davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Alexandru Pastia

Alexandru Pastia (n. 25 decembrie 1893, Fălticeni – d. 21 noiembrie 1942, Cotul Donului) a fost un general român, care a luptat în cel de-al Doilea Război Mondial.
Alexandru Pastia s-a născut la 25 decembrie 1893 la Fălticeni. A urmat cursurile Școlii Superioare de Război din București.
În conformitate cu diversele acorduri și convenții militare ale "Micii Înțelegeri", România a trimis atașați militari și la Belgrad. Pentru faptul că era "un temperament calm, plin de învățătură, cu multă putere de muncă" a fost numit, la 13 martie 1928, ca atașat militar în Iugoslavia. În această calitate el s-a distins prin "claritatea expunerilor sale din studiile făcute, prin temeinicia aprecierilor și puterea lui de a sintetiza și analiza informațiile" privitoare la politica internă, externă și militară a Iugoslaviei.
Colonelul Pastia a fost numit în 23 decembrie 1941 adjutant regal onorific.
A îndeplinit funcțiile de locțiitor al comandantului Diviziei I Blindate. În luptele de la Cotul Donului, colonelul Pastia a condus gruparea tactică nr. 1 de izbire (principală) a diviziei și a fost ucis la data de 21 noiembrie 1942 în luptele desfășurate pe valea Zariza, în cursul ofensivei spre râul Cir. A fost înaintat post-mortem la gradul de general de brigadă.
Prin decretul nr.138 din 30 mai 1995, publicat în M.Of. nr. 109/1 iun. 1995, s-a acordat drapelul de luptă Brigăzii 63 Tancuri "General Alexandru Pastia".
O stradă din Sibiu, în Cartierul Veteranilor de Război, poartă numele de „Strada Colonel Alexandru Pastia”.
Semnul Pastia

Semnul Pastia sau semnul Grozovici-Pastia este un aspect caracteristic patognomonic al erupției cutanate din scarlatină, la nivelul plicilor de flexiune ale membrelor, mai ales la plica cotului, dar și la încheieturile pumnului, genunchilor, sub forma unor linii hemoragice roșii, așezate transversal orizontal, acolo unde pielea lezată de toxină streptococul piogen (Streptococcus pyogenes - agentul cauzal al scarlatinei), este traumatizată prin mișcări. Se întâlnește mai rar pe abdomen, sub forma dungi hemoragice transversale. Acest semn durează și după retragerea exantemului scarlatinos și este util și pentru diagnosticul tardiv al scarlatinei, deoarece persistă câteva zile după stingerea erupției și permite astfel un diagnostic retroactiv chiar și în convalescența imediată.
Acest semn caracteristic al erupției la plicile de flexiune cu caracter hemoragic și persistent a fost descris în 1910 de 2 medici români: Calistrat Grozovici (1862-1919), șeful secției de boli contagioase a Spitalului Colentina, împreună cu internul său Constantin Pastia (1883-1926), și este cunoscut mai ales în literatură internațională sub numele de semnul Pastia (Pastia's sign) sau liniile Pastia (Pastia lines).
Constantin C. Pastia

Constantin C. Pastia (1883 - 1926) a fost un medic român cunoscut în special datorită descrierii semnului lui Pastia (sau semnul Grozovici-Pastia).
A făcut studiile medicale la Facultatea de Medicină din București și a pregătit teza de doctorat în medicină cu titlul „Opsoninele și metoda opsonică în febra tifoidă. Influența câtorva substanțe medicamentoase asupra puterei opsonice (cercetări clinice și experimentale)” în Laboratorul de Medicină Experimentală al profesorului Cantacuzino și în Clinica Medicală a profesorului Nanu-Muscel, teză pe care a susținut-o în 1910. A studiat bolile infecțioase și a lucrat la Spitalul Colentina.
Semnul lui Pastia (cunoscut și ca semnul Grozovici-Pastia sau semnul lui Thomson) este un eponim ce desemnează un mod de prezentare a exantemului în scarlatină sub forma unor linii hemoragice așezate transversal la nivelul plicilor de flexie ale membrelor.
Cozonac

Cozonacul este o prăjitură tradițională românească și bulgărească (bulgară kozunak), fiind în mod tradițional gătită de Paște sau de Craciun. O prăjitură asemănătoare este Panettone, care este gătit de Crăciun în Italia în regiunea Lombardia. Diferența cea mai vizibilă fiind forma lui dreptunghiulara și înaltă.
Un alt echivalent al cozonacului este și Colomba Pasquale, o prăjitură specifică Sfintelor Sărbători de Paști în Italia. Consistența seamănă mult cu cea a panettone-lui dar este diferit de acesta prin formă și prin glazura crocantă de migdale.
Aluatul este cam același în toată România. Ingredientele principale fiind făina, laptele, zahărul, ouăle, untul, zahar, drojdia, și pentru un gust mai plăcut se adaugă diferite esente, zahar vanilat, coji rase de lămâie sau/și portocale. Reteta de cozonac difera in functie de zona Romaniei in care se prepara. In mod traditional, cozonacii se framanta la mana in covata.
Din punctul de vedere al formei, cozonacii pot fi dreptunghiulari sau rotunzi, simpli sau împletiți. Din punctul de vedere al umpluturii, deosebim cozonaci simpli sau umpluți.
Umplutura poate conține nucă, alune, mac, stafide, rahat turcesc, fructe zaharate (confiate), brânză dulce (așa numita pască pregătită de obicei de Paști), cacao, marmeladă sau combinații ale acestor ingrediente: nuci și mac, nuci și cacao, nuci și rahat, nuci, stafide și rahat, brânză dulce și stafide, ciocolata etc.
De regulă, cozonacii împletiți nu au o umplutură propriu-zisă, ci doar bucățele de fructe confiate, nuci, rahat, stafide, înglobate în aluat.
Cozonacii se coc în cuptorul bine încălzit la început la temperatura de cca. 180° C in tavi dreptunghiulare, după ce au crescut și încep să se rumenească se dă focul mai încet (nu se deschide cuptorul!). După ce s-au scos din cuptor se lasa să se racească în tavă la caldură feriți de curent.
Specifici pentru zona Moldovei sunt cozonacii rotunzi și înalți (numiți babe), neumpluți, a căror compoziție conține până la 20 ouă, unt, coji rase de lămâie sau/și portocale și esență de rom și vanilie, uneori stafide.
Prepararea rețetelor de cozonac și de pască este inclusă în tradiția creștină ca obicei din Săptămâna Mare. Joia Mare este ziua în care, de regulă, se prepară cele mai importante copturi pascale: pasca, cozonacii cu mac și nucă și babele coapte în forme speciale de ceramică.
Musaca

