davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Oscar Wisting

Oscar Adolf Wisting (født 6. juni 1871 i Larvik, død 5. desember 1936 i Oslo) var en offiser i Marinen, oppdagelsesreisende og polarforsker. Han var sammen med Roald Amundsen den første som var på Sydpolen. Han ble også, sammen med Roald Amundsen, den første som hadde vært både på Sydpolen og Nordpolen da de med luftskipet «Norge» passerte Nordpolen i 1926.
Wisting deltok på Roald Amundsens ekspedisjon til Sydpolen fra 1910 til 1912. Han var med i kjernegruppen, «Sydpolpartiet», som nådde målet 14. desember 1911.
Han var mønstret som førstestyrmann på «Maud» gjennom Nordøstpassasjen 1918 til 1922. I tillegg hadde han ansvar for stuing av forsyninger og var kokk, bibliotekar, lege og proviantforvalter ombord på «Maud».
Amundsen gav Wisting denne attesten: «Jo verre det så ut, jo bedre likte han sig. Og gikk det på livet løs, var han først i sitt ess».
Amundsen gikk konkurs i 1925 og Wisting fikk ansvaret for å avvikle forretningene i Seattle, Washington, USA. Amundsen tok kontakt igjen og ba Wisting bli med på et nytt forsøk på å erobre Nordpolen luftveien. Wisting var derfor også med på den første overflyvning av Nordpolen ombord på luftskipet «Norge» i 1926. Roald Amundsen og Oscar Wisting var dermed de to første som var på begge polene.
Da Amundsen forsvant med «Latham» i 1928 var Wisting i Advent Bay. Han deltok i letingen gjennom fem resultatløse uker, før letingen ble innstilt.
I 1930 utgav han boken 16 år med Roald Amundsen.
Wisting deltok svært aktivt i forberedelsen til åpningen av Frammuseet på Bygdø i Oslo. Han var blitt 65 år, men klatret i riggen, pusset og stelte hver eneste dag. Han pleide å overnatte i sin gamle lugar da han jobbet ombord. Om morgenen 5. desember 1936, noen få dager før 25-årsjubileet for Sydpolferden, ble han funnet død i køya si ombord. Hjertet hadde sviktet.
Wisting var gift med Elise Marie Wisting fra Nøtterøy. De hadde fire sønner. Wisting ble begravet i Horten på statens bekostning den 12. desember 1936. Det er reist statuer av Wisting både i Larvik (se bilde) og i Horten. Statuen foran Kulturhuset 37 i Horten ble avduket på Wistings fødselsdag den 6. juni 1938.
Wisting ble i 1926 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs orden og samme år forfremmet til kommandør med stjerne «for fortjenstfull medvirkning til gjennemførelsen av Roald Amundsens nordpolsflygning i 1926.» Han ble også tildelt Sydpolsmedaljen, var offiser av Italias kroneorden og ridder av den franske Æreslegionen. Wisting mottok også Latham-medaljen.
I Stavanger er han hedret med Oscar Wistings gate på Saxemarka i Hillevåg bydel.
I kriminalromanene til Jørn Lier Horst forekommer politietterforsker William Wisting, en fiktiv etterkommer av Oscar Wisting.
Kommunestyre- og fylkestingsvalget 2011 for Senterpartiet

