davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
La Navidad de todos los perros

An All Dogs Christmas Carol (Una tierna historia navideña en Latinoamérica y Todos los perros van al cielo: Un cuento de Navidad en España) es una película animada de 1998, hecho directamente al VHS, pero también aparece en la televisión como el último episodio de la serie de animación Todos los perros van al cielo - la serie. Es la última y tercera película de "Todos los perros van al cielo". A diferencia de las dos primeras películas, el bulldog carface es el principal personaje de la historia de esta película (por lo general el protagonista Charlie estaba en las películas anteriores). Esta es también la única película en la que algo bueno le sucede a carface al final, porque se muere en el primer "Todos los perros van al cielo", que es comido por el Rey Lagarto, y "Todos los perros van al cielo 2" que fue llevado por bermellón al infierno.
La película adapta la historia de Charles Dickens 'Cuento de Navidad", usando los personajes de Todos los perros van al cielo.
Todos los preciosos perritos del Flea Bite Café esperan ansiosos la llega de unas magníficas Navidades. Hay paquetes con papel de regalo, decoraciones navideñas e incluso una considerable donación para Timmy, un cachorrillo adorable que necesita una operación. Pero las fiestas y la buena voluntad navideña no significan nada para Carface, un bulldog con muy malas pulgas. A Carface no le gustan las Navidades. De hecho, las odia. Por eso, con sus malvados colegas perrunos matòn y Belladona la diabólica prima de Anabelle, ha tramado un plan para chafar las fiestas a todo el mundo. Pero no ha contado con Charlie Barkin el pastor alemán, Itchy Itchiford el salchicha, Sasha la setter irlándes, quienes, con una pequeña intervención divina de Anabelle el ángel canino , idean un magnífico plan para salvar las Navidades y transformar a Carface en un auténtico héroe navideño.
Rodolfo el reno

Rudolph (en inglés) o Rodolfo (en español), es el nombre de uno de los nueve renos navideños que, según la mitología navideña, tiran del trineo mágico con el cual Papá Noel viaja por el mundo repartiendo los regalos de Navidad en la noche del 24 de diciembre. De los nueve renos, él es el último en unirse al trineo de Papá Noel, pero también es el más popular por su particular nariz roja.
La historia cuenta sobre un joven reno que siempre fue mal visto y discriminado por su manada, la cual se burlaba de su extraña y graciosa nariz roja, que emitía una luz roja propia. Esto fue así, hasta un día de Navidad en el que se había desatado una gran tormenta de nieve, que imposibilitaba el paso al trineo de San Nicolás, con sus tradicionales ocho renos, pudiera comenzar el viaje para repartir los regalos. Así fue como Papá Noel conoció a Rodolfo, y lo puso al frente de los demás renos, para que con la potente luz de su nariz, los pudiera guiar en el difícil viaje. Desde ese momento, todas las Navidades, Rodolfo trabaja junto a Papá Noel, y es respetado y admirado por el resto de su manada. Rodolfo es el héroe que ayuda a Papá Noel en las Navidades.
Mientras que los ocho renos originales aparecen por primera vez en 1823 en el poema A Visit From St. Nicholas, la historia de Rodolfo es añadida muy posteriormente a raíz de la publicación del relato de Robert L. May, Christmas story, en 1939.​ Desde sus comienzos, el personaje de Rodolfo fue muy popular y se convirtió en uno de los preferidos de los niños. Además, con los años, aparecieron diferentes producciones gráficas y televisivas sobre esta simpática criatura. También existe un villancico navideño muy popular que cuenta su vida, llamado Rodolfo el reno de la nariz roja, cantado en diversos idiomas y por distintos intérpretes.
Mataró

Mataró (Catalan pronunciation: [mətəˈɾo]) is the capital and largest town of the Maresme county in Catalonia, Spain. It is located on the Maresme coast, to the south of Costa Brava, between Cabrera de Mar and Sant Andreu de Llavaneres, 30 kilometres (19 miles) north-east of Barcelona. As of 2021, it had a population of 129,749.
Mataró dates back to Roman times when it was a village known as "Iluro" or "Illuro". The ruins of a first-century BC Roman bath house (known locally as the Torre Llauder) were recently discovered and can be visited. The coastal N-II highway follows the same path as the original Roman road, Via Augusta.
Mataró was declared a city by royal decree, even though at the time (nineteenth century) the population fell short of the requirement for city status.
The first railway in peninsular Spain was the Mataró – Barcelona line which opened on 28 October 1848 by the Catalan businessman and Mataró native Miquel Biada. This line now forms part of the Renfe/Rodalies de Catalunya R1 suburban service between L'Hospitalet de Llobregat and Maçanet-Massanes. Mataró is also connected with Barcelona and Girona by the C-32 autopista (freeway) and with Granollers by the C-60 autopista.
During the 1992 Summer Olympics in Barcelona, Mataró was the starting point for the marathon events.
Mataró is the birthplace of the noucentista architect Josep Puig i Cadafalch, who designed the ajuntament (town hall) and several other notable buildings in the town:
Nearby the town are the archaeological remains of the Roman villa of Can Llauder.
The traditional vineyards were devastated by Phylloxera in the nineteenth century and only partially replanted, due to the growth of the tourist industry and the development of irrigation in the area. Potatoes were one of the first replacement crops to be introduced, especially the Royal Kidney variety, and Mataró obtained a Denominació d'Origen in 1932. Trocadero lettuce and peas are also grown, mostly for export. The production of cut flowers is less important than in other towns of the Maresme. Irrigated land made up 9.13 square kilometres (3.53 sq mi) of the 10.57 square kilometres (4.08 sq mi) of agricultural land in the municipality in 1986 (47% of the municipal territory).
In modern viticulture, the red mourvèdre grape variety is a better-known synonym for the grape known in Spain, the U.S., and Australia as mataro. Mataró, the city, is thought to be the likely origin of mataro, the wine grape.
Mataró has a borderline humid subtropical climate (Cfa in Köppen climate classification) bordering with a Hot-summer mediterranean climate, (Köppen Csa).
Several major events are celebrated annually in Mataró. Some of them are also celebrated in the rest of Catalonia and others, which have a religious origin, are part of the folklore and traditions of Spain and some other countries. Among all of them the most popular ones are:
Red beret