Musacaua (greacă μουσακάς; română musaca; turcă musakka; slavă sudică: мусака/​musaka; armeană:Մուսակա; arabă مسقعة musaqqaʿa) este un aliment prezent în special în bucătăria țărilor din Balcani și Orientul Îndepărtat.
Cuvântul musaca vine din arabă și înseamnă servit rece. În limba română a ajuns din limba Greacă. Varianta grecească a acestui fel de mâncare este dealtfel și versiunea care s-a impus în gastronomie.
Tradițional, musacaua este pregătită din straturi de carne tocată (sau mărunțită cu cuțitul) de miel sau orice altă carne roșie, în alternanță cu felii de vânătă prăjită sau cartof, cu felii de tomate și sos alb. Ingredientele se pun într-un vas adânc și larg, se coc în cuptor și produsul, musacaua, se servește bucăți mari, permițând să se observe alternanța straturilor de legume și de carne.
În versiunea turcească, musacaua nu se prezintă în straturi. Musacaua turcească este pregătită din legume fierte în aburi sau prăjite, vinete, ardei gras, roșie, ceapă, toate amestecate cu carne tocată. Este servită cu sos de iaurt și pilaf de orez. În versiunea originală, arăbească, musacaua este un fel de mâncare servit rece, un fel de salată compusă în principal din tomate și vinete, și este servită la începutul mesei, ca antreu. În versiunea sa balcanică, adică în Bulgaria, România, Croația, Muntenegru, Serbia, Macedonia, acest fel de mâncare poate fi gătit și cu cartofi, în loc de vinete. Sunt cunoscute și variante în care stratul de legume este compus din dovlecei, morcovi și cartofi.
Cu toate că are un nume arăbesc, în general este considerată un fel de mâncare de proveniență grecească.
În varianta standard de musaca, cea care se prezintă în straturi delimitate, stratul de bază este din vinete prăjite în ulei de măsline, stratul de mijloc este compus din carne, de obicei de miel, pregătită înainte prin prăjire cu ceapă, usturoi, tomate și ierburi aromatice (dafin, cimbru, oregano) și alte condimente (scorțișoară, nucșoară, condimente arăbești, piper negru), iar ultimul strat este de fapt un sos bechamel sau un alt sos pe bază de ou și smântână – probabil sub influența bucătăriei Grecești de la începutul secolului al XX-lea. Cele trei straturi sunt așezate frumos într-un vas tapetat cu unt și pus în cuptor, pentru a se coace, până când stratul de deasupra capătă o culoare caramel, ceea ce nu durează mult pentru că celelalte două straturi au fost gătite în prealabil.
În sosul bechamel untul poate fi înlocuit cu smântână. În zona Balcanilor stratul de deasupra este în general format dintr-un sos cu ou și smântână, îngroșat cu brânză rasă, cașcaval ras sau pesmet.
Se poate pregăti și ca fel de mâncare de post, în întregime din legume, fără carne, ou și lactate. Astfel, carnea poate fi înlocuită cu ciuperci sau orice altă legumă care se pretează a fi tocată mărunt și condimentată bine, și se pune în vasul de copt netapetat cu unt, dar între două staturi clare de legume felii, vinete sau cartof.
Găluște cu prune

Găluștele cu prune, cunoscute și ca gomboți cu prune (în germană Zwetschgenknödel; în maghiară szilvás gombóc), sunt un desert tradițional din Europa Centrală și de Est, preparat din cartofi, făină, ouă, pesmet, prune. Este realizat sub forma unor bile din aluat umplute cu fructe (prune) care apoi sunt fierte în apă, scurse și apoi tăvălite printr pesmet, scorțișoară, zahăr sau un amestec din toate trei.
Desertul provine din regiunea Banatului, unde este cunoscut în limba sârbocroată ca gomboce sau knedle od šljiva. În limba română, desertul este cunoscut ca găluște sau gomboți cu prune. Alte nume pentru desert sunt: în germană Zwetschgenknödel, în maghiară szilvásgombóc, în slovenă slivovi cmoki, în slovacă slivkové knedle, în cehă švestkové knedlíky, în poloneză Knedle ze śliwkami.
Aluatul se face cu piure de cartofi, ouă și făină. Aluatul este turtit și tăiat în pătrate. Prunele se introduc manual în găluște. Unele versiuni ale rețetei folosesc tăieței în loc de cartofi. În unele rețete este indicată îndepărtarea sâmburelui și umplerea fructelor cu zahăr. Prunele sunt apoi complet învelite în aluat și introduse în apă clocotită. Când încep să plutească, sunt scoase, stropite cu zahăr și servite. De asemenea, pot fi acoperite cu pesmet prăjit în unt. Desertul se servește uneori cu scorțișoară sau smântână.
Salam de biscuiți

