davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Per Olaf Fjeld

Per Olaf Fjeld (født 27. desember 1945 på Kongsvinger) er arkitekt og professor ved Arkitektur- og designhøgskolen i Oslo (AHO) og leder av Studio Bygg 3 i en årrekke. Fjeld har blant annet utgitt bøkene «Sverre Fehn The Thought of Construction» (1983) og «Sverre Fehn, The Pattern of Thoughts» (2010).
Han studerte arkitektur ved Washington State University og Master Class med Louis Kahn ved University of Pennsylvania. I 1973 reiste Fjeld tilbake til Norge og bosatte seg i Oslo. Etter to år ved Sverre Fehns arktiektkontor startet Fjeld sitt eget kontor, etter hvert sammen med arkitekt Jan Knoop. Teatermuseet i Oslo og Bymuseet (Oslo Museum) på Frogner Hovedgård er to av deres arbeider. Villa Kimsås i Oslo og Bjercke-hytta i Lillesand gir en klar innsikt i hans senere arbeider.
Fjelds samarbeid med Sverre Fehn brakte Fjeld til AHO samtidig som han skrev bøkene «Sverre Fehn, The Thought of Construction,» og «Sverre Fehn, The Pattern of Thoughts». Fjeld har også utgitt boken «Hands on» om egen møbelproduksjon. Han er også medforfatter av en rekke andre bøker og har skrevet to romaner.
Fjeld var gjennom en tiårsperiode timelærer ved Arkitektur- og designhøgskolen i Oslo (den gang Arkitekthøgskolen i Oslo) og ble tilkjent kompetanse som førsteamanuensis i 1984. I 1995 tiltrådte Fjeld Sverre Fehns professorat ved høyskolen og har vært ansvarlig for Studio Bygg 3 (senere B3) fram til 2016.
Fjeld var prorektor ved AHO 1989–1992 og rektor 1992–1999. I denne periode kom industridesign inn som en del av fagkretsen. Skolen ble også relokalisert fra St. Olavs gate 4 til campus i Oslo Energis gamle lokaler i Maridalsveien 29, hvor AHO fremdeles holder hus.
Han har hatt en rekke verv og oppdrag for internasjonale arkitektur-utdanningsorganisasjoner som ILAUD (International Laboratory of Architecture and Urban Design). Han har også vært visepresident og senere president i European Association of Architecture Education.
Fjelds mangeårige undervisning og ledelse av B3 ble i mai 2016 tema for et internasjonalt seminar på AHO med tittelen «How do you teach?». Samtidig viste AHO Galleriet en utstilling av Studio B3: 2005–2015.
Fjeld ble professor emeritus da han fylte 70 år i desember 2015. Han fortsatte sitt virke tilknyttet AHO.
Fjeld ble i 2019 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for sin innsats for norsk arkitektur.
Fjeld er gift kunstneren Emily Randall Fjeld og bor i Oslo.
Norsk kontinentalsokkel

Norsk kontinentalsokkel er den undersjøiske forlengelsen av landmassen utenfor Norge i Skagerrak, Nordsjøen, Norskehavet, Barentshavet og Polhavet. Kontinentalsokkelen strekker seg ut til de store havdyp og den norske stat har rett til å utnytte ressursene i og på havbunnen. Det er et relativt grunt og flatt område som går ut til egga der det er brattere helling (kontinentalskråningen) mot de store havdypene. Den norske kontinentalsokkelen varierer fra nesten ingenting utenfor Tromsø til flere hundre kilometer utenfor Nordland og Finnmark. Havet over kontinentalsokkelen er det mest fruktbare med de viktigste fiskeartenes gyteområder og de rikeste fiskeområdene. Geologisk regnes sokkelen til landjorden. Den grunneste delen av sokkelen har til tider vært tørrlagt da store mengder vann var bundet is på land i istiden. Steinaldermenneskene streifet på slettelandskapet mellom Norge og Storbritannia. Flere tusen meter tykke sedimentære bergarter på sokkelen skriver seg fra karbontiden og senere, og i disse tykke lagene har organisk materiale fra dyr og planter blitt omdannet til olje og gass.
Juridisk regnes den norske kontinentalsokkelen fra territorialgrensen ved 12 nautiske mil fra land og ut til yttergrensen for sokkelen eller avgrensningslinjen som er avtalt med annen stat. Ut til 200 nautiske mil overlapper kontinentalsokkelen og den økonomiske sonen.
Norsk jurisdiksjon over sokkelen utenfor 200 nautiske mil hviler på godkjennelse fra FNs kontinentalsokkelkommisjon. Det norske kravet på utvidet sokkel ble opprinnelig godkjent i 2009. Da ble 235 000 kvadratkilometer utenfor den økonomiske sonen lagt til den norske kontinentalsokkelen i Norskehavet, Barentshavet og Polhavet.
Statistisk sentralbyrå opererer med spesialkode nummer 23 for området.
Marinemuseet

Marinemuseet er et nasjonalt museum for Sjøforsvaret, og regnes av mange for å være verdens eldste marinemuseum åpent for publikum. Det ble etablert i 1853 og har siden 1864 vært lokalisert i Magasin A på Karljohansvern i Horten i Vestfold. Marinemuseet har som formål å bevare og formidle Sjøforsvarets historie og kulturarv slik at publikum kan få en oversikt over Marinens utvikling og betydning for Norges historie. Utstillingen dekker blant annet:
Marinemuseet har også flere bevarte fartøyer, blant annet «Rap», Norges og verdens første dedikerte torpedobåt, samt utendørsutstilling med ubåten KNM «Utstein» og MTBen KNM «Blink». Begge av de sistnevnte skip er åpne for publikum.
Ved siden av det museale kan Marinemuseet tilby flere historiske tjenester. Museet har et stort fagbokbibliotek, bildesamling og tegningsarkiv. Det er tilbud om guidede omvisninger.
Liste over Norges 500 største selskaper i 2006

Liste over norske selskaper inneholder de 500 største selskapene i Norge etter omsetning. Informasjon gis på omsetning, driftsresultat, årsresultat og antall ansatte. Informasjonen for hvert selskap omfatter datterselskaper. Listen tar også med datterselskaper til utenlandske selskaper. Listen er basert på regnskap for 2006.
Luftforsvaret