The red beret is a military beret worn by many artillery, military police, paramilitary, commando, and police forces and should not be confused with the maroon beret worn by airborne troops all around the world.
Red berets are worn by the artillery units of Germany, Hungary, Switzerland and Ukraine.
Scarlet berets are worn by the military police of many NATO and Commonwealth of Nations militaries.
The following military units wear red berets:
The following military units formerly wore red berets:
The red beret was worn as a distinguishing device by Carlist Guías de Navarra (Navarre Guides) soldiers in the First Carlist War, encouraged by their commander Tomás de Zumalacárregui. Regular Carlists wore a black beret. The red beret became widespread amongst the Carlists in the Second Carlist War, it later became an emblem of Carlists in general, often with a yellow pom pom or tassel. See also the Requetés, (Spanish:Hunting callers) a type of volunteer unit during the Spanish Civil War.
The red beret was also worn by the Chapelgorris (Spanish:Red caps) who fought against the Carlists in the First Carlist War.
Toothpick

A toothpick is a small thin stick of wood, plastic, bamboo, metal, bone or other substance with at least one and sometimes two pointed ends to insert between teeth to remove detritus, usually after a meal. Toothpicks are also used for festive occasions to hold or spear small appetizers (like cheese cubes or olives) or as a cocktail stick, and can be decorated with plastic frills or small paper umbrellas or flags.
Known in all cultures, the toothpick is the oldest instrument for dental cleaning. Hominin remains from Dmanisi, Georgia, dated to about 1.8 million years ago, bear lesions indicating the repeated use of a “toothpick”. A Neanderthal man's jawbone found in the Cova Foradà in Spain evidenced use of a toothpick to alleviate pain in his teeth caused by periodontal disease and dental wear. Toothpicks made of bronze have been found as burial objects in prehistoric graves in Northern Italy and in the East Alps. In 1986, researchers in Florida discovered the 7500-year-old remains of ancient Native Americans and discovered small grooves between many of the molar teeth. One of the researchers, Justin Martin of Concordia University Wisconsin, said, "The enamel on teeth is quite tough, so they must have used the probes quite rigorously to make the grooves."
There are delicate, artistic examples made of silver in antiquity, as well as from mastic wood with the Romans.
In the 17th century, toothpicks were luxury objects and like jewelry, were artfully stylized using precious metal and set with expensive stones.
In the Southern United States, the baculum (penis bone) of a raccoon, called a "coon rod", was sometimes filed to a point for use as a toothpick.
The first toothpick-manufacturing machine was developed in 1869, by Marc Signorello. Another was patented in 1872, by Silas Noble and J. P. Cooley.
Wooden toothpicks are cut from birch wood. Logs are first spiral cut into thin sheets, which are then cut, chopped, milled and bleached (to lighten) into the individual toothpicks. Nowadays other means of interdental cleaning are preferred such as dental floss, toothbrushes, and oral irrigators.
Dentists generally prefer floss to picks because of possible damages to oral health, specifically to the gum, to tooth enamel (if chewed), to tooth roots (if the gum is pushed low enough). Picks may also damage veneers and crowns, have splinters, or be accidentally swallowed.
A review of small-scale studies indicates that toothpicks and triangular woodsticks are similar in their ability to remove plaque.
Awards and decorations of the British Armed Forces

The British Armed Forces recognises service and personal accomplishments of individuals while a member of the Royal Navy, British Army or Royal Air Force with the awarding of various awards and decorations.
Together with rank and qualification badges, such awards are a means to outwardly display the highlights of a serviceperson's career.
All services use a common order of wear, in accordance with the 2019 order of wear:
Jubilee, Coronation and Durbar medals were worn before campaign medals until November 1918, after which the order of wear was changed, with them now worn after campaign medals and before long service awards.
Note [1] Eligibility period start dates reflect respective establishment dates, except where available evidence indicates otherwise.
Notes:
Worn with other United Kingdom campaign medals in order of date of issue (except where noted otherwise).
Worn after all United Kingdom awards (including international awards treated as United Kingdom awards). Honorary awards are worn before substantive awards.
Worn after all Commonwealth orders.
Worn after all Commonwealth decorations.
Worn after all Commonwealth awards.
Worn after all foreign orders.
Worn after all foreign decorations.
Official permission has been granted for these medals to be accepted, but they are not authorised for wear.
Official permission has been refused for these medals to be accepted and they are not authorised for wear.
European folklore