Kommunestyre- og fylkestingsvalget 2011 blei avholdt 12. september 2011. Denne delartikkelen omhandler valgresultatet for Senterpartiet.
Ved kommunevalget 2011 stilte Senterpartiet reine lister i 391 av de 429 kommunene. Det var dermed det partiet som hadde nest flest lister (etter Arbeiderpartiet med 418). Partiet fikk i alt 163 372 stemmer, det vil si 6,7 prosent av de avgitte stemmene. Dette er en nedgang på 1,2 prosentpoeng fra kommunevalget i 2007, men en framgang på 0,7 prosentpoeng fra stortingsvalget i 2009. Samla sett blei Senterpartiet det fjerde største partiet ved dette valget.
Det beste resultatet fikk Senterpartiet i Os i Hedmark med 63,2 prosent av stemmene. I ytterligere seks kommuner fikk partiet over 50 prosent: Rindal, Leka, Gratangen, Namdalseid, Jondal og Høylandet. I 14 kommuner til blei resultatet over 40 prosent.
Partiet fikk under 1 prosent av stemmene i 9 kommuner. Det svakeste resultatet kom i Oslo med 0,5 prosent.
Senterpartiet blei største parti i 61 kommuner og nest størst i 80. Partiet er minst i 29 av kommunene der det stilte liste.
Partiet fikk i alt 1 421 kommunestyremandater og er representantmessig landets tredje største parti. Senterpartiet blei ikke representert i 25 av kommunene der partiet stilte opp. Etter konstituering av kommunestyrene hadde Senterpartiet ordføreren i 87 kommuner og varaordføreren i 70 kommuner.
Senterpartiet var med på felleslister i følgende tolv kommuner:
Flere av disse listene fikk toppverv:
Tabellen under viser stemmetall og prosent for alle aktuelle kommuner. Kolonnen «rang» viser verdien 1 for kommuner der partiet var størst, verdien 2 der det var nest størst og så videre. Motsatt viser kolonnen «omv. rang» verdien 1 for kommuner der partiet var minst.
I kolonnen «ordfører» står navnet på ordføreren, dersom vedkommende er fra Senterpartiet, og tilsvarende i kolonnen «varaordfører». Opplysningene om mandattall gjelder ved valgoppgjøret, og om ordfører/varaordfører ved konstituering av kommunestyret. Endringer kan ha skjedd seinere i valgperioden.
Senterpartiet stilte liste til samtlige atten fylkesting. På landsbasis fikk partiet 6,3 prosent av stemmene, mot 6,7 ved det samtidige kommunevalget. Partiet var fjerde størst på landsbasis. Det var nest størst i Nord-Trøndelag og Sogn og Fjordane og tredje størst i Oppland og Hedmark. Størst var oppslutninga i Sogn og Fjordane (25,6 prosent) og minst i Akershus (3,0 prosent). Senterpartiet oppnådde representasjon i samtlige fylkesting. Partiet fikk to fylkesordførere og fire fylkesvaraordførere.
Senterpartiet stilte liste til tretten av Oslos femten bydelsutvalg (ikke Alna og Stovner). Resultatet var mellom 0,3 og 0,8 prosent – og ingen mandater.
Liste over ordførere i Norge 2011–2015

Liste over ordførere i Norge 2011–2015 er en sorterbar liste over norske ordførere med kommuneinformasjon for perioden 2011–2015. Listen inneholder opplysninger om de personer som ble valgt ved konstituerende møter høsten 2011. I en del tilfeller er den også oppdatert med endringer som er gjort etter dette.
Fenriskjeften

Fenriskjeften er en fjellformasjon i Drygalskifjella i Dronning Maud land i Antarktis. Ulvetanna, 2931 moh., er fjellformasjonens høyeste topp.
Området ble flyfotografert av den tyske antarktisekspedisjonen 1938–39 under ledelse av Alfred Ritscher og senere kartlagt basert på undersøkelser og flyfotografering utført av den norske antarktisekspedisjonen 1956–60.
I 1994 besteg en norsk ekspedisjon på tretten mann under ledelse av Ivar Tollefsen Fenriskjeften for første gang. Siden 1994 har det vært flere internasjonale klatreekspedisjoner i området. Blant fjellklatrere har Fenriskjeften rykte på seg for å være blant verdens mest utfordrende fjellformasjon for storveggklatring.
Trollslottet (Dronning Maud Land)

Trollslottet er et fjell i Orvinfjella i Dronning Maud Land. Det ligger fem kilometer nordvest for fjellet Kubus i den nordvestre delen av Filchnerfjella og består av flere prominente topper, hvorav de høyeste er Rakebosten (2737 moh.) og Rakekniven (2365 moh.).
Området ble fotografert fra fly av den tyske antarktisekspedisjonen 1938–39 under ledelse av Alfred Ritscher. Detaljert kartlegging ble utført av norske kartografer basert på undersøkelser og flyfotografering gjennomført under den norske antarktisekspedisjonen 1956–60.
Trollslottet ble besøkt av en norsk ekspedisjon i 1993/94 under ledelse av Ivar Tollefsen. Med på turen var maleren Vebjørn Sand, som hentet inspirasjon fra Trollslottet til flere av sine malerier fra Antarktis og til en stor utstilling ved Frognerseteren med ti 26 meter høye tårn trukket med hvit fiberduk.
Nuuk