Luftforsvaret er Norges flyvåpen, organisert som en forsvarsgren i Forsvaret. Luftforsvaret overvåker, kontrollerer og hevder suverenitet i luftrommet over norsk territorium og tilstøtende områder.
Hærens flyvevesen ble opprettet i 1912, Marinens flyvevesen i 1916. I 1941 ble de to våpnene underlagt Flyvåpnenes Felleskommando. De to våpen ble 10. november 1944 forenet til en egen forsvarsgren, Luftforsvaret.
Navnet på forsvarsgrenen har endret seg noen ganger siden opprettelsen, alt etter som Luftvernartilleriet (LVA) har blitt inkludert eller utskilt. I 1946 ble LVA utskilt fra Hæren og inngikk i Luftforsvaret. Fra 1953 ble LVA tilbakeført til Hæren, og Luftforsvaret ble Det kongelige norske flyvåpen, eller Flyvåpnet. En stortingsproposisjon fra 1957 ble vedtatt i 1959, og LVA inngikk atter en gang i forsvarsgrenen som siden har vært hetende Luftforsvaret.
Styrke i fred: 1 430 personer er ansatt i Luftforsvaret, i tillegg kommer ca. 100 befalselever og 600 vernepliktige soldater. Styrke ved mobilisering: 5 518 personer.
Luftforsvaret består av fire flystasjoner, to Luftforsvarets baser, fem luftvinger, en kontroll- og varslingsstasjon, ett utdanningssenter, elleve skvadroner samt to luftvernartilleribataljoner.
Sjef Luftforsvaret har syv underliggende enheter:
Luftforsvaret er i 2022 oppsatt med følgende fly og helikoptre: Kampfly: Lockheed Martin F-35 Lightning II; Fly for overvåkning: Boeing P-8 Poseidon, som er under levering; Transportfly: Lockheed Martin C-130 Hercules; Helikopter: Bell 412, redningshelikopter: AgustaWestland AW101 som erstattet Westland Sea King (faset ut i 2023). Dessuten brukes SAAB Safari som skolefly.
I andre land med vesentlig større militære styrker enn Norge har gjerne hæren og marinen egne avdelinger for luftfartøyene de bruker, men i Norge er det kun Luftforsvaret som opererer luftfartøyer. Et unntak er MUAS-droner, som opereres av Hæren.
Norge har tre Boeing C-17 Globemaster III tunge militære transportfly tilgjengelige via Heavy Airlift Wing.
Airbus A330 MRTT (i samarbeid med Multinational Multi Role Tanker Transport Fleet).
Norwegian Advanced Surface-to-Air Missile System (NASAMS)
Otto Blehr (1927–2024)

Otto Blehr (1927–2024) var en norsk etnolog, folklorist, sosialantropolog og statsstipendiat.
Han studerte antropologi ved University of British Columbia 1953–1955, og tok magistergraden i folkelivsgransking (etnologi) ved Universitetet i Oslo i 1957. Han var forskningsstipendiat Norges almenvitenskapelige forskningsråd 1960–64, universitetsstipendiat ved Institutt for sosialantropologi, Universitetet i Bergen 1965–1969, forsker i Hardangerviddaprosjektet for Tverrvitenskapelig Kulturforskning, Bergen 1970–1975, førsteamanuensis ved Institutt for samfunnsforskning ved Universitetet i Tromsø 1976 og 1978 og førstelektor ved Institutt for folkloristikk, Københavns Universitet 1977. Blehr var statsstipendiat mellom 1978 og 1997, ble utnevnt til æresdoktor ved Stockholms universitet i 1990, og er tildelt Deltagermedaljen.
Liste over ordspråk og idiomer

Ordspråk eller ordtak er korte, velformulerte og poengterte setninger som på en konkret måte uttrykker livsvisdom, allmenngyldige sannheter, erfaringer, leveregler eller betraktninger av forskjellig slag. Ordspråk kan også inneholde forklaringer av naturfenomener, skikker og seder. Ordspråk har en fast ordlyd som er kjent og blir sitert, for eksempel for å kommentere noe eller for å gi et råd.
Idiom eller fast ordforbindelse er et uttrykk eller en vending som ofte er særegen for et språk. Betydningen av et idiom kan ikke utledes direkte fra betydningen av hvert ord som utgjør idiomet. Det er ofte få muligheter til å variere ordbruken og ordrekkefølgen i idiomet, med mindre man varierer for å lage et ordspill.
Tveitagjengen

Tveitagjengen var en kriminell gjeng som oppsto rundt Tveita-senteret i Oslo rundt 1985.
På begynnelsen av 1980-tallet startet de med innbrudd mot gullsmeder, fotobutikker og andre butikker med sikkerhetsgitter, hvor de benyttet stjålne Ford Cosworth-biler som rambukker, og fikk derved tilnavnet «Cosworth-gjengen». De drev også med sjokkbrekk mot minibanker.
I 1999 var politiet usikre på hvor mange personer som var i miljøet, men omtrent 50 personer ble anslått. Politiet mistenkte dem for hovedsakelig å drive med narkotikaforbrytelser, spritsmugling, torpedovirksomhet og sjokkbrekk. Flere i miljøet slo seg også opp i hallikvirksomhet.
Bjørn Arild Skjørsæther, kjent under kallenavnet «Bønna», hadde tatt steget over fra småkriminalitet til torpedovirksomhet, og var kjent for sine aggressive fremgangsmåter. Han ble skutt i 1993 av sin gjengkamerat Tom Sigolsen utenfor en blokk i Erlends vei på Tveita. Sigolsen ble frikjent, da det ble fastslått at han handlet i nødverge. På rekke og rad sto medlemmer av Tveitagjengen fram i retten og fortalte om Bønnas brutale fremferd, om trusler, vold og drap. Bønna skal ha blitt politianmeldt for drapstrusler flere ganger, senest dagen før han ble drept. Et vitne som ble truet, fortalte at en politimann hadde gitt ham beskjed om at det ikke nyttet å gjøre noe, fordi Bønna ble sluppet løs av personspaningen på Politihuset. Andre vitner bekreftet oppfatningen om at Bønna samarbeidet med en politimann, og ville bli sluppet fri fordi politiet hadde bedre nytte av ham på frifot enn i fengsel. Dette førte igjen til at flere som følte seg truet av Bønna, ikke så annen utvei enn å bevæpne seg.
I 2004 uttalte etterforskningsleder Stein Erik Olsen ved Stovner politistasjon at Tveitagjengen ikke eksisterte lenger, at den opphørte da «Bønna» ble drept i 1993. I oktober 1993 foretok beboerne på Tveita en symbolsk begravelse av Tveitagjengen i påsyn av daværende politimester Willy Haugli i et forsøk på å ta et oppgjør med ungdomsgjengen som ifølge politiet hadde terrorisert bydelen i årevis. Uken etter skrev imidlertid Aftenposten at Tveitagjengen fortsatt eksisterte. En ny generasjon som selv kalte seg «Arven», var i ferd med å ta over. Et eldre gjengmedlem hevdet at miljøet hardnet til med våpenbruk da flere hadde begynt med narkotika to-tre år i forveien. Like før drapet på «Bønna» skal angivelig en sentral person i Tveitamiljøet ha sendt sju skudd i bilen til et gjengmedlem som ble beskyldt for tysting til politiet.
Medlemmene ble så spredt, og ingen av dem bor på Tveita lenger, mange av skikkelsene som ble sett på som ledere, er også døde av forskjellige årsaker.
Flere av dem som tidligere var med i gjengen, har tilknytning til Munch-ranet og NOKAS-ranet.
Tveitagjengen hadde ikke bare medlemmer fra Tveita. Mange kom fra nabobydeler som Oppsal og Haugerud, men disse har aldri blitt forbundet med gjenger i samme grad som Tveita.
Voss (vann)