European folklore or Western folklore refers to the folklore of the Western world, especially when discussed comparatively. The history of Christendom during the Early Modern period has resulted in a number of traditions that are shared in many European ethnic and regional cultures.
This concerns notably common traditions based on Christian mythology, i.e. certain commonalities in celebrating Christmas, such as the various Christmas gift-bringers, or customs associated with All Souls' Day.
In addition, there are certain apotropaic gestures or practices found in large parts of the Western world, such as the knocking on wood or the fingers crossed gesture.
Many tropes of European folklore can be identified as stemming from the Proto-Indo-European peoples of the Neolithic and Bronze Age, although they may originate from even earlier traditions. Examples of this include the 'Chaoskampf' myth-archetype as well as possibly the belief in knocking on wood for good luck. The culture of Classical Antiquity, including mythology, Hellenistic religion and magical or cultic practice was very influential on the formative stage of Christianity, and can be found as a substrate in the traditions of all territories formerly colonized by Greeks and the Roman Empire, and by extension in those territories reached by Christianization during the Middle Ages. This includes all of Europe, and much of the Middle East and North Africa. These traditions inherited from folk beliefs in the Roman era were syncretized with local traditions, notably Germanic, Celtic and Slavic. Many folk traditions also originated by contact with the Islamic world, especially in the Balkans and in the Iberian Peninsula, which were ruled by Islamic empires before being re-conquered (in the case of the Balkans, partially) by Christian forces. The result of such cultural contact is visible e.g. in the tradition of the Morris Dance in England, an adaptation of the "moorish" dances of the late medieval period.
The result were the related, but regionally distinct, folk traditions as they existed in European society on the eve of the Early Modern period. In modern times, and especially since the 19th century, there has been much cross-pollination between these traditions, often by the detour of American folklore.
OxiClean

OxiClean es una marca de limpiadores para el hogar, detergentes para la ropa y quitamanchas de la empresa Church & Dwight.​​ Anteriormente la marca fue propiedad de Orange Glo International desde su introducción en 1997 hasta que fue adquirida en 2006.
Cuando fue lanzada al mercado en 1997 por la empresa Orange Glo International, se comenzó a publicitar este producto a través de infomerciales con Billy Mays en los Estados Unidos y Canadá como un "limpiador milagroso" a partir de 2000.​​ Church & Dwight adquirió la marca OxiClean (junto con Orange Glo y otras) mediante la adquisición de Orange Glo International en 2006; en ese momento, la marca OxiClean expandió su mercado a detergentes para ropa con el lanzamiento de OxiClean Detergent Ball, seguido del lanzamiento de OxiClean Liquid Laundry Detergent en 2014. Continuó con el respaldo de Mays hasta su fallecimiento en 2009. El producto ahora está respaldado por el amigo y compañero de trabajo de Mays, Anthony Sullivan, desde 2009. Mays y Sullivan aparecieron en el programa Pitchmen de Discovery Channel, en el que el producto apareció varias veces.
Uno de los ingredientes activos de OxiClean es el percarbonato de sodio (Na2CO3•H2O2), un aducto de carbonato de sodio (Na2CO3) y peróxido de hidrógeno (H2O2).​ Esto se descompone en peróxido de hidrógeno cuando se disuelve en agua. Estos ingredientes se descomponen de forma segura en el medio ambiente y no dejan subproductos tóxicos.​​
Los productos relacionados de OxiClean incluyen OxiClean Free Versatile Stain Remover, OxiClean Laundry Stain Remover, OxiClean MaxForce Spray, OxiClean Power Paks, OxiClean Triple Power Stain Fighter, OxiClean White Revive y OxiClean Baby Stain Soaker.​ The Clorox Company tiene un producto similar, Clorox 2, que tiene ingredientes similares pero que también incluye el compuesto químico TAED (tetraacetiletilenodiamina) que convierte el peróxido en ácido peracético (también conocido como ácido peroxiacético).​ Otro producto similar, Biz Laundry Booster, añadió enzimas que eliminan las manchas orgánicas y pretende superar a OxiClean en algunas situaciones.​
Scooba (robot)

Scooba es un robot doméstico (domobot) fregador del suelo (es decir, es un robot-fregona​) producido por iRobot en colaboración de Vilz. Fue lanzado en cantidades limitadas en diciembre de 2005 para la temporada de Navidad, comenzando la plena producción a principios de 2006. La compañía ha presentado una versión de menor precio, el Scooba 5800, en el segundo semestre de 2006.​
Scooba utiliza o bien una solución de limpieza especial sin lejía apodada "jugo Scooba" (fabricada por Clorox Company) formulada para limpiar el suelo y eliminar la herrumbre o el deslizamiento de las ruedas, o bien la solución de limpieza Scooba Natural Enzyme más reciente.
El robot prepara el suelo aspirando los desechos sueltos, echa un chorro de solución limpia, friega el suelo y luego absorbe la solución sucia dejando un suelo casi seco detrás. El robot es seguro de usar en pisos de madera sellados y en la mayoría de otras superficies duras del hogar, pero no se puede utilizar en alfombras. Scooba evita las alfombras de limpieza y escaleras, y se puede limpiar unos 200 pies cuadrados (19 m²) con un solo depósito de carga de solución.
Algunos modelos de Scooba incluyen un accesorio Virtual Wall iRobot, que proyecta un haz de luz infrarroja, estableciendo una barrera que el robot no va a cruzar.
Scooba es el segundo producto comercial importante hecho por iRobot, que popularizó los robots aspiradores con el Roomba. El Scooba está disponible en más de 40 países.
El Scooba utiliza aproximadamente 59 ml de solución limpiadora por ciclo, mezclada con 950 ml de agua, para llenar el tanque de solución de limpieza. Scooba viene con cuatro paquetes de la nueva solución de limpieza "Natural Enzyme", la cual es suficiente para unos cuatro lavados. La solución adicional de limpieza Clorox viene en cinco y nueve paquetes de botellas de 950 ml, que proporcionan suficiente solución para aproximadamente 16 lavados por botella. Los ingredientes principales son polisorbato 20 y tetrapotasio EDTA. Algunos modelos Scooba también pueden usar vinagre blanco o agua simple, en lugar de la solución propietaria.​
El tiempo de recarga puede variar pero, por lo general, es de 3 horas.
Norteño (licor)