Salamul de biscuiți (în italiană Salame di cioccolato sau salame vichingo) este un desert italienesc și portughez făcut din cacao, biscuiți sfărâmați, ouă și unt. În mod tradițional, pentru prepararea salamului de biscuiți se folosesc și băuturi alcoolice cum ar fi romul sau Vinul de Porto. Desertul nu are carne in compoziție, iar numele acestuia se datorează formei în care este preparat și bucăților de biscuiți din interior care îl aseamănă cu o felie de salam.
Se crede că salamul de biscuiți a apărut în insula Sicilia din Italia.
Ingredientele necesare pentru prepararea acestui desert în stilul italian sunt biscuiții, cacao, ouă, zahăr și rom. În anumite zone din Italia este folosită și ciocolată neagră topită, existând inclusiv variante în care se utilizează ciocolată albă.
Mai întâi, sunt mărunțiți biscuiții și puși de o parte. Apoi, se amestecă untul cu zahărul glazurat până când se obține o cremă moale, după care se adaugă gălbenușuri de ou, cacao și rom. Acest amestec este omogenizat, iar apoi transferat pe o hârtie de copt, fiind aranjat în forma unui salam, după care se acoperă.
Salamul de biscuiți nu necesită gătire, ci este lăsat în congelator sau frigider până când se întărește.
Kaymak

Kaymak (sau „qaymak”, sau chiar „gaymak”, cel puțin în Turkmenistan) este un preparat culinar făcut cu smântână care se fierbe câteva ore și apoi se separă de lapte. Deși se consideră adesea că provine din Turcia, este populară în multe țări din Orientul Mijlociu, Balcani și Asia Centrală, ca o cremă care poate fi consumată cu pâine, ca dulce sau desert, cu miere și fistic sau ruptă. migdale, amestecați în cafea, ceai sau supă sau utilizați în umpluturi pentru dulciuri, cum ar fi crème fraîche franțuzească.
Kaymak poate fi preparat cu lapte de vacă sau de bivoliță, sau cu un amestec de smântână și lapte proaspăt fiert la foc mic câteva ore, din care o parte la bain-marie; după răcire, partea care rămâne la suprafață se separă și se lasă la loc rece câteva zile, devenind parțial fermentată; din acest motiv, gustul său este ușor acid și, de multe ori, mai ales ca desert sau la micul dejun, se amestecă cu miere sau altă substanță care contracarează acest gust.
Cornulețe

Cornulețele sunt produse de patiserie românească și moldovenească aromatizate cu esență de vanilie sau rom, precum și coajă de lămâie și umplute cu rahat, gem, ciocolată, zahăr cu scorțișoară, nuci sau stafide, având forma unei semilune. Sunt consumate în mod tradițional în timpul sărbătorilor românești, în special în perioada Crăciunului sau la alte ocazii speciale.
Colaci

Colacii sunt produse de patiserie tipice României, și nu doar, care se prezintă sub formă de mici pâini albe de forme diferite, împletituri sub formă de inel împletit din două sau mai multe suluri, colaci rotunzi (circulari), de cruci ori de păsări. Colacii se consumă în comunitățile ebraice din întreaga lume în zilele de odihnă sau de sărbători, iar în Europa au un specific local care ține de tradiția fiecărui popor. În România sunt consumați pe perioada sărbătorilor de iarnă când se oferă la copii care colindă pentru a recita colinzi care vestesc Nașterea lui Mesia în ajunul sărbătorii numită în România Crăciun, în tradiția moașei care merge în ziua de Sf. Vasile' cu un colac la casa pruncului botezat, în etapele nunții, și în ceremonia de înmormântare când se oferă ca pomană și fie sunt rotunzi, fie sub formă de cruce ori de scară (pe care, spune tradiția, sufletul celui dispărut va urca către văzduh unde va aștepta învierea).
Colac (în română), Etimologia cuvântului "colac", la 'plural:' colaci (kolachy) din (greacă) ϰόλλαξ și slavon kolač, din "kolo": "kolo" în slavonă însemnă „roată” și se referă la ceva cu formă circulară . 'Colaciimai sunt numiți challah în comunitățile ebraice, Hefezopf în limba germană, khale (în dialectul idiș estic, germană și dialectul idiș vestic), berches (în svabă), barkis (în Göteborg), bergis (în Stockholm), birkata în dialectul iudeo-amharic, chałka (în poloneză), vánočka (în cehă), zopf (în Elveția) și kitke (în Africa de Sud),
Cuvântul colac la singular este menționat în Biblie cu Calah (ori: ḥallah, în limba ebraică חלה), folosit pentru prima dată într-o poruncă ordinată de Dumnezeu copiilor lui Israel ca atunci când vor intra în țară, înainte de a mânca pâinea pământului să ofere prima masă dospită, o prăjitură Calah, ca pârgă din aluat înălțat care să le facă dezlegare pentru a mânca din pâinea pământului din neam în neam.
În România și mai larg în Balcani, există o ofertă de cereale legate de cultul morților. Acesta este și cazul colivei, dar, de asemeni în Moldova de sfințișori sărbătoarea care are loc pe 9 Martie, când se oferă vizitatorilor care vin să-i pomenească pe cei adormiți care așteaptă învierea. În celelalte zone ale țării colindele copiilor sunt răsplătite în mod tradițional cu mere, nuci și colăcei
Sfințișori

Sfințișorii sau mucenicii moldovenești sunt un produs de patiserie specific bucătăriei tradiționale românești. Se prepară pentru pomenirea celor 40 de Mucenici din Sevastia Armeniei, pe data de 9 martie.
Aluatul conține făină, ouă, lapte, zahăr și drojdie. Sfințișorii se împletesc în formă de opt și, după coacere, se însiropează cu un sirop făcut din apă, zahăr și miere. Deasupra se presară nucă măcinată sau, uneori, nucă de cocos. Se pot adăuga arome, cum ar fi vanilie, esență de rom, coajă de lămâie sau portocală rasă.
Sărbători publice în România