VOSS er et varemerke for kildevann tappet på flaske av Voss Production som er hovedvirksomheten i konsernet Voss of Norway ASA. Vannet tappes i Iveland i Agder. Det har ikke noe å gjøre med Voss kommune.
I 2014 hadde bedriften 129 ansatte. Omsetningen i 2014 lå på ca 400 millioner kroner. I dag selges Voss i nesten 50 land og er størst i USA, Australia, England, Kina og De forente arabiske emirater. Voss er tilgjengelig både med og uten kullsyre, og kommer i flasker i ulik størrelse.
Voss markedsfører seg som selger av artesisk vann, men ifølge TV 2 sin dokumentar En dråpe luksus? fra oktober 2010, hevder kanalen at vannet blir pumpet opp fra en grunnvannsbrønn fra det lokale vannverket. TV 2 holder på sine påstander selv om Voss er uenige.
Varemerket Voss ble stiftet i 1998 av Ole Christian Sandberg og Christopher Harlem. Selskapet fikk hjelp av Neil Kraft til å designe sine karakteristiske sylinderformede flasker, som finnes både i glass og PET. Voss markedsfører flaskene som karbonnøytrale, BPA-frie og resirkulerbare. Strategien for å opprette et eksklusivt varemerke gikk ut på å tidlig samarbeide med hoteller, restauranter, nattklubber og spa.
I 2010 fikk bedriften en ny administrerende direktør, Jack Belsito.
I juni 2017 åpnet et sidespor ved nedlagte Vatnestrøm stoppested på Sørlandsbanen, slik at vannet kan fraktes med jernbane istedenfor på bil til Kristiansand havn.
Den forhenværende russiske utenriksministeren Andrej Kozyrev brukte i et intervju med CNN i oktober 2022 det faktum at Russlands president Vladimir Putin hadde en flaske vann fra Voss på bordet under en pressekonferanse som et eksempel på at Russland ikke ville bruke kjernefysiske våpen i Ukraina. Putin og den russiske eliten var for avhengig av ulike luksusvarer fra vesten ifølge Kozyrev.
Voss Foundation ble stiftet i 2008 av Knut Brundtland, og har som mål å gi flere tilgang til rent vann og bedre sanitære og hygieniske forhold. Stiftelsen fokuserer spesielt på unge jenter, men har også kvinner og barn som målgruppe.
Prosjektene finner sted i Afrika, sør for Sahara, hvor de ifølge hjemmesiden til nå har konstruert 130 rene vannkilder og 462 sanitæranlegg i sju land. Stiftelsen ønsker å møte disse behovene gjennom en tilnærming som sikrer lokalt eierskap og langsiktig bærekraft gjennom partnerskap med troverdige organisasjoner.
Tyrkiske runer

Tyrkiske runer, også kalt gammeltyrkisk skrift, göktürk skrift, Orkhon-skrift og Orkhon-Yenisei skrift (tyrkisk: Orhun alfabesi, Orhun yazısı) er alfabetet som ble benyttet av göktürkene og andre tidlige tyrkiske khanater til å nedtegne det gammeltyrkiske språket.
Den eldste dokumenterte bruken av disse skrifttegnene, finnes på orkhon-monumentene fra 700-tallet. Skriften ble senere benyttet av Uighur-imperiet.
Orkhon-skriften stammer fra det sogdiske alfabetet, som igjen var basert på semittiske skriftsystemer. Skriften har en form som ligner runer, men det hadde også runde former, noe de nordiske runene savner.
I tillegg finnes det en variant av skriften langs Jenisej, som ble benyttet av Jenisejkirgiserne fra 800-tallet og fremover. Skriften er trolig også beslektet med lignende skrifttegn i Talas i Turkestan, og muligens også med den gamle ungarske skriften som er dokumentert fra 900-tallet og fremover. Alfabetet ble vanligvis skrevet fra høyre til venstre.
Skriften ble kalt Orkhon-skrift etter Orkhondalen i Mongolia, hvor den russiske arkeologen Nikolay Yadrintsev under en ekspedisjon i 1889 oppdaget inskripsjoner på monumenter over Bilge Qaghan (d. 734), Kul Tigin (d. 732) og visekhan Tonyukuk (d. 722). Orkhon-inskripsjonene ble senere publisert av Vasilij Radlov og dechifrert av den danske filologen Vilhelm Thomsen i 1893. Disse inskripsjonene er de tidligste kjente eksemplene på tyrkiske språk, og på altaiske språk overhodet.
Et eksempel på denne skriften er avbildet på baksiden av den aserbajdsjanske 5-manat seddelen som har vært utgitt siden 2006.
Eurosedler