Norteño es una bebida alcohólica originaria de la ciudad de Ibarra en Ecuador, es un aguardiente semiseco anisado con un grado alcohólico del 27% fabricado por la industria ibarreña Licores de América S.A. (Licoram S.A.), empresa de diseño, producción, envasado y comercialización de bebidas, licores y productos a base de alcohol.​
Tiene una diversa variedad de presentaciones comercializadas al consumidor que van desde los envases de vidrio de 375 ml y 750 ml con tapa de metal y válvula de seguridad,​ al doypack (funda plástica) de 750 ml;​ hasta su presentación más grande de botella de vidrio de 1500 ml.​ Productos que son comercializados y expendidos a nivel nacional.
Una vez liberadas las materias primas bajo un estricto control de calidad, se realiza la preparación de la mezcla por agitación de Licor norteño de acuerdo a su formulación en tanques de acero inoxidable, luego se realiza un muestreo organoléptico y grado alcohólico, se realiza traspaso a otro tanque de acero inoxidable dejando reposar por 48 horas, se filtra y se procede al envasado, etiquetado, colocación de componente físico de seguridad, codificado, empacado y almacenado. Para el envasado las botellas pasan inicialmente por un rinciado que es una limpieza de botella de vidrio.​
En resumen:​
Clorox Building

El Clorox Building es un edificio de gran altura de 24 pisos y 100,6 metros​ en el complejo City Center del centro de la ciudad de Oakland, en el estado de California (Estados Unidos). El edificio se completó en 1976 y fue diseñado por Cesar Pelli cuando trabajaba con Gruen Associates​ ahora con sede en Los Ángeles. Clorox Company, con sede en Oakland, tiene su sede en el edificio.
Aderezo ranchero

Aliño ranchero o Aderezo ranch (denominado en inglés como ranch dressing) es un condimento elaborado con suero de mantequilla o crema agria, mayonesa, cebollas verdes, ajo en polvo, y otros aliños mezclados en una salsa. El aliño ranchero es el aliño para ensaladas más vendido en los Estados Unidos desde 1992, cuando aventajó en ventas al aliño italiano.​ Es igualmente popular como una salsa para mojar. Según una encuesta en 2017, es la salsa favorita del 40 % de los estadounidenses.​
En 1954, Steve y Gayle Henson abrieron el Hidden Valley Ranch, un rancho turístico (Guest ranch en inglés) cercano a Santa Bárbara, California. Allí se servía a sus huéspedes un aliño que Steve había aprendido en Alaska.​ El aliño fue pronto muy popular y comenzó a venderse en botellas; luego se abrió una fábrica que elaboraba el condimento ranchero para mezclar con mayonesa y suero de mantequilla. En 1972, la marca fue adquirida por Clorox por 8 millones de dólares.​ La empresa Clorox reformuló la composición del aliño varias veces para hacerla más fácil de preparar. El primer cambio fue la inclusión de saborizante de suero de mantequilla para así mezclar el condimento con leche en lugar de suero de mantequilla.​ En 1983, Clorox desarrolló una versión que no necesitaba refrigeración.
Industrias AlEn

Industrias AlEn is a Mexican chemical products company with headquarters in Monterrey. Industrias AlEn manufactures household cleaning products under name brands such as Cloralen, Pinol, Pinalen, Flash, Ensueño, among others . Currently, the sales office for the US and Caribbean markets is located in Houston.
Clorox brought a trademark-infringement case against Industrias AlEn before the U.S. International Trade Commission in 2013, alleging that AlEn's Cloralex and Pinol products closely mimicked the Clorox and Pine-Sol brands. AlEn subsequently counter-sued, alleging breach of contract of a 1995 "coexistence" agreement that allowed AlEn to sell its products in the U.S. on the condition of not using certain styles in its packaging that might infringe on Clorox's designs.
Илия Георгиев (свещеник)

Илия Георгиев е български свещеник и участник в борбата за утвърждаване на Българската екзархия в Македония и Тракия.
Илия Георгиев е роден през 1854 или 1864 година в село Негован, Лъгадинско. Завършва начално образование в родното си място. По-късно се самообразова и изучава говоримо и писмено турски и гръцки език. През 1884 година е ръкоположен за екзархийски свещеник в родното си село, където в продължение на дванадесет години води борба с местните гъркомани.
През 1896 година Георгиев е изпратен от екзарх Йосиф I за архиерейски наместник в град Фере, Беломорска Тракия. По-късно заема същата длъжност в Димотика, Емборе и Просечен, като навсякъде се изявява, като енергичен борец за българщината. Преди Балканската война се завръща в Негован, където оглавява църковно-училищното настоятелство. По негова инициатива се изгражда нова училищна сграда.
След Междусъюзническата война от 1913 година, Георгиев се установява в Горна Джумая, където отново е свещеник и писар на църковното настоятелство.
Почива в Горна Джумая през 1930 година.
Нартекс