Aceasta este o listă a zilelor considerate sărbători publice în România. Prin lege, România are 51 de zile de sărbătoare, însă doar unele sunt declarate zile nelucrătoare. Procentual, 14% din zilele unui an sunt reprezentate în România de zile de sărbătoare, în care au loc diverse manifestări. La acestea se adaugă și zilele sărbătorite la nivel internațional sau mondial.
Sărbătorile legale în România sunt zilele declarate prin lege ca fiind nelucrătoare, altele decât zilele de weekend. În zilele de sărbătoare legală nu se lucrează, cu excepția unităților sanitare și a celor de alimentație publică, precum și a unităților în care activitatea nu poate fi întreruptă datorită procesului de producție sau specificului activității. Salariații care lucrează în astfel de unități au dreptul la compensarea cu timp liber corespunzător, acordat în următoarele 30 de zile.
Codul Muncii prevede 15 zile libere acordate cu ocazia sărbătorilor legale, respectiv câte trei zile pentru Paște (Vinerea Mare, Duminica Paștelui, Lunea Luminată), două zile pentru Anul Nou, Rusalii și Crăciun și câte o zi pentru Ziua Unirii Principatelor Române, Ziua Internațională a Muncii, Ziua Copilului, Adormirea Maicii Domnului, Sfântul Andrei și Ziua Națională a României.
Sărbători recunoscute oficial de ONU
În afară de sărbătorile creștinești sau legate de biserică, cum le numește poporul, românii mai au o mulțime de alte sărbători, ancestrale. Acestea sunt consemnate ca eresuri și sărbători păgânești, dar sunt ținute și serbate adeseori cu mai mare solemnitate decât cele creștinești.
Baba neagră

Baba neagră este un desert tradițional al bucătăriei moldovenești, popular în regiunile de nord ale Republicii Moldova. Preparatul se distinge prin culoarea sa intensă, textura poroasă și gustul moale, asemănător cu o budincă caramelizată. Rețeta tradițională include ingrediente simple: ouă, chefir, zahăr, făină și bicarbonat de sodiu.
Un aspect distinctiv al preparatului este procesul lung de coacere, în timpul căruia bicarbonatul de sodiu reacționează cu produsele lactate acide, conferind desertului culoarea specifică și aroma unică.
Rădăcinile istorice ale Babei negre sunt în tradițiile bucătăriei monahale. Primele mențiuni ale rețetelor similare cu Baba neagră apar în Carte de bucate boierești, publicată la Iași în 1841 de Mihail Kogălniceanu și Costache Negruzzi. În această lucrare sunt descrise mai multe variante de preparate numite Babă fără lapte și Babă opărită. Preparatul era tradițional pregătit în satele moldovenești, de obicei după coacerea pâinii în cuptoarele pe lemne.
Cu timpul, odată cu dezvoltarea tehnologiilor și accesibilitatea ingredientelor noi, rețeta Babei negre s-a diversificat. În unele regiuni au fost adăugate miere, nuci sau alcool pentru a îmbunătăți textura și gustul. De asemenea, au fost create versiuni de post, care exclud lactatele și ouăle, permițând includerea desertului în ritualurile religioase și respectarea posturilor stricte.
Baba neagră simbolizează ospitalitatea și generozitatea poporului moldovenesc. Desertul este pregatit pentru mesele de sărbătoare în cadrul evenimentelor importante, cum ar fi nunți, botezuri, pomeni și alte festivități de familie.
În unele regiuni, Baba neagră este servită împreună cu Baba albă, o budincă dulce din paste și lapte. Această combinație simbolizează armonia și belșugul.
În cadrul ritualurilor religioase, Baba neagră este folosită ca parte a mesei festive. Versiunile de post sunt servite în perioadele stricte ale calendarului bisericesc, precum Postul Mare.
Baba Neagră este cel mai populară în regiunile de nord ale Moldovei: Drochia, Soroca, Șoldănești, Rîșcani, Dondușeni și Edineț. Desertul este de asemenea întâlnit în bucătăriile din România, Ucraina, Grecia și Polonia, unde rețetele au fost adaptate la tradițiile culinare locale.
Cuptor - Brădișoru de Jos

„Cuptor” - Brădișoru de Jos este o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală de tip mixt), situată în județul Caraș-Severin, pe teritoriul administrativ al orașului Oravița.
Rezervația naturală aflată pe teritoriul satului Brădișoru de Jos, se întinde pe o suprafață de 0,50 ha, și reprezintă o zonă de pășune, în a cărei arii vegetează specii floristice, printre care stânjenelul (Iris graminea), laleaua pestriță (Fritillaria meleagris) sau specia endematică de brândușă galbenă (Crocus moesicus).
Cuptorul (constelație)

Cuptorul (pe latinește, Fornax) e o mică constelație din emisfera sudică.
Cuptorul este o constelație greu de remarcat fiind compusă din stele slab luminoase - una singură atinge magnitudinea aparentă de 3. Constelația este în mare parte înconjurată de întinsa Eridanul. Este complet vizibilă din Europa sudică toamna și iarna, între septembrie și ianuarie. În cadrul acestei constelații se găsește (pe cerul îndepărtat) roiul de galaxii din Cuptorul conținând 58 de galaxii. Aflându-se la o distanță de 60 de milioane de ani-lumină, este cel de-al doilea ca depărtare față de noi, după roiul de galaxii din Fecioara. De asemenea, în Cuptorul se găsește și galaxia pitică Cuptorul care nu face însă parte din roiul de galaxii din Cuptorul ci, aflându-se la o distanță de numai 450.000 a-l, este un membru al Grupului Local, grup din care face parte și galaxia noastră .
Costelația a fost introdusă între cele 88 de constelații moderne în 1756 sub numele de Cuptorul Chimic ( Fornax Chimiae ) de către Nicolas Louis de Lacaille. Johann Elert Bode a preluat-o sub numele de Apparatus Chemicus în atlasul său stelar Uranographia.
Între 2003 și 2004 Telescopul Spațial Hubble, într-un spațiu mic și relativ sărac în stele din această constelație, a făcut acea expunere de lungă durată denumită Hubble Ultra Deep Field (HUDF). În fotografiile rezultate se disting aproximativ 9.500 de galaxii dintre care, cea mai îndepărtată prezintă o deplasare spre roșu de ~7.
Coordonate: 03 00 00, −30° 00′ 00″
Mihai Cuptor