Eurosedler ble satt i sirkulasjon 1. januar 2002. Euro (EUR eller €) er felles valuta i 20 av EUs medlemstater. Den ble etablert som en elektronisk valuta 1. januar 1999.
Sedlene har syv forskjellige pålydende verdier, hver med sin særegne farge og størrelse. Sedlenes utforming har europeisk arkitektur fra forskjellige kunstperioder som felles tema. Forsiden av sedlene viser vinduer eller porter, mens baksiden viser broer. Man har vært nøye med å ikke avbilde noen faktisk konstruksjon, slik at alle behandles likt - til forskjell fra nesten alle andre valutaer finnes ingen virkelige monumenter eller personer på sedlene.
Alle sedlene viser det europeiske flagg, de tolv stjernene fra flagget, Den europeiske sentralbanks initialer i alle EUs språk (BCE, ECB, EZB, ΕΚΤ, EKP), et europakart, navnet «euro» i latinsk og gresk skrift samt sentralbanksjefens signatur.
Sedlene er utformet av den østerrikske kunstneren Robert Kalina.
Euro-sedlenes papir er 100% ren bomullfiber. Slikt klutepapir er sterkere enn papir laget av tremasse, det tåler vann bedre og gir dessuten en annen taktil følelse.
Følgende oversjøiske territorier er vist: Azorene, Fransk Guyana, Guadeloupe, Madeira, Martinique, Réunion, og Kanariøyene. Kypros og Malta vises ikke, ettersom de først ble med i EU i 2004. Malta er også for lite til å bli vist (minste størrelse for avbilding er 400 km²).
I motsetning til euromynter, har ikke eurosedlene en nasjonal side som viser opphavslandet. Denne informasjonen er isteden kodet i seddelens serienummer.
Første tegn i serienummeret gir en unik identifikator på landet som har utstedt seddelen. Tverrsummen av sifrene er en sjekksum som også er særskilt for det landet. Kodene W, K og J er reservert for EU-medlemmer som foreløpig ikke deltar i EURO.
Montauk Point fyrtårn

Montauk Point fyrtårn er et fyr som ligger i tilknytning til Montauk Point State Park ved det østligste punktet på Long Island, i Montauk, East Hampton, Suffolk County, New York. Fyret var det første som ble bygget i staten New York. Det er det fjerde eldste aktive fyr i USA. Det ble i 2012 oppført på listen: National Register of Historic Places, og det ble utpekt som et nasjonalt historisk landemerke for dets betydning til New York og den internasjonalr skipsfart i tidlig i den Føderale periode.
Fyret, som ligger på Turtle Hill ved det østligste punktet på Long Island med adresse 2000 Montauk Highway, er nå et privateid museum, .
Montauk lys var det første fyret i Staten New York, og er det fjerde eldste aktive fyr i USA, Tårnet er om lag 33 meter høyt. Nåværende lys ble installert i juli 2001 med en lysstyrke på om lag 290 000 candela. Det blinker hvert 5. sekund og kan ses på en avstand av 17 nautiske mil (31 km).
Bygging av fyret ble godkjent av Kongressen i 1792. Advokaten og politikeren Ezra L 'Hommedieu som var medlem av Den kontinentale kongress representerte New York City Chamber of Commerce under planleggingen av fyret. Han hevdet at New York «var den fremste av amerikanske havner når de gjaldt volum av utenrikshandel» I 1797, håndterte havnen en tredjedel av landets handel med andre land. På grunn av de rådende vindforhold om vintrene trengte skipene et fyr på enden av Long Island for å lede dem langs sørsiden av New York havn. L'Hommedieu valgte området for fyret og han tegnet det.. Byggingen startet 7. juni 1796, og fyret kom i drift i april 1797.
I 1860 gjennomgikk fyret en omfattende renovering med påbygg av nye etasjer og en større lykt ble installert. Dette økte høyden på tårnet fra sin opprinnelige 27 m i1796 til sin nåværende høyde på 33 meter. En første-orden Fresnel-linse—4 m høy, 6 meter i diameter med en vekt på 4,5 tonn —ble installert i det nye tårnet . Den nåværende vokterboligen ble bygget i tilknytning til tårnet, og den opprinnelige boligen fra 1796 revet. En dampdreven tåkelur ble installert i 1873, Tårnet, bygget i sandsten var opprinnelig helt hvitt, men en enkelt brun stripe ble lagt til i 1899. Et rødt spekter-lys ble lagt til i tårnet i 1903 for å advare om Shagwong Reef, en navigasjonsfare om lag 3,5 km nordvest for fyret. Dette lyset ble sterkt skadet i en orkan den 21. september 1938 og fjernet 1. juli 1940 da fyret ble elektrifisert. Den enorme Fresnel-insen ble erstattet i 1903 med et 3,5 fot Fresnel linse, som var i bruk frem til 3. februar 1987, da den ble erstattet med et flyplass-beacon med en styrke på 2,5 millioner candela.
Under andre verdenskrig ble fyret ble tatt over av den amerikanske hæren som en del av kystforsvaret. De siste tre sivile fyrvokterne hadde sin siste tørn våren 1943. Ved siden av fyret ligger Camp Hero State Park som ble åpnet av Hæren i 1942 og var sterkt befestet med store kanoner, våpenstillinger og betongbunkers.
Lista fyr