Притвор или нартекс е термин в сакралната (църковна) архитектура. Думата нартекс произлиза от гръцката дума νάρθηξ (нартекс) – име на растителния вид Ferula Communis, също жезъл или кутия от нартеково дърво. Нартексът е типичен за архитектурата на източноправославните храмове.
Притворът представлява най-западната част на един християнски храм, отделен от наоса с глуха стена. Той може да бъде изцяло изграден вътре в сградата – в този случай се нарича вътрешен притвор (нартекс интериор или езонартекс). Когато е непосредствено пред сградата като част от фасадата ѝ, навес или покрито място, се дефинира като външен притвор (нартекс екстериор или екзонартекс, както и лити – от лития, коленопреклонно моление, извършвано в него). Често нартексът е ограден с колонада от арки. Тунелът под колонадата е допълнително украсяван. Един от най-интересните български нартекси е този на централната църква „Света Богородица“ в Рилския манастир. Той е богато украсен със стенописи и е пример за българската сакрална архитектура.
В раннохристиянската епоха притворът приютявал по време на богослужение оглашените (хората, които се подготвят да приемат християнството, но все още не са кръстени). В първите векове там пребивавали и каещите се и получилите епитимии (наказания). Нартексът се е ползвал за светите тайнствата кръщение (ако е нямало специално помещение, наречено кръщелна, баптистерий), миропомазване и брак. Днес за тази цел се предпочитат помещения, заделени от него, където се кръщава (баптистерии), а бракосъчетанията протичат изцяло в наоса.
Днес притворът най-често се използва за продажба на свещи, за канцелария на свещениците и за други цели, свързани с практическите потребности на служителите при храма, докато в миналото за това е служела т.нар. църковна сграда („одая“ или „стая“ в българска традиция), която заедно с училището и общината (общинската одая) влизала в ансамбъла на църковния двор.
Според възприетите в България литургични практики в нартексите на манастирските храмове се извършват последованията на полунощницата, на първия, третия и деветия часове, и повечерията. Ако храмът има втори, външен притвор (екзонартекс), в него на празничните вечерни се извършва литията, поради което той се нарича често „лити“ (гр. литион).
Стефан Станимиров

Стефан Станимиров е известен габровски духовник, свещеноиконом, и общественик.
Свещеноиконом Стефан Станимиров 1823- 1897)е роден в Габрово, в семейството на майстора чаркчия Станимир, за когото се смята че пръв е пренесъл гайтанджийски чарк от Брашов, Трансилвания в Габрово.
След като завършва габровското килийно училище и взаимното училище, Стефан Станимиров започва да внася църковни книги от Русия, с които снабдява храмовете в Търновска и Ловчанска епархии. Партньор в това му начинание в габровския търговец Васил Н. Рашеев.
През 1858 г. се жени за дъщерята на архим. х. Силвестри – Екатерина и приема свещенически сан.
През 1865-1866 г. като настоятел, заедно с брат си свещеник Рачо Станимиров са сред организаторите на строежа на габровския храм „Успение Богородично“ – едно от изящните творения на тревненския майстор Уста Генчо Кънев, в който двамата отци служат до края на живота си.
През 1867 г. свещ. Станимиров е избран за архиерейски наместник. Взима активно участие в борбата за независима българска църква – съставя прошения и протести, представлява габровска околия на първия събор за изработване на привременен устав за управлениетона Търновска епархия (1869). През 1871 г. организира набиране на средства за новоучредената екзархия. При посещението на Иларион Макариополски в Габрово, владиката отсяда в дома на поп Стефан и му присъжда офикията Иконом.
Станимиров оглавява комисията за довършването на сградата на Априловска гимназия.
По страниците на църковните книги в храм „Успение Богородично“ в Габрово Стефан Станимиров е оставил ценни записки от преживените събития – обявяването на Габрово за град, Великденската акция, посещението на Иларион Макариополски, освещаването на църквата, откриване на учебната година в Априловска гимназия и др.
Свещ. Стефан Станимиров построява кладенецът на извора „Вонещата вода“ край Габрово по пътя за Узана.
Синът му Станимир Станимиров е виден просветен деец, сподвижник на екзарх Йосиф I и личен учител на князете Борис и Кирил.
След смъртта му през 1897 г., по решение на Габровския общински съвет свещ. Ст. Станимиров е погребан в двора на църквата. Той е единственият българин, погребан в центъра на Габрово до руските офицери загинали на Шипка.
Българска схизма

Схизмата на Българската православна църква е отлъчване на Българската екзархия от Православен събор, свикан от Вселенската патриаршия, извършено на 16 септември 1872 година. Схизмата продължава до 22 февруари 1945 година, когато с обратен акт Българската православна църква е призната за автокефална.
Създаването на Българската екзархия се извършва на църковно-народен събор, свикан по силата на султански ферман през 1870 година. Българската екзархия е призната за официален представител на българската народност в Османската империя.
Свиканият на 12 февруари 1872 година. Временен съвет на Екзархията избира за пръв български екзарх ловчанския митрополит Иларион. Този избор обаче не е одобрен от Високата порта и на 16 февруари същата година на негово място е избран видинският митрополит Антим I.
Веднага след учредяването на Екзархията Цариградската патриаршия се обявява против. През май 1872 година Българската екзархия се обявява за автокефална (независима), а не за автономна, каквато е според султанския ферман. Това нарушение на каноните е използвано от Цариградската патриаршия като повод да обяви на 16 септември 1872 година Българската православна църква за схизматична. От присъстващите източни патриарси единствено патриарх Кирил II Йерусалимски не се съгласява с обявяването на схизмата и напуска събора, след което е низвергнат от сан. Схизмата нанася голям удар върху вътрешното състояние и международния авторитет на Българската православна църква и я изолира от православния свят.
Един месец след избирането на новия български екзарх – Стефан, на 22 февруари 1945 година, Цариградската патриаршия сваля схизмата и признава автокефалията на Българската православна църква. По този начин се дава възможност през 1953 година, последната да възстанови патриаршеския си статут с първи съвременен патриарх Кирил.
Борба за българска църковна независимост

Борбата за българска църковна независимост е исторически период от Българското възраждане, в който се засилва стремежът на българите в Османската империя да възстановят самостоятелната Българска православна църква. В този период зачестяват стълкновенията с гръцките духовници, защитаващи интересите на Цариградската патриаршия. Постепенно българите усвояват редица храмове в Мизия, Тракия и Македония и получават правото да се черкуват на български език. В резултат от националните усилия през 1870 година със султански указ се признава легитимността на Българската екзархия.
Тази борба минава през условно три фази:
Образ на царский ферман за решението на българский въпрос. Цариград, 1870
Българска православна старостилна църква