Mihai Cuptor (n. 16 februarie 1953, Galați) este un controversat om politic și de afaceri din România. A fost secretar general și sponsor al partidului Alianța pentru România (ApR), pe care l-a părăsit în 2000, pentru a adera la Initiațiva Națională pentru România.
În una dintre firme sale de dezvoltare imobiliară, Real Residence Construct SRL, Cuptor este asociat cu Tiberiu Urdăreanu, patronul grupului UTI. A fost asociat în diverse afaceri cu Dorin Cocoș - apropiat președintelui Traian Băsescu și PD - și cu Alexandru Bittner, prieten al lui Adrian Năstase și al PSD.
A fost căsătorit cu actrița Alina Chivulescu, presa speculând că s-a despărțit de aceasta după ce în presă au apărut imagini din filmul „Alien Abduction Secrets”, turnat în anul 1996, în care actrița apărea în ipostaze aproape porno. În anul 2010, s-a căsătorit cu o verișoară a Alinei Chivulescu, Cosmina.
A fost implicat în mai multe afaceri scandaloase cu gruparea Alexandru Bittner - Adrian Petrache legate de retrocedări abuzive ale imobilelor din patrimoniul RAAPPS, prin avocata lui Adrian Năstase, Marieta Anastasescu.
A fost cercetat penal de IGP pentru înșelăciune în comerț cu alcool. Deține firma Agricola Alcohol Product, prin care a luat mai multe credite de la Bancorex pe care nu le-a mai returnat, valoarea totală a prejudiciului, stabilită de fostul AVAB în toamna lui 1999, fiind de 61,2 miliarde lei vechi.
Curd snack

Curd snack, cottage cheese bar or curd cheese bar is a type of sweet dairy food made from glazed or unglazed curd cheese with or without filling.
They became ubiquitous in the Soviet Union, and today curd snacks remain popular in the former Soviet Union, such as the Baltic states, Russia and Ukraine, as well as in some former Soviet-aligned ones, such as Hungary (Túró Rudi), Poland, Romania and Mongolia.
The main part of a curd snack is made from curd cheese, which is mixed with sugar, sweeteners or other ingredients and milled into a homogenous paste that is pressed into the desired shape and filled with jam or other fillings. The formed bars then pass through the so-called 'glaze waterfall' that coats them in chocolate or another type of glaze. Finally, the curd snacks are cooled in a cooling tunnel and packed. The shelf life of curd snacks is only a few days, which can be extended to 1–2 weeks if refrigerated.
The mass production of curd snacks began in the 1950s in the Soviet Union and they quickly gained popularity. Initially, they were flavoured with simple ingredients, such as vanilla, cocoa and raisins, but since the 1990s the curd snacks have become more varied and also contain ingredients such as cookie bites, apricot, strawberry jam and boiled condensed milk.
In 2012, the Kārums curd snack was voted the favorite product by Latvian consumers, receiving 20% of the votes. Curd snacks have also remained highly popular in Estonia. According to a 2010 consumer survey, 74% of Estonians ate as much or even more curd snacks than before, with 57% preferring local curd snack brands over imported ones. In 2013, Estonia set the world record for the biggest curd snack, which weighed 537 kilograms. Curd snacks have also remained highly popular in Lithuania.
Some popular curd snack brands include Kārums from Latvia, Nykštukas, Magija and Pasaka from Lithuania.
Media related to Curd snack at Wikimedia Commons
Cuban pastry

Cuban pastries (known in Spanish as pasteles or pastelitos) are baked puff pastry–type pastries filled with sweet or savory fillings.
Traditional fillings include cream cheese quesitos, guava (pastelito de guayaba) and cheese, pineapple, and coconut. The sweet fillings are made with sweetened fruit pulps. The cream cheese filling is also a slightly sweetened version of cream cheese, that resembles the flavor and texture of a cheesecake. The savory fillings are usually beef, but sometimes chicken or ham and cheese are used. The beef fillings consist of a seasoned but not spicy meat, made in a tomato-based sauce. It is typical to include raisins and green olives as part of the meat filling. It is also typical for a sweet glaze to be applied to the top of even savory fillings.
The pastries are typically consumed at any time as a snack. In Miami, one can find many "window cafeterias" with customers having a pastelito with coffee throughout the day.
They can be found at many Hispanic cafeterias and have also been introduced into the American retail market by Goya Foods. The pastries are also available in wholesale for the foodservice industry by several companies, including Hispanic wholesale frozen bakery manufacturer Latin Flavors.
Flaky pastry

Flaky pastry, also known as quick pastry, blitz pastry or rough puff, is a light and thin unleavened pastry that is similar to, but distinct from, puff pastry. It is often called quick pastry or blitz pastry in reference to the short time its preparation requires.
Flaky pastry relies on large lumps of butter (approximately 1 in or 2.5 cm across) mixed into the dough, as opposed to the large rectangle of butter in puff pastry. Flaky pastry dough is then rolled and folded in a manner similar to puff pastry.
The chunks of shortening keep the rolled particles of dough in the flaky pastry separate from each other, so that when the dough is baked they become flakes. This yields a different texture from puff pastry, where rectangles of dough and fat are rolled and folded together in such a way that the result is a number of uniform sheets of pastry.
Flaky pastry is used to make pasties, turnovers, sausage rolls, and plaits. It may be used to make dishes, such as samosas and curry puffs, that traditionally are made with other types of pastry dough.
Chinese flaky pastry