Lista fyr bestod tidligere av tre fyrtårn, men kun ett fyrtårn fra 1853 står igjen i dag. Det første fyrtårnet ble bygd i 1836.
Fyret ligger på ytre Listalandet og er stadig et landemerke til hjelp for skipstrafikken. Dagens fyrtårn er oppført i hugget granitt. Det hurtigblinkende 2. ordens Fresnel-linseapparatet fra 1872 er fortsatt i drift.
Fra 1853 til 1873 stod det tre fyrtårn på stasjonen. Årsaken var behovet for å skille Lista fra andre fyr. To av fyrene ble fjernet da fyrteknologien gav Lista fyr sin egen «karakter» med ett blink hvert 4. sekund. Tåkesignal hadde Lista med et horn fra 1877 og en diafon fra 1937 til 1987. Stasjonen omfatter maskinhus, boliger med tilhørende uthusfunksjoner, uthus, tuft etter smie, vei til landing, samt naust. Elektrisk strøm ble lagt inn i bolighus og maskinhus i 1922 og i selve fyret og lykta først 10 år senere.
Fyrstasjonen har meteorologisk stasjon og kystmeldingstjeneste i tillegg til fyrdriften. Området er avsatt til landbruks-, natur-, og friluftsformål i kommuneplanen for Farsund.
Fyrstasjonen er et karakteristisk landemerke i det flate, særegne og rike kulturlandskapet på Lista. Fyrtårnet er det eneste høye steintårnet i regionen og sjeldent i norsk fyrhistorisk sammenheng. Fyrmesterboligen med uthus er blant de få bygningene ved fyrstasjonene her i landet fra begynnelsen av nittende århundre, og har derfor høy verneverdi. Det har stor fyrhistorisk interesse at det har vært tre bortimot like fyrtårn på stasjonen. Ett av tårnene ble flyttet og gjenreist som Halten fyr i Trøndelag. Linseapparatet har fyrteknisk verdi.
Lista fyrstasjon har miljøskapende verdi slik den ligger samlet og avgrenset av steingjerder i det åpne landskapet. Fyrstasjonen har betydning sett i sammenheng med Listakysten som er Norges største skipskirkegård. Bygningsmassen brukes i dag til formidling, kunstgalleri, nasjonalt naturinformasjonssenter, turistinformasjon, kafe, ferieutleie og nasjonalt observasjonssenter for trekkfugl. Publikum kan løse billett for å gå opp i tårnet i senterets åpningstid. På dager med god sikt, er tårnet forøvrig synlig fra Utsikten i Kvinesdal. Blinket fra Eigerøy fyr kan sees mot nordvest og blinket fra Lindesnes fyr mot sørøst.
Selve fyrområdet er åpent og tilgjengelig for publikum hele året.
Lista Fuglestasjon, som ble stiftet i 1990, holder til ved Lista fyr.
Lighthouses in Norway

The coast of Norway is 100,915 kilometres (62,706 mi) long and there have been a total of 212 lighthouses along it, but no more than 154 have ever been operational at the same time. The first, Lindesnes Lighthouse, opened in 1655; the newest Lighthouse, Anda Lighthouse, was finished in 1932.
The first lighthouses were private operations, but in 1821 the government made the Channel and Harbor Inspector responsible for lighthouses in Norway. A dedicated Lighthouse Administration was set up in 1841. The lighthouses are today mostly automated and since 1974, run by the Norwegian Coastal Administration.
Two lightvessels had been operated along the Norwegian coast. "Enigheden" off Ålesund from 1856 was replaced with Lepsøyrev Lighthouse in 1879, and "Ildjernsflu" moored off Nesodden from 1914 until it was scrapped in 1968.
This list, while not complete, is sorted by location along the shipping lane from the border with Sweden in the south to Russia in the northeast. The Norwegian Coastal Administration maintains a total of 5,000 different navigational lights along the coast. This list covers only lighthouse stations.
Lindesnes Lighthouse

Lindesnes Lighthouse (Norwegian: Lindesnes fyr) is a coastal lighthouse at the southernmost tip of Norway, about 10 kilometres (6.2 mi) southwest of the village of Høllen in Lindesnes municipality in Agder county. The present lighthouse was built in 1915, although the station was first built in 1656 to mark the entrance to the Skaggerak and the Baltic Sea from the North Sea. The current 16.1-metre (53 ft) tall lighthouse is cast iron with a granite foundation. The lighthouse is painted white, with a red top. The light sits at an elevation of 50.1 metres (164 ft) and it emits a fixed and flashing white light that is always on and it rotates between a low intensity and high intensity light every 20 seconds. The light comes from a first order Fresnel lens that can be seen for up to 17.7 nautical miles (32.8 km; 20.4 mi).
The lighthouse was first built in 1656, and over the centuries, several more were built to replace the older ones. In 1822, the lighthouse was refitted with a coal lamp, and in 1854, a new lamp was installed with the current lens. The current cast iron tower was set up in 1915 and fitted with the old Fresnel lens. In 1920, the lighthouse station got its first fog signal, a siren. The fog signal and its machinery is placed in a building beside the tower.
During World War II, the lighthouse was taken over by the Germans. Being an important watchpoint, the Germans built a small fortress with four guns and, after a while, a radar antenna. The traces from World War II are still visible as trenches, tunnels, and other fortifications.
In the 1950s, the lighthouse station was electrified and the fog signal was replaced with a powerful Diaphone. The fog signal was closed as a navigational aid in 1988, but it is still operational and is used on special occasions.
The lighthouse was selected as the millennium site for Vest-Agder county.
Lindesnes Lighthouse is owned by the Norwegian Coastal Administration and is still active. It is also a museum, operated by the non-profit Lindesnes Lighthouse Museum Foundation. In addition to the buildings belonging to the lighthouse, keeper's cottages, sheds, and boathouses, Lindesnes Lighthouse also has a visitor centre inside the nearby mountain with exhibitions, a cinema hall and a cafeteria. There is also a museum shop.
Lindesnes Lighthouse Museum is a part of the National Museums of Coastal Infrastructure, Kystmusea, together with Tungenes Lighthouse outside Stavanger, Dalsfjord Lighthouse museum in Sunnmøre, and the Lofoten Museum in Kabelvåg. Kystmusea cooperates closely with the Norwegian Coastal Administration.
Hendanes Lighthouse

Hendanes Lighthouse (Norwegian: Hendanes fyr) is a coastal lighthouse located in Kinn Municipality in Vestland county, Norway. The lighthouse sits on the western shore of the island of Vågsøy, about 3 kilometres (1.9 mi) north of the village of Vågsvåg.
It was first lit in 1914 and it was replaced by an automated light in 1952. A radio beacon was active from 1963 to 1992.
The octagonal wood tower and adjacent lighthouse keeper's home are built into the side of a mountain. The tower is painted white and the lantern is red. The light sits at an elevation of 48.5 metres (159 ft) above sea level. The light emits a white, red or green light, depending on direction, occulting twice every 8 seconds. The light can be seen for up to 12.8 nautical miles (23.7 km; 14.7 mi).
Heggholmen Lighthouse

Heggholmen Lighthouse (Norwegian: Heggholmen fyr) is a coastal lighthouse located in the Oslofjord, in the municipality of Oslo, Norway. It was established in 1827, and automated in 1972. The lighthouse was listed as a protected site in 1998.
59°53′07″N 10°42′50″E﻿ / ﻿59.88528°N 10.71389°E﻿ / 59.88528; 10.71389
Maritime Heritage Minnesota