Nuuk («neset») eller Godthåb (grønlandsk og dansk: Nuuk) er hovedstaden i det selvstyrte danske territoriet Grønland. Den tilhører fra 1. januar 2009 Sermersooq kommune. Byen ligger ved munningen av Godthåbsfjorden på Grønlands vestkyst, ca. 240 km syd for den nordlige polarsirkelen. Fjorden er en av verdens største og mest forgrenede fjorder, en av de største øyene der er Storø. Nuuk er det største kulturelle og økonomiske senteret på Grønland. De største byene som ligger nærmest hovedstaden er Iqaluit og St. John's i Canada og Reykjavík på Island.
I 2019 ble Charlotte Ludvigsen valgt til borgermester i Nuuk.
Området har en lang historie med befolkning. Området rundt Nuuk ble først befolket av det gamle paleo-eskimofolket fra saqqaqkulturen så langt tilbake som 2200 f.Kr. da de bodde i området rundt den nå forlatte bosetningen Qoornoq. I lang tid ble området okkupert av dorsetkulturen rundt den tidligere bosetningen Kangeq, men de forsvant fra Nuuk-distriktet før år 1000. Nuuk-området ble senere bebodd av vikingoppdagere i det 10. århundre, og kort tid etterpå av inuitter. Inuitter og nordmenn levde begge sammen i dette området fra ca. år 1000 til nordmennene forsvant av usikre årsaker i det 15. århundre.
Byen ble grunnlagt som festningen Godt-Haab i 1728 av den kongelig guvernør Claus Paarss, da han flyttet misjonæren og kjøpmannen Hans Egedes tidligere Haabets Koloni fra øya Kangeq til fastlandet. Grønland var på denne tiden en norsk koloni, og Norge var i sin tur en del av Danmark-Norge, men kolonien ikke hadde hatt kontakt i over tre århundre. Paarss' kolonister bestod av soldater, forbrytere og prostituerte og de fleste døde innen det første året av skjørbuk og andre sykdommer. I 1733 og 1734 drepte en koppe-epidemi det meste av den innfødte befolkningen, samt Egedes egen kone. Hans Egede reiste tilbake til Danmark i 1736 etter 15 år på Grønland og etterlot sin sønn Poul for å fortsette sitt arbeide. Ved oppløsningen av Danmark-Norge etter Napoleonskrigene ble byen sammen med resten av Grønland en del av Danmark. Godthaab ble sete for regjeringen for den danske kolonien Syd-Grønland, mens Godhavn (nå Qeqertarsuaq) var hovedstad i Nord-Grønland frem til 1940 da administrasjonen ble samlet i Godthaab.
Etter at Fridtjof Nansen og de andre i ekspedisjonen hans hadde krysset Grønland på ski i 1888, ankom de Godthåb. De kom hit 3. oktober, og måtte overvintre her siden den siste båten før vinteren hadde gått. Denne tiden bodde de sammen med inuittene og brukte tiden bl.a. til å studere deres levesett.
Byens borgermester var fram til 2007 Agnethe Davidsen. I 2008 ble Nikolaj Heinrich borgermester. Deretter var Asii Chemnitz Narup borgermester i ti år, før Charlotte Ludvigsen ble valgt til ny borgermester i juni 2019.
Klimaet er lavarktisk med en gjennomsnittstemperatur på syv grader i juli og minus åtte i januar.
Den 1. januar 2005 hadde byen 15 501 innbyggere, som inkluderer både inuitter og dansker, samt personer av inuittisk opprinnelse med dansk som morsmål. Da Grønland fikk selvstyre i 1979, ble navnet Nuuk tatt i bruk av kommunen. Språkrådet anser både Nuuk og Godthåb som anbefalt i bruk på norsk.
Rebekkaleiren Polarsirkelen