Chinese flaky pastry (Chinese: 中式酥皮; also known as Chinese puff pastry) is a form of unleavened flaky pastry used in traditional Chinese pastries that are invariably called subing (soubeng in Cantonese). There are two primary forms, Huaiyang-style (淮揚酥皮) and Cantonese-style pastry (廣式酥皮). Huaiyang-style pastry is used to make delicacies such as Shanghainese 'crab shell' pastries (蟹殼黃) while Cantonese-style pastry is used to make pastries like sweetheart cakes.
Both forms require creating two doughs: a 'water' dough and an 'oil' dough. The 'water' dough requires mixing of flour, oil or fat, and warm water at a ratio of 10:3:4, while the 'oil' dough requires direct mixing of flour and oil or fat at a ratio of 2:1 or 3:1, which provides for a crumbly mouthfeel and rich flavour. The two types of dough are systematically folded and rolled out to form multiple laminated layers of flaky dough, filled with various fillings, and baked at a temperature between 180 and 220 °C (356 and 428 °F).
Powdered sugar

Powdered sugar, also called confectioners' sugar and icing sugar is a finely ground sugar produced by milling granulated sugar into a powdered state. It usually contains between 2% and 5% of an anti-caking agent—such as corn starch, potato starch or tricalcium phosphate—to absorb moisture, prevent clumping, and improve flow. Although most often produced in a factory, a proxy for powdered sugar can be made by processing ordinary granulated sugar in a coffee grinder, or by crushing it by hand in a mortar and pestle.
Powdered sugar is used in industrial food production when a quick-dissolving sugar is required. Home cooks use it principally to make icing or frosting and other cake decorations. It is often dusted onto baked goods to add a subtle sweetness and delicate decoration.
Powdered sugar is available in varying degrees of fineness, most commonly XXX, XXXX, and 10X: the greater the number of Xs, the finer the particles. The most commonly used powdered sugars are those categorized as 6X and 10X. Finer particles absorb more moisture, which results in caking. Because of anticaking agents, it cannot always be used as a substitute for granulated sugar. Canadian regulations limit powdered sugar to 5% starch or an anticaking agent.
Caster sugar (also referred to as superfine, bar, or baker's sugar) has a larger particle size than powdered sugar, approximately half that of granulated sugar, and has no added starch. It is commonly used in baking and cold mixed drinks because it dissolves faster than granulated white sugar. Caster sugar can be easily prepared at home by grinding white sugar in a food processor to make it finer. The most common food caster sugar is used in is meringue.
Snow powder (or snow sugar) is a non-melting form of icing sugar used for visual appeal on cakes or pastries that require refrigeration. It usually contains glucose, starch, and anti-binding agents (such as titanium dioxide, which gives it a vibrant white color), and retains its structure and look even when dusted onto baked goods that are slightly wet, such as fruit bars and tarts. It will not melt even if it is sprinkled on whipped cream or ice cream. It is mostly used for decorative purposes.
Snow sugar is less sweet than regular powdered sugar because glucose is around 20% less sweet than table sugar, which also contains fructose. Fructose tastes more than twice as sweet as glucose.
Factory-made powdered sugar became available during the 19th century. Before that, sugar came in the form of a sugar loaf, and bakers ground and sieved the lumps of sugar to get fine icing sugar.
Media related to Powdered sugar at Wikimedia Commons
Puppy chow (snack)

Puppy chow, also known as monkey munch, muddy buddies, muddy munch, reindeer chow, or doggy bag, is the name for a homemade candy made in the United States, primarily in the Midwestern States. The recipe's name and ingredients can differ depending on the version, but most recipes will typically include cereal, melted chocolate, peanut butter (or other nut butters), and powdered sugar. Nut free versions can be made using nut butter alternatives, like Notnuts or sun butter. Corn, wheat, or rice cereal can be used, usually Chex and/or Crispix.
Each piece of puppy chow forms around a single square of Chex or Crispix. These are coated with a mixture of melted chocolate and peanut butter. The mixture sticks readily to the textured surface of the breakfast cereal, but its high viscosity means it cannot typically fill the interior. This allows the treat to remain crunchy, as each square's interior lattice remains dry. The coated squares are then tossed in powdered sugar to form an additional layer. The candy is allowed to cool. The final exterior feels dry to the touch, but the chocolate and peanut butter quickly melt when it is eaten. The resulting candy can be stored at room temperature and is often transported in the same large zipper storage bags that are used to toss it in powdered sugar.
Puppy chow can be eaten with a spoon or by hand, as the outer coating of powdered sugar provides a barrier to keep any melted chocolate and peanut butter from sticking to the fingers. It is served in much the same way as M&Ms or mixed nuts: diners scoop a portion from a communal bowl, then eat it from a small dish. Because the powdered sugar coating readily soaks up liquids, it is rarely served on the same plate as other foods. Puppy chow is typically served as an hors d'oeuvre or light dessert.
This candy is often made during special events, such as holidays and gaming. It is a popular candy to make for children and adults alike.
General Mills has made their own version of the candy, which they began selling under the name of Chex Mix Muddy Buddies in 2010, and it has been popular under that name in certain parts of the country since at least the 1980s.
Custard pie