Българската православна старостилна църква е православна църква в България, която използва юлианския календар.
Църквата се отделя от Българската православна църква (БПЦ) през 1990 година, поради несъгласие с използването на новоюлианския календар в църковното богослужение, макар че сред някои от консервативните среди в БПЦ отдавна съществува недоволство от неговото приемане през 1968 година. Възниква като Триадицка епархия на старостилната Гръцката истинно-православна църква – така наречения Синод на противостоящите. В 1993 година Синодът на противостоящите дава автокефалия на църквата, която е оглавена от ръкоположения за триадицки епископ Фотий. От 2016 година Фотий носи титлата митрополит.
На 26 май (13 май стар стил) 2019 година митрополит Фотий Триадицки ръкополага за никополски епископ Виктор, който умира на 10 май 2021 година от усложнение от Коронавирусна болест 2019. На 28 август 2020 година е ръкоположен епископ Серафим Созополски, викарий на триадицкия митрополит.
От създаването си БПСЦ води дела за регистрацията й като деноминация. На 16 декември 2024 година Върховният касационен съд постановява вписването на Българската православна старостилна църква в регистъра на вероизповеданията. Това действие е прието от Българската православна църква като създаване на разкол. Политическите партии Възраждане, Българската социалистическа партия и Алтернатива за българско възраждане, се обявяват срещу регистрацията на БПСЦ. От Възраждане заявяват, че ще внесат промени в Закона за вероизповеданията, така че словосъчетанието „Българска православна църква“ да се използва само от БПЦ. След среща с патриарх Даниил, лидерът на ГЕРБ Бойко Борисов също заявява подкрепата си за БПЦ като „единствен изразител на православието в България“.
Свети синод на Българската православна църква

Светият синод е върховният управляващ орган на Българската православна църква, основан през 1870 година с учредяването на Българската екзархия. До 1914 година Светият синод заседава в Цариград, след това – в София. Заседава в пълен и намален състав, под председателството на българския екзарх, а от 1953 година на българския патриарх.
Предстоятели на Българската православна църква

Предстоятелят на Българската православна църква носи титлата „патриарх Български и митрополит Софийски“. От 2024 г. неин предстоятел е Негово Светейшество патриарх Даниил. Той е председател на Светия Синод в пълен и в намален състав.
Предстоятели на Българската православна църква
Димитър Попангелов (свещеник)

Димитър Попангелов е български свещеник от Късното Възраждане в Македония.
Роден е в драмското село Калапот. Работи като екзархийски енорийски свещеник. При освобождението на Кавала през Балканската война е назначен за архиерейски наместник в Кавала.
Димитър Икономов (свещеник)

Димитър (Поп) Георгиев Икономов или Стоянов, известен и като Рибнишкия поп и Димитрето, е български свещеник, просветен деец и революционер, участник в Кресненско-Разложкото въстание.
Икономов е роден през 1828 година в малешевската паланка Берово, тогава в Османската империя, днес в Северна Македония. Син е на иконом поп Георги Паланецки. Брат му Веселин Икономов е революционер от ВМОРО.
Димитър Икономов учи шивашкия занаят в Берово и работи като шивач гурбетчия из Каршияка. В 1841 година се опитва да открие българско училище в женския манастир „Свети Архангел Михаил“ в Берово, но наклеветен от гъркоманите е арестуван и затворен. Преселва се в мелнишкото село Горна Рибница, където се жени за чорбаджийска дъщеря и работи като шивач. Открива тайно килийно училище в Нуревата воденица на 10 май 1844 година. Две години по-късно към воденицата е направена специална училищна стая с вход от покрива. В училището си Димитър Икономов въвежда елементи от взаимноучителния метод. Напредналите учат часослова, псалтира и църковно пеене, а начинаещите само четене и писане. Всички учат история, смятане и шивачество. Училището бързо става известно в Мелнишката епархия и в него идват деца и отвъд Струма.
Димитър Икономов е ръкоположен за свещеник и става пръв настоятел на построената в 1849 година църква „Свети Атанасий“, като продължава да учителства. Непрекъснато е клеветен и затварян от властите. В 1857 година след интриги на владиката Дионисий Мелнишки е осъден на 4 години затвор. След освобождаването си бяга в Сърбия и в 1861 година постъпва в Първата българска легия на Георги Раковски. По-късно се завръща в Горна Рибница. През 1871 година е избран за председател на Мелнишката българска община.
Икономов участва в революционната подготовка в 1876 година. Арестуван е и получава смъртна присъда, заменена по-късно от доживотен затвор в Диарбекир. По пътя към Диарбекир Икономов успява да избяга.
След частичното Освобождение по време на Кресненско-Разложкото въстание Икономов е войвода на чета, която се сражава в областта Каршияк.
След въстанието емигрира в Свободна България и се заселва в Дупница. Тук служи като свещеник в черквата „Свети Никола“, в двора на която е погребан.
Георги Янев (свещеник)

Георги Янев е български свещеник от епохата на Възраждането.
Георги Янев е син на служилия като пръв свещеник в църквата „Свети Тодор Тирон“ на пиринското село Ощава отец Яне Тошев. Янев също е ръкоположен за свещеник и служи в Ощава заедно със свещеник Яне Костадинов откриват училище, в което двамата преподават. Училището е килийно, а по-късно става светско. След интриги на гръцкия силогос е заподозрян в революционна дейност от властите и е принуден да бяга в Горна Джумая, където става архиерейски наместник. Дъщеря му е омъжена за учителя и революционер Георги Корчев.
Никола Коцев (свещеник)