Rebekkaleiren Polarsirkelen ble grunnlagt den 30. april 1988 i Bodø som rebekkaleir nr 13 i Den Norske Odd Fellow Ordenen.
Dens leirdistriktet omfatter rebekkalogene Providentia, Konkylie og Sildre i Bodø, rebekkalogen Fjellbrud i Glomfjord og rebekkalogen Louise i Fauske.
Leiren deler ordenshus med rebekkalogene Providentia, Konkylie og Sildre, begge Odd Fellow-leirene i Bodø, og Odd Fellow-logene Landego, Morild, Bodin, Stella Nova, Elias Blix og Børrvasstind.
Mørketid

Mørketid er et naturfenomen som inntrer om vinteren, og bare noe nord for den nordlige polarsirkelen og tilsvarende syd for den sydlige polarsirkelen. I praksis er det områdene i Arktis som dette har betydning for menneskeheten, ettersom det ikke bor folk naturlig syd for den sydlige polarsirkelen (kun på forskningsstasjoner i Antarktis). I denne perioden av året går Solens bane i sin helhet under horisonten, selv når den er på sitt høyeste (ca. midt på dagen). Mørketiden har kortest varighet ved polarsirklene, øker i lengde mot de respektive polene og er på sitt lengste på selve polpunktene, der varigheten er nesten seks måneder.
Det er en utbredt oppfatning at polarsirklene, som ligger på 66°33′50″ danner grensene for mørketid og tilsvarende for perioden med midnattssol. På grunn av lysbrytningen i Jordens atmosfære, blir sollyset avbøyd («bøyd nedover») på sin vei gjennom luftlagene og tilsynelatende løftes solen høyere på himmelen. Som en følge av dette fenomenet flyttes grensen for mørketiden nordover (og tilsvarende sydover på den sydlige halvkule) med omkring 0,5°.
Av denne grunn har Bodø på 67°16', som ligger 78 km nord for polarsirkelen, ikke virkelig (astronomisk) mørketid ettersom solranden så vidt kommer over horisonten selv ved vintersolverv. Et av de nordligste stedene i Norge som ikke har virkelig mørketid er Landegode på 67°23, hvilket er 91 km nord for polarsirkelen. Blant de sydligste stedene som har virkelig mørketid er Røst på 67°31', hvor mørketiden varer fra 16. til 27. desember. Avstanden til polarsirkelen er 106 km. Alle disse stedene har fri sikt mot syd, så det er mulig å få dette bekreftet med solobservasjoner.
Datoene i tabellen angir når solen ikke kommer over horisonten, såkalt astronomisk mørketid. Ettersom dette forutsetter fri sikt mot syd, varer i praksis mørketiden lenger de fleste steder, ettersom fjell i syd sperrer for solen når den står lavt på himmelen. Dette kan også være tilfelle langt syd for polarsirkelen på steder der det er høye fjell mot syd. Blant annet oppleves det som mørketid i Rjukan som ligger på 59°53' (samme breddegrad som Oslo) fra september til mars på grunn av fjellene i den trange Vestfjorddalen.
På grunn av skumringseffekten innebærer mørketid imidlertid ikke nødvendigvis at det er «bekmørkt» 24 timer av døgnet, på samme måte som det ellers er skumringstimen før soloppgang og etter at solen går ned ellers i året. De døgn i mørketiden da solen ikke kommer høyere enn 6° under horisonten og man derfor ikke har tussmørke, kalles polarnetter. Grensen for polarnatt ligger på ca 72°34', så man må så langt nord som til Bjørnøya eller Svalbard for å oppleve dette i Norge.
Amundsen–Scott-basen