A custard pie is any type of uncooked custard mixture placed in an uncooked or partially cooked crust and baked together. In North America, "custard pie" commonly refers to a plain mixture of milk, eggs, sugar, salt, vanilla extract and sometimes nutmeg combined with a pie crust. It is distinctly different from a cream pie, which contains cooked custard poured into a cooled, precooked crust. In the United Kingdom, the comical or political act of pieing is conventionally done with a "custard pie". Some common custard pies include pumpkin pie, lemon and buttermilk chess pie, coconut cream pie, and buko pie. True custard is defined as a liquid thickened with eggs. The often large number of whole eggs in custard pie make it very rich.
Cooks in Classical antiquity understood the binding properties of eggs. During the Middle Ages, the first custard pies - in the modern sense of the term - began to appear. Initially, custards were used only as fillings for pies, pastries and tarts. Both Europe and Asia had recipes that contained custards.
The word "custard" derives from crustade (a pie with a crust), or from croustade (an edible container of savoury food). After the 16th century, custards began to be used in individual dishes rather than as a filling in crusts.
Today, custards are used as filling in pies and tarts, and as individual dishes. Ideally a custard pie should be light and delicate, but still have good body. Custards can be made in two ways: baked or stirred upon the stove, but most custard-pie recipes call for baking. The eggs in custard mixtures, when cooked, turn from liquid to solid. If cooked over excessive heat, the eggs will curdle, which is extremely undesirable. Curdling can be prevented by using lower temperatures and stirring. As such, making "true" custard pie is a very delicate process.
Savory pies with meat fillings were far more common than sweet pies in the Cuisine of the Thirteen Colonies. Sweet pies, when they were available, were made with a simple custard base of fresh milk, sugar and eggs. Some of these traditional pies like buttermilk pie, almond custard, Irish potato pie and bean pie (associated with the Nation of Islam) are uncommon in modern times.
In British English, pies thrown or pushed into the face are usually referred to as "custard pies". Custard pies are used as a comedic device by clowns in many circus performances, in practical jokes for harmless fun and also for throwing into the faces of public figures as a sign of disapproval. UK Saturday morning programme Tiswas had custard pies as a regular feature and even had a character called The Phantom Flan Flinger, a masked man who pied people. The World Custard Pie Throwing Championships take place annually in the village of Coxheath in Kent, England.
Water pie

Water pie is a type of pie with a translucent custard filling made primarily from water, along with sugar, flour, butter and sometimes vanilla extract. The recipe originated in the late 1800s and was also made during the Great Depression. It experienced a revival during the 2020s amidst the COVID-19 pandemic and its economic impact.
Simplified recipes with alternative ingredients, including desserts such as depression cake, were popular throughout history in times when ingredients were scarce or unaffordable. Water pie in particular dates back to the late nineteenth century. Through versions of the recipe in cookbooks from the Great Depression in the United States, it resurfaced thanks to TikTok users and food blogs in the 2020s, during the COVID-19 pandemic, many of which highlighted its low cost and simplicity.
The pie is made by adding water mixed with sugar, flour and butter, and sometimes some spice such as vanilla or cinnamon, to a pie crust. The starch in the flour makes the mixture set and thicken, thus acquiring a custard-like consistency. Soft drinks such as Sprite may be used in place of water.
Bougatsa

Bougatsa (Greek: μπουγάτσα [buˈɣatsa]) is a Greek breakfast food (sweet or savoury), or mid-morning snack, or midday snack. Bougatsa has several versions with their own filling, with the most popular the bougatsa krema (bougatsa cream) that has semolina custard filling used as a sweet food and dessert.
The name comes from the Byzantine Greek πογάτσα (pogátsa), from the ancient Roman pānis focācius, literally "hearth bread"; cf. Italian focaccia. It may have had a classical origin in the Ancient Greek/Roman placenta cake. A similar dessert is still known as placenta (Greek: πλατσέντα) on the island of Lesbos in Greece. Placenta is a type of pancake, made from two layers of dough, usually filled with cottage cheese. Sometimes chocolate or apples are used instead. The cake is covered with honey, before being baked.
It originated in Northern Greece, in particular the city of Serres and city of Thessaloniki. Today, bougatsa can be found in Greece in specialty shops called bougatsadika or bougatsopolia, selling bougatsa exclusively.
The taste of bougatsa varies between regions of Greece. For example, bougatsa cream in Veria is very sweet and full of cream, while in Thessaloniki the bougatsa cream is crunchy and not that sweet, and in Chania Crete the bougatsa cheese is made of local mizithra cheese (not sweet) but sprinkled with sugar and cinnamon. Similarly to Veria, the bougatsa cream in Athens is sweet and full of cream.
Traditional Greek bougatsa is prepared from hand-made phyllo dough wrapped around a filling. After it is baked about 30–35 minutes in the oven, it is cut into small pieces and served hot on a small plate. The bougatsa cream is filled with semolina custard; it is then cut into small pieces and served hot, topped with lightly dusted powdered icing sugar and/or cinnamon. The bougatsa recipe parts are: preparing the custard filling; placing about 5 sheets of buttered phyllo pastry (also known as filo) in a baking dish; assembling the bougatsa; preheating the oven to the correct temperature and baking until the phyllo dough reaches the desired golden-brown crispness; cutting the bougatsa while still hot into small portions and serving.
Most modern bougatsa is made with machine-made phyllo, but some cafes and bakeries selling hand-made bougatsa still exist, especially in smaller towns and villages of Greece.
There are several bougatsa food versions which have their own filling, with the most known being:
The process of making bougatsa by hand-made filo was featured on an episode of Anthony Bourdain: No Reservations filmed in Chania, Crete.
Baking stone