Maritime Heritage Minnesota (MHM) is a non-profit group working toward the documentation, preservation, and conservation of maritime archaeological and cultural resources. They were founded in July 2005.
MHM's goal is to educate students, scholars, and citizens about the importance of our maritime heritage and preserve or stabilize sites as needed to prevent deterioration and destruction, particularly from unlawful human activity. They also archive manuscript materials, books, and rare books concerning Minnesota’s maritime culture, nautical and maritime archaeological sites, and terrestrial archaeology.
Among the shipwrecks and maritime archaeological sites the MHM has been involved in are USS Essex located in Duluth. They have also been pursuing a project to map and identify shipwrecks in Lake Minnetonka.
Norwegian Coastal Administration

Norwegian Coastal Administration (Norwegian: Kystverket) is a Norwegian government agency responsible for the water transport infrastructure along the 9,200 km Coast of Norway. It is responsible for coastal navigation infrastructure, pilotage and harbour and port infrastructure, including lighthouses. The agency is led by the Coastal Directorate (Kystdirektoratet) and is subordinate to the Ministry of Fisheries and Coastal Affairs. The main office is in Ålesund.
It has 1100 employees.
The administration was created in 1974 when the Norwegian Directorate of Harbours, Naval Pilot Authority and the Norwegian Coastal Navigation Administration were merged. It took its present name in 1981, after it had been reorganised into five regional offices, located in Arendal, Haugesund, Ålesund, Kabelvåg and Honningsvåg. In 2002 the head office was moved from Oslo to Ålesund and in 2006 the construction division, Secora, was demerged and became a separate limited company owned by the Ministry of Trade and Industry. The maritime radio service is provided by Telenor Maritime Radio.
In 2002, the agency was moved from Oslo to Ålesund, along with six other directorates and inspectorates, in a program initialized by Victor Norman, Minister of Government Administration and Reform of the Conservative Party. It cost 729 million Norwegian krone (NOK) to move the seven agencies. An official report from 2009 concluded that the agencies had lost 75 to 90% of their employees, mostly those with long seniority, and that for a while critical functions for society were dysfunctional. No costs reductions had been made, there was no significant impact on the target area, and there was little impact on the communication between the agencies and the ministries. In a 2010 report, Professor Jarle Trondal concluded that none of the agencies had become more independent after the move, despite this being one of the main arguments from the minister. Norman successor, Heidi Grande Røys of the Socialist Left Party, stated that the moving had had an important symbolic effect on the target areas, and that she did not see the lack of advantages as a reason to not move similar agencies later.
List of currencies in Europe

There are 27 currencies currently used in the 50 countries of Europe. All de facto present currencies in Europe, and an incomplete list of the preceding currency, are listed here.
In Europe, the most commonly used currency is the euro (used by 26 countries); any country entering the European Union (EU) is expected to join the eurozone when they meet the five convergence criteria. Denmark is the only EU member state which has been granted an exemption from using the euro. Czechia, Hungary, Poland, Romania and Sweden have not adopted the Euro either, although unlike Denmark, they have not formally opted out; instead, they fail to meet the ERM II (Exchange Rate Mechanism) which results in the non-use of the Euro. For countries which hope to join the eurozone, there are five guidelines that need to be followed, grouped in the Maastricht criteria.
The United Kingdom's currency, sterling, is rated fourth on Investopedia's list of the top 8 most tradable currencies, and that it is a "little bit more volatile than the euro". It was ranked just ahead of the Swiss franc, ranked fifth, which is used in Switzerland and Liechtenstein, saying that the set up of the Swiss banking "emphasizes the economic and financial stability policies dictated by the governing board of the SNB". Both are in the top 8 major currencies on Bloomberg. Several countries use currencies which translate as "crown": the Czech koruna, the Norwegian krone, the Danish krone, the Icelandic króna, and the Swedish krona.
At present, the euro is legal tender in 20 out of 27 European Union member states, in addition to 6 countries not part of the EU (Monaco, San Marino, Vatican City, Andorra, Kosovo and Montenegro).
In Europe, the euro is used in 26 countries (including Kosovo), while the Swiss franc is used in two countries. All 23 other widely recognized states each have their own national currency. Among the states with limited recognition, Transnistria uses the Transnistrian ruble and Abkhazia uses the Abkhazian apsar. Northern Cyprus does not have its own currency and has adopted the Turkish lira. Similarly, South Ossetia uses the Russian ruble.
Therefore, 27 currencies are used in Europe:
Tangasseri Lighthouse

Tangasseri Lighthouse or Thangassery Lighthouse is situated at Tangasseri in Kollam city of the Indian state of Kerala. It is one of the two lighthouses in the Kollam Metropolitan Area and is maintained by the Cochin Directorate General of Lighthouses and Lightships. In operation since 1902, the cylindrical lighthouse tower painted with white and red oblique bands has a height of 41 metres (135 ft), making it the second tallest lighthouse in Kerala coast. Tangasseri Lighthouse is one of the most visited lighthouses in Kerala.
Prior to construction of the lighthouse, the British East India company had installed a tower with an oil lamp. In 1902 the present Tangasseri Lighthouse was completed, which by 1930 had suffered cracks in the tower that required jacketing masonry to be installed. The light source was modified in 1932, 1940, 1962, 1967, 1990 and 1994.
In 2016, the Tangasseri Lighthouse got an elevator facility for its visitors.
The lighthouse is located on the coast at Tangasseri in Kollam city and is one of the locations in India that still maintains Anglo-Indian culture. Tangasseri is home to remnants of an ancient Portuguese built coastal defence, the St Thomas Fort, a Portuguese Cemetery, a canal, the ancient Port of Quilon and the Infant Jesus Cathedral.
Visitors are allowed access to the lighthouse between 11 am and 5 pm on all days except on Mondays.
Norwegian rigsdaler