Никола Коцев е български свещеник, учител, участник в борбата за утвърждаване на Българската екзархия в Македония.
Никола Коцев е роден през 1882 година в големия български македонски град Щип, тогава в Османската империя. Завършва Българската духовна семинария в Цариград в 1904 година. Става учител в Петрич, където се жени за учителката петричанка Павлина (Паулина) Вардева, завършила Солунската девическа гимназия през учебната 1901/1902 година.
По-късно напуска Петрич и става свещеник. През април 1910 година е назначен за председател на Българската църковно-училищна община в Петрич. След една година е преместен за председател на Българската църковно-училищна община в Ресен, откъдето напуска след избухването на Балканската война.
Свещеник

Свещеникът (ж.р. свещенослужителка) е служител, който извършва обредите в определена религия.
Православно богослужение могат да извършват само лица от мъжки пол, надлежно подготвени, избрани, ръкоположени и поставени за това.
В православието има три степени на служение: епископска, презвитерска (свещеническа) и дяконска. Свещеникът има право да извършва богослужения и всички тайнства, освен тайнството ръкополагане. Свещеникът се нарича още йерей или презвитер (πρεσβυτερος – старейшина; така се назовава свещеника в посланията на апостол Павел). Издигането в сан свещеник се извършва от архиерея (епископа) чрез тайнството ръкополагане.
Свещениците, които водят светски живот и имат право да сключат брак, се отнасят към бялото духовенство. Монасите не могат да сключат брак и се отнасят към монашеското духовенство.
Обръщенията към свещениците от бялото духовенство, в зависимост от техния сан, са:
В индуизма свещенослужителите исторически са членове на кастата на брахманите. Свещениците са ръкополагани и преминават през обучение също така. Има два типа индуски свещеници – pujari и purohit-и. Pujari изпълняват ритуали в храм, докато pujari са често женени.
Purohit-ите от друга страна извършват ритуали извън храмовете, като в някои случаи purohit-ите могат да бъдат и pujari. И жени и мъже са ръкополагани като purohits и pujaris.
Свети Иван Рилски (Перник)

„Свети Иван Рилски“ е български православен храм в град Перник.
Строежът на църковната сграда, наричана още Минната църква, започва през 1910 година. Завършен е чак през 1920 година. Осветен е на 1 ноември в деня на свети Иван Рилски от епископ Варлаам Левкийски. Първият свещеник, служил в храма от 1920 до 1922 година е свещеник Михаил Панов Мангеин. Православният храм е изографисан от именитите български художници Никола Маринов и Дечко Узунов през 1937/1939 година. На 18 октомври 2009 година по решение на Светия синод на Българската православна църква храмът приема като дар от Рилския манастир частица от мощите на свети Иван Рилски.
Храм

Храм е термин от религията с различен обхват. В широк смисъл означава култово съоръжение – сграда, оборудвана и използвана специално за молитва и за други религиозни цели – проповед, богослужение, обреди и др. В древността мястото на храма се определя от жрец или авгур като местообитание на бог или богове и на него се строят постройки за религиозните обреди.
Формата и предназначението на храмовете варират, макар че общата им черта е, че се считат от вярващите за дом на едно или повече божества. Типично се извършват приношения на божеството или се извършват религиозни ритуали в негова чест, а за самото място се грижи група от духовници или жреци. Степента на достъп на вярващите до храма също варира; често някои части от него са достъпни единствено за свещениците. Например в Древна Гърция възникват светилища, в които отначало не е имало храмове. Те съдържат теменос (свещено място) и олтар за жертвоприношения, често са разположени около свещена горичка, пещера или извор. Издигането на сгради за съхранение на култовия образ на божеството датира от IX век пр. Хр. Обикновено храмът е основната сграда, заобиколена от прилежащия район, в който може да има и помощни постройки.
В тесния смисъл на думата храмът е самото място за извършване на молитви и проповеди, на богослужение и религиозни обреди. Така параклисът често се изключва от обхвата на понятието, тъй като не е пригоден за проповед. След утвърждаването на християнството думата „храм“ с нейната езическа конотация постепенно е заменена от църква и катедрала, макар в източното православие и други клонове все още да се използва, например „православен храм“. Терминът temple на английски и други езици означава само храмове, които не принадлежат към широко разпространени религии като християнството, исляма и юдаизма, за които в съответната религия сградата за молитва си има отделно име: в исляма – джамия, в юдаизма – синагоги (които не са храмове, единствено изключение е разрушеният Йерусалимски храм). Примери за такива сгради са езически, индуистки, будистки и др. храмове.
Самата дума 'templum' на латински датира от около VI век пр. Хр. и се отнася до римските места за поклонение. На праславянски „храмъ“ означава дом. Възможна е връзка с думата „харам“ (на арабски: حرم – забрана, забранено място, неприкосновен свят), която на български означава единствено харем.
Св. св. Петър и Павел (Сопот)

„Св. св. Петър и Павел“ е български православен храм в град Сопот, част от Пловдивската епархия на Българската православна църква.
Църквата се намира в непосредствена близост с девическия метох „Въведение Богородично“. Изградена е през 1846 година под ръководството на майстор строител Никола Троянов от Брацигово. По време на Руско-турската война храмът е опожарен. В 1879 година църквата е напълно възстановена. През 1935 г. архитект Александър Хр. Рашенов извършва конструктивно укрепване на сградата.
Църквата „Св. св. Петър и Павел“ е трикорабна с три апсиди и размери: 18 на 36 метра.
Православни храмове в България
Свети Димитър (Цариград)