A baking stone is a portable cooking surface used in baking. It may be made of ceramic, stone or, more recently, salt. Food is put on the stone, which is then placed in an oven, though sometimes the stone is heated first. Baking stones are used much like cookie sheets, but may absorb additional moisture for crispier food. A pizza stone is a baking stone designed for cooking pizza.
Due to the thermal mass of baking stones and the material's property as a poor heat conductor, food is less likely to burn when one uses a baking stone instead of metal or glass bakeware. Baking stones are a variation on hot stone cooking, which is one of the oldest cooking techniques known. Some cooks recommend sprinkling corn meal or flour on the baking stone to prevent the crust from sticking or using parchment paper atop the stone. Baking "stones" may be purchased as unglazed ceramic tiles, unglazed fired clay tiles and quarried tiles, from tile shops and hardware stores.
To prevent fracturing of the stone by thermal shock, some bakers place the baking stone in a cold oven and heat it over at least 45 minutes, then allow it to cool slowly inside the oven after switching it off. Because of the possibility of rapid temperature change, baking stones should not be left in an oven while it is in self cleaning mode.
Baking stones can be cleaned with a dry brush or scouring pad followed by plain hot water. Because it is porous, a baking stone will absorb any fluid it contacts, including detergent. Use of any detergents may taint the stone, imparting the flavor of detergent to foods later cooked on the stone.
When designed for cooking pizzas, a baking stone is often referred to as a pizza stone. Using a pizza stone more or less mimics the effects of cooking a pizza in a masonry oven. The porous nature of the stone absorbs moisture, resulting in a crispier crust. Small pizza stones can be purchased to fit any conventional cooking oven or an enclosed barbecue-style grill. High-end ovens sometimes offer optional pizza stones that are specifically designed for each oven model and may include a specialized heating element. In addition to traditional methods, a pizza stone can also be made out of metal.
A usually 16 in (410 mm) long x 16 in (410 mm) wide x 1⁄4 in (6.4 mm) thick A36 steel plate conducts heat better than stone and is safe to use with any broiler or grill, but gives off too much heat for bread, cookies, and croissants. Its carbon steel is heavier thus it needs to be pre-seasoned before use. The optimal thickness is determined by the oven temperature.
Gaggia

44°11′23″N 10°56′41″E﻿ / ﻿44.1895951°N 10.9448189°E﻿ / 44.1895951; 10.9448189
Gaggia is an Italian manufacturer of coffee machines, especially espresso machines, in addition to small kitchen appliances. The company is owned by the Evoca Group.
The founder, Giovanni Achille Gaggia (1895–1961), applied for a patent (patent number 365726) for the first modern steamless coffee machine on 5 September 1938, to be used commercially in his coffee bar. The machine forced water to flow over the coffee grounds at a high pressure, producing the 'crema' that is unique to espresso.
The Gaggia company was founded in 1947 and formally incorporated in 1948. It first produced machines for commercial use, but shortly thereafter released the Gilda, its first home machine.
Success came when the Motta & Biffi bar in Galleria Vittorio Emanuele II, in Milan, installed a Gaggia machine. Initially the coffee machines produced by Gaggia were exclusively for professional use, but in 1977 production expanded to coffee machines for domestic use. Giovanni's son, Camillo, with his partner Armando Migliorini, expanded the business on the Navigli but encountered economic difficulties. In 1989 the company, which had a turnover of over 56 billion lire, changed ownership and was sold to the Austro-American businessman Gerhard Andlingler.
Gaggia has four product lines. They market automatic espresso machines, manual espresso machines, accessories, and coffee beans under the Gaggia brand name. The company continues to produce espresso machines (as well as accessories) from classic manual machines to the innovative semi-automatic and super-automatic models recently added to the line.
In 2007 the Milanese company went into crisis due to a drop in sales, with the risk of closing the Robecco plant and moving production to Romania and Gaggio Montano. Two years later, Gaggia follows the fate of its parent company Saeco, which is taken over by the Dutch multinational Philips.
As of 2010, all Gaggia espresso and coffee machines are still manufactured in Milan at the Robecco Sul Naviglio factory. The 2015 Gaggia Classic was built in Romania instead. The New Gaggia Classic is made in Italy again and uses an aluminum boiler.
The Gaggia S.p. A company was purchased in 1999 by fellow Italian competitor Saeco International Group, which in turn was purchased by Dutch manufacturer Philips in 2009. Gaggia still operates a separate line but now is using Saeco designs in some of its domestic espresso machines. Before the takeover by Philips most domestic espresso machines from Gaggia had aluminium boilers. Now they have stainless steel boilers.
In 2017 Philips sold the Saeco Professional division, along with the Gaggia brand, to N&W Global Vending SpA, an Italian Bergamo based company known as a leader in vending machines for drinks and snacks. In November, 2017 N&W changed its name to Evoca Group, which revitalized the Gaggio Montano plant in Bologna. The company specialized in the production of machines for bars and restaurants and relaunched the Gaggia brand.
Pyramis

Pyramis Group /ˈpɪrɑːmɪs/ is a Greek multinational kitchen products corporation, headquartered in Thessaloniki, Greece.
In 1959, Alexandros Bakatselos, Chairman of Pyramis, opened a small workshop specialising in metal-framed furniture. By the end of the decade, in 1968, he founded Pyramis A.E. and started to manufacture stainless steel sinks for the domestic market.
The company moved to its current 286,000m² location, just outside Thessaloniki ; Greece's’ second city. In 1972, a further production unit was added to develop stainless steel cookware.
By now, Pyramis was already the market leader of stainless steel cookware and sinks in Greece. A strategic decision was made to export goods to the international marketplace, focusing on Europe in the main, and this derived immediate success with exponential growth.
By the 4th decade of the business, sales for Pyramis products had doubled because of the International export market. In order to facilitate the increased demand, the company installed a new production line for monoblock sinks.
The 5th decade has encompassed the decade of accomplishments. During this period the company began building the Pyramis brand as opposed to offering own label products and has since concentrated its market in the premium goods sector. From the 1999 establishment of its first subsidiary in Poland, today 70% of the company’s annual turnover is achieved from exports. Pyramis now has an efficient export sales network in more than 50 countries worldwide, and eight commercial subsidiaries in Europe and the Middle East.
Pyramis started production of electric appliances in a new factory near Athens, in December 2022, after acquiring parts of the infrastructure, as well as technology (and through hiring of former personnel) of the historic Pitsos appliances manufacturer, following the latter's shutdown of Greek production in 2021.
Pyramis Group has its headquarters in Liti (in Thessaloniki, Greece). The Department of Sales in Greece is incorporated in the mother company, Pyramis Metallourgia A.E. Sales to other countries are either through subsidiary companies to those (or neighbouring countries), or directly from the mother company to importers/distributors/wholesalers/kitchen-manufactures in those countries.
Kitchen
Bathroom
The official business language of Pyramis is English.