The rigsdaler specie was a unit of silver currency used in Norway from 1544, renamed as the speciedaler in 1816 and used until 1873. Norway used a common reichsthaler currency system shared with Denmark, Hamburg and Schleswig-Holstein until 1873 when the gold standard was implemented in Scandinavia and the German Empire.
The reichsthaler currency system used in Northern Europe until 1873 consisted of the silver Reichsthaler specie (Rigsdaler specie) worth 120 skillings in Norway and Denmark, and the lower-valued Rigsdaler courant worth 4⁄5th of specie or 96 skillings (both units worth 60 and 48 schellingen, respectively, in Hamburg and Schleswig-Holstein). The Hamburg Bank equated 91⁄4 reichsthalers specie to a Cologne Mark of fine silver, hence 25.28 g silver in a rigsdaler specie.
In the late 18th and early 19th centuries, coins were issued in denominations of 1, 2, 4, 8 and 24 skilling, 1⁄15, 1⁄5, 1⁄3, 1⁄2, 2⁄3 and 1 rigsdaler specie.
In 1695, government notes were issued for 10, 20, 25, 50 and 100 rigsdaler (spelt rixdaler). In 1807, notes were reintroduced by the government, in denominations of 1, 5, 10 and 100 rigsdaler courant, with 12 skilling notes added in 1810. In 1813, Rigsbankens Norske Avdeling began issuing notes. in denominations of 1, 5, 50, and 100 Rigsbankdaler. Subsequent series were issued by Norges Midlertidige Rigsbank (1814), Stattholderbevis (1815), and Norges Bank (1817–22 to the present).
After the Napoleonic Wars Denmark dropped out of the system described above in favor of a lower-valued Danish rigsdaler. However Norway retained the system even after its union with Sweden, renaming the specie coin as the Speciedaler but still divided into 120 skillings.
It was replaced by the Norwegian krone when Norway joined the Scandinavian Monetary Union. An equal valued krone/krona of the monetary union replaced the three currencies at the rate of 1 krone/krona = 1⁄2 Danish rigsdaler = 1⁄4 Norwegian speciedaler = 1 Swedish riksdaler.
In 1816, coins in circulation from the previous currency remained in circulation, with only 1 skilling coins being minted. A new coinage was introduced in 1819, consisting of copper 1 and 2 skilling and silver 8 and 24 skilling, 1⁄2 and 1 specidaler. Silver 2 and 4 skilling coins were introduced in 1825, followed by copper 1⁄2 skilling pieces in 1839, silver 12 skilling in 1845 and silver 3 skilling in 1868. It was made out of Iron.
Norges Bank began issuing notes in 1817, with denominations of 24 skilling, 1⁄2, 1, 5, 10, 50 and 100 speciedaler.
Кто есть кто в российской рок-музыке

«Кто есть кто в российской рок-музыке» — биографическое справочное издание. Автор — Александр Алексеев. Книга содержит несколько сотен иллюстрированных биографий музыкантов, музыкальных коллективов (групп) и тому подобного в рок-музыке, как в СССР, так и затем в Российской Федерации. Является ценным справочным источником в данной области деятельности. Издавалась в 2006 и 2009 годах. Предшествующим изданием того же автора (соавторы: Андрей Бурлака и Алексей Сидоров) был справочник «Кто есть кто в советском роке», изданный в 1991 году.
На сайте alisa-tver.ru отмечено, что в статье о группе «Алиса» в издании 2006 года допущено 33 ошибки.
Машина времени в джакузи

«Машина времени в джакузи» (англ. Hot Tub Time Machine) — американская комедия 2010 года.
Трое лучших друзей и племянник одного из них, не в самом лучшем состоянии, решают немного отвлечься от горестных мыслей и отправиться на горнолыжный курорт, где они в середине 80-х провели свои самые незабываемые дни. Но на этот раз делать там нечего: курорт в запустении, в гостинице скучно и уныло, а в номере сломано джакузи.
И так бы они и провели свои выходные, но случилось чудо и джакузи заработало. Но кто же знал чем это всё обернётся? Оказалось, что джакузи волшебное и это — машина времени, которая отправила их всех в 1986 год. Друзья, из опасений перемен в своём будущем, решают снова повторить все свои приключения, но это оказывается непросто…
Рикошет (музыкант)

Рикоше́т (настоящее имя — Алекса́ндр Ю́рьевич Аксёнов; 3 сентября 1964, Ленинград, СССР — 22 марта 2007, Санкт-Петербург, Россия) — советский и российский рок-музыкант, автор песен, композитор, музыкальный продюсер. Основатель и лидер рок-группы «Объект насмешек».
Родился 3 сентября 1964 года в семье театрального режиссёра, постановщика БДТ им. М. Горького Юрия Ефимовича Аксёнова (1932—2020).
Первое музыкальное выступление состоялось в составе школьного ансамбля «Резиновый рикошет» в 1980 году (отсюда прозвище, которое Аксёнов взял в качестве сценического псевдонима). Позже была создана андеграунд-группа «Кроссворд», в которую входили товарищи Рикошета. В дальнейшем играл с несколькими ленинградскими панк-группами.
В 1985 году создал собственный коллектив «Объект насмешек», быстро добившийся популярности. В 1990 году «Объект насмешек» перестал выступать. Позже ряд её участников создали группу «Tequilajazzz». С середины 1990-х годов Рикошет сольно и в соавторстве выпустил ряд альбомов, участвовал в нескольких музыкальных проектах (например, сотрудничал с сообществом «Балтийский Клан»), занимался продюсированием (например, сольные альбомы Александра Заславского).
22 марта 2007 года скончался на 43 году жизни. Официальной причиной смерти была названа остановка сердца.
Похоронен на Богословском кладбище Санкт-Петербурга.
Рикошет успел написать сценарий клипа на свою песню «Чёрные очки». Через 4 года после его смерти, 29 сентября 2011 года этот клип снят и представлен интернет-телевидением Piter.tv и журналом Fuzz. Для роли Рикошета был приглашён актёр.
Его жена — школьная любовь Татьяна, сын — Кирилл Аксёнов.
Жил незарегистрированным браком с вдовой Виктора Цоя Марианной.
В 1987 году сыграл в эпизоде фильма «Взломщик», в титрах не указан.
В 1993 году исполнил роль битника в фильме Рашида Нугманова «Дикий Восток». Также выступил сокомпозитором фильма.
В 2006 году озвучил одного из персонажей мультфильма «Жил министр обороны».
Рикошету и группе «Объект насмешек» посвящён выпуск документальной передачи «Культурный слой» (2007).
Является прототипом персонажа «Рика» в фильме Алексея Учителя «Цой» (2020) о вымышленных событиях после гибели Виктора Цоя. Роль исполнил актёр Илья Дель.
В альбом группы «Алиса» «Пульс хранителя дверей лабиринта», вышедшем в 2008 году, вошла песня «Рикошет», посвящённая Александру Аксёнову. В песне использованы записи голоса Рикошета: «Смерть подступает все ближе и ближе, ещё один товарищ покинул нас», «Обнимаю, Рикошет».
Ступин, Константин Валентинович

