endurance foot race, Soria Moria til Verdens Ende has its finish line at this point, and starts at the Hotel Soria Moria in Oslo, 161 kilometres (100 mi) away.