„Свети Димитър“ е български православен храм в Истанбул, Турция, построен през 1919 – 1921 година при българското православно гробище в цариградския квартал Ферекьой.
Парите за построяването на църквата са дарени от българския търговец от Загоричани, Костурско Димитър Спиров, а иконите и стенописите са изрисувани от художника Пандо Сеферов – възпитаник на Софийското рисувално училище. Осветен е на 18 септември 1921 г., а на 23 януари 1922 г. в османския правителствен вестник „Таквим векайи“ е обнародвано султанско ираде (указ) с дата 8 януари същата година, утвърждаващо стремежа и обредната му дейност.
Храмът е наречен „Свети Димитър“ в прослава на небесния покровител на ктитора Димитър Спиров. Над притвора на църквата има надпис:
В притвора на храма вляво има красив скулптурен бюст на ктитора.
Димитър Ташев (свещеник)

Протойерей Димитър Ташев Дацев е български свещеник и революционер, деец на Вътрешната македоно-одринска революционна организация.
Роден е на 29 август 1887 година в македонския град Радовиш, тогава в Османската империя, днес в Северна Македония. Баща му Ташо Андонов Дацев е търговец и революционер от голям струмишки род, а майка му Вангелия Д. Ципушева е от Радовиш, дъщеря на възрожденеца Димитър Ципушев и сестра на революционера Коце Ципушев. Завършва II прогимназиален клас в Радовиш, след което от III клас започва да учи в Струмица. Митрополит Герасим Струмишки му осигурява стипендия за Цариградската българска семинария, която завършва с отличен успех. После със стипендия на Екзархията в 1910 година завършва Духовната академия в Киев, Русия, със степен кандидат на богословието.
Още в I курс на семинарията Ташев влиза във ВМОРО. Внася революционни вестници, а след Хуриета пренася кореспонденцията на Тодор Александров и Христо Матов, които организират Съюза на българските конституционни клубове. След завършването на Киевската акдемия в 1910 годна става учител в Сярското българско педагогическо училище. По време на изборите в 1912 година агитира за партията Свобода и споразумение, която е подкрепена от Екзархията. Няколко пъти е арестуван от младотурските власти.
При избухването на Балканската война в 1912 година е доброволец в Македоно-одринското опълчение в четата на Георги Занков и нестроева рота на 11 сярска дружина. Награден е с орден „За заслуга“
Емигрира в Плевен и е архиерейски наместник и председател на църковното настоятелство на църквата „Свети Николай“. Димитър Ташев е председател на местното македонско братство. През 1922 година основава местния клон на Илинденската организация. Делегат е на Радовишкото братство на панихида за Симеон Клинчарски провела се на Илинден 1923 година. През октомври 1924 година влиза в конфликт с централното ръководство на Илинденската организация, която го обвинява в пиянство, комар и разхищение на пари, които е събирал като архиерейски наместник и в крайна сметка е изключен от нея през 1926 година. Ръководството на ВМРО лично го призовава в писмо да се оттегли от македонските дела и да отиде в манастир.
В 1933 година Ташев участва в комисията на Великия македонски събор, изготвила деклакарцията на събора, в която се казва, че:
Димитър Ташев умира през 1966 г. на 79-годишна възраст.
Списък на депутатите в Учредителното събрание

В българската историческа наука са съществували и съществуват различни мнения относно списъка и броя на присъствалите депутати в Учредителното събрание на България, заседавало от 10 февруари до 16 април 1879 година в Търново. Причините за неясния брой народни представители са доста — загубена документация, получаването на мандат по два различни начина, замяната на лица с повече от един мандат, късното пристигане в Търново на вече избрани депутати и ранното напускане на събранието от други, грешки в изписването на имената.
Много български историци се позовават на числото 229. Този брой е посочен в списъка с депутати в първото издание на Дневниците на Търновската конституция от 1879 г., както и в изследването на изтъкнатите историци Елена Стателова и Зина Маркова по случай 100-годишнината от Търновската конституция.
По-ново изследване на проф. д.и.н. Милко Палангурски посочва, че е по-правилно да говорим за 230 български народни представители. Подписът на Костаки Маринович се вижда ясно под текста на Конституцията, макар неговото име да не фигурира в първоначалния списък с депутати.
Реално по време на заседанията присъстват различен брой народни представители. Не са запазени до днес присъствените списъци на депутатите за всяко отделно заседание или както са се наричали тогава - "нарочни книги".
От 230 български представители 117 взимат участие „по право“ – това са председатели на висшето духовенство, председатели на окръжни съдилища и други институции; 89 депутати са избрани от населението и 24 са назначени пряко от княз Дондуков-Корсаков като представители на различни общности в България и на няколко обществени организации – Рилския манастир, Одеското българско настоятелство, Виенското българско общество „Напредък“, Българското книжовно дружество и Кишиневското българско общество.
Списъкът на депутатите присъства в Протоколите на Учредителното народно събрание, отпечатани за пръв път въз основа на ръкописните дневници, в средата на 1879 г. в типографията на Любен Каравелов и Нестор Жейнов. През 2009 година издателството на Народната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“ преиздава фототипно тази книга.
В по-късното издание на Дневниците от 1911 година има някои противоречия с първото издание.
В работата на Учредителното събрание взема участие и Сергей Лукиянов – специален представител на княз Дондуков-Корсаков и автор на проекта за българска конституция. Неговият подпис стои заедно с подписите на 211 български депутати под текста на приетата конституция.
Списъкът по-долу е от Първото издание на Протоколите (ползвано е фототипното издание от 2009 г.), като донякъде е запазен оригиналният правопис и изписване на имената. По-надолу са посочени откритите грешки и неточности при имената.
(По право е бил избран и Негово Блаженство Йосиф I — екзарх български, но той не е взел участие в УС по лични убеждения)
Посочените по-долу лица не присъстват в списъка на първото издание на Дневниците от 1879 г., но присъстват в изданието от 1911 г.:
Виж статията Учредително събрание/Табло с портретите на депутатите