Константи́н Валенти́нович Сту́пин (9 июня 1972, Волгоград — 16 марта 2017, Орёл) — советский и российский рок-музыкант, автор-исполнитель и фронтмен группы «Ночная трость».
Константин Ступин родился 9 июня 1972 в Волгограде; в 1973 году его семья переехала жить в Орёл.
Дед, Ступин Иван Спиридонович — Герой Советского Союза.
Отец Валентин Иванович Ступин — военный лётчик, погиб, когда Константину было 10 лет.
Сын Александр.
В 1990 году группа «Ночная трость» выступила на Фестивале надежд, организованном московской рок-лабораторией (с этого же фестиваля начались карьеры групп «Ногу свело!», «Монгол Шуудан», «НАИВ» и «Бахыт-Компот»), где получила приз зрительских симпатий.
Ступин написал более 200 песен, среди которых:
Последний концерт Ступина состоялся 12 марта 2017 года в Москве.
23 марта 2017 года в сети был опубликован посмертный альбом, под названием «STUPA 2.0», который попал в музыкальную библиотеку Apple. Над ним Ступин работал вместе с вокалистом орловской группы «Plastика» и автором проекта «BANEV!» Алексеем Ракитиным. Подготовка релиза заняла полтора года.
После выступления на фестивале 1990 года в Москве музыкант попробовал тяжёлые наркотические вещества. После того, как сотрудники правоохранительных органов обнаружили их у Ступина, он впервые был арестован и оказался в местах лишения свободы.
После этого случая он еще несколько раз отправлялся в тюрьму. Всего музыкант провёл в тюрьме девять лет, которые отразились на его творчестве. В перерывах между заключениями Константин предпринимал попытки возродить былой коллектив и активно принимал участие в местных фестивалях. Но творчество дохода не приносило, и Ступин часто занимался воровством.
После очередного освобождения в 2013 году музыкант, так и не сумев возродить родной коллектив, начал заниматься сольным творчеством.
Умер у себя дома в Орле от туберкулёза, во сне, в ночь с 16 на 17 марта 2017 года, не дожив чуть меньше трёх месяцев до своего 45-летия. Был похоронен 19 марта на Лепёшкинском кладбище в городе Орле.
4 и 5 июля 2015 года состоялся премьерный показ фильма «Гомункул» в художественной галерее «Х. Л. А. М.» (режиссёры Р. Дмитриев и К. Савельев, художник Валентина Золотых). Одну из главных ролей в фильме сыграл Ступин.
Ступин прославился благодаря тизеру этого фильма, — в котором он в беседе с писателем Аркадием Давидовичем произносит ставшую мемом фразу «Ты втираешь мне какую-то дичь».
Через несколько месяцев после смерти Константина Ступина разработчики игры «Ash of Gods» создали в память о нём персонажа по имени Руор.
В 2019 году вышел документальный фильм «Ступа», посвящённый памяти музыканта.
Горшенёв, Алексей Юрьевич

Алексей Ю́рьевич Горшенёв (род. 3 октября 1975, Биробиджан, Еврейская АО), — российский рок-музыкант, поэт, композитор, вокалист рок-группы «Кукрыниксы», основатель группы «Горшенёв» (2019 год), в прошлом — барабанщик панк-групп «Вибратор» и «Король и Шут» (временно). Младший брат основного участника панк-рок группы «Король и Шут» Михаила Горшенёва.
Родился 3 октября 1975 года в Биробиджане, Еврейской АО в семье майора погранвойск Юрия Михайловича Горшенёва (15 января 1951 — 30 августа 2013) и его супруги Татьяны Ивановны (род. 5 сентября 1950). Из-за профессии отца семье приходилось часто переезжать, в основном жили на Дальнем Востоке. После окончания колледжа «Станкоэлектрон» стал барабанщиком группы «Король и Шут», в которой старший брат Алексея, Михаил Горшенёв, был вокалистом. После службы в армии основал группу «Кукрыниксы». Текст многих песен группы и их музыка созданы Алексеем. В 2013—2014 годах принимал участие в съёмках фильма «В активном поиске», исполнив роль Злодея.
В 2018 году после распада группы «Кукрыниксы» принял решение об основании нового проекта под названием «Горшенев». В поддержку группы были выпущены синглы «Имена» и «Царь зверей», информационным партнёром выступило «Наше радио», где проходили премьеры синглов. К участию в группе приглашены барабанщик «Кукрыниксов» Михаил Фомин и гитарист группы «Джейн Эйр» Сергей Григорьев. Уже в начале 2019 года первая работа коллектива «Имена» попадает в «Чартову дюжину» (хит парад «Нашего радио») и вскоре занимает там первое место. Первый концерт группы под названием «Горшенев. Начало» состоялся 14 апреля 2019 года.
С 2021 года группа «Северный флот», состоящая из бывших музыкантов «Короля и Шута», при участии Алексея Горшенёва проводит концертный тур TODD, основанный на одноимённых альбомах и рок-мюзикле группы «Король и Шут».
2 марта 2023 года на «Кинопоиске» вышел игровой сериал о группе «Король и Шут». Роль молодого Алексея Горшенёва исполнил его сын — Кирилл. Сам Алексей вместе со своей женой Аллой снялись в одном из эпизодов сериала. Кроме того Алексей Горшенёв является композитором сериала и исполнил некоторые фрагменты песен брата.
19 июля вышел инструментальный альбом Алексея Горшенёва «Посвящение», представляющий собой расширенные версии композиций, прозвучащих в сериале. Альбом посвящён брату Алексея Михаилу и их отцу Юрию Михайловичу Горшенёву, которых не стало в 2013 году. Музыкальный критик Денис Ступников для портала km.ru дал рецензию на альбом.
7 августа вышла вторая часть саундтрека сериала, для которого Алексей Горшенёв записал 5 кавер-версий песен «КиШа»: «Ели мясо мужики», инструментальные версии «Лесника» и «Вдовы и Горбуна», «Забытые ботинки» и «Прыгну со скалы».