Amundsen–Scott-basen er en amerikansk forskningsstasjon på Sydpolen, oppkalt etter polfarerne Roald Amundsen og Robert Falcon Scott.
Den ble opprettet i november 1956 i forbindelse med Det internasjonale geofysiske året (IGY) i 1957. Den har vært i kontinuerlig bruk siden, og drives av United States Antarctic Program.
For tiden ligger den ca. 100 meter fra den geografiske sydpolen. Fordi den ligger på en isbre, beveger den seg omtrent 10 meter pr år relativt til sørpolpunktet.
I sommersesongen er stasjonen bemannet med i overkant av 200 personer. De fleste forlater basen i januar-februar. I 2005 overvintret 86 personer. Vinterkontingenten er isolert fra midten av februar til slutten av oktober og består hovedsakelig av støttepersonell samt noen få forskere.
Forskning ved stasjonen omfatter blant annet glasiologi, geofysikk, meteorologi, astronomi, astrofysikk og biomedisinske studier. Sørpolteleskopet benyttes for å kartlegge galaksehoper. I desember 2010 stod IceCube (IceCube Neutrino Observatory), et teleskop konstruert for å detektere nøytrinoer, ferdig ved basen.
Vrangeløya

Vrangeløya (о́стров Вра́нгеля, Ostrov Vrangelja, er en øy i Nordishavet utenfor det sibirske fastlands nordøstlige kyst i Tsjukotka autonome distrikt i Russland. 180°-meridianen går tvers over øya. Datolinjen er forskjøvet mot øst for å unngå å krysse Vrangeløya og Tsjuktjsi-halvøya på fastlandet. Øya er 7 608 km² stor og 125 km lang på det bredeste. Høyeste punkt heter Sovjetskaja-fjellet, 1 096 moh.. På grunn av det rike dyrelivet og et endemisk plantesamfunn er øya plassert på UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder.
Hovedbosettingen Usjakovskoje ligger midt på sørkysten. På 1960-tallet ble en ny bosetting kalt Zvëzdnij anlagt sammen med en ny flyplass for militær anvendelse. Flyplassen og bosettingen ble forlatt på 1970-tallet.
I Sovjet-tiden ble øya tildels benyttet som gulag. Det ble drevet krystaller fra en gruve ved Khrustalnyi rotsej («Krystallbekken») midt på øya.
En militær radar ble anlagt på sydøstkysten ved Kapp Hawaii, men forlatt i 1992.
Nåværende befolkning er antatt omkring 100 mennesker.
I siste istid hadde øya en mammutart som var mindre i størrelse enn den vanligste. Det er påvist at disse overlevde så sent som til 1700 f.Kr., 6000 år senere enn noen annen kjent mammutpopulasjon. Dette sammenfaller i tid med sporene etter den tidligste bosettingen, men det er ikke påvist jakt på mammut.
Øya er oppkalt etter Ferdinand von Wrangel, som lette etter den i 1820-årene etter at han hadde fått høre om dem fra tsjuktsjerne. Han fant den ikke, men ble likevel kreditert av den amerikanske hvalfangstkapteinen Thomas Long som ga navnet i 1867.
Den første moderne landstigning skjedde 12. august 1881, av en amerikansk ekspedisjon som erklærte USAs overherredømme. Naturhistorikeren John Muir deltok i ekspedisjonen, og publiserte den første naturbeskrivelsen.
Den første russiske landstigningen fulgte i 1911, og i 1914 strandet de overlevende etter en kanadisk arktisk ekspedisjon under ledelse av Vilhjalmur Stefansson der, med et ufrivillig opphold på ni måneder. Stefansson ledet en ny ekspedisjon dit i 1921, og etterlot fem nybyggere i et forsøk på å forberede kanadisk overhøyhet. Den siste overlevende av nybyggerne, inuitten Ada Blackjack, ble reddet to år senere, og ble erstattet av en gruppe på tretten nybyggere. Sovjetiske myndigheter fjernet amerikanerne fra øya i 1924, og opprettet den nåværende bosettingen med 55 innbyggere.
Tsar-Russland erklærte rikets suverenitet over øya i 1916, bekreftet av Sovjetunionens regjering i 1926.
Vrangeløya er preget av permafrost. Dyrelivet består av isbjørner, moskusfe, reinsdyr, hvalross, seler, lemen (Dycrostonix groenlandicus og Lemmus portenkoi), rev (Alopex Lagopus), jerv og ulv. Om sommeren utgjør Vrangeløya et viktig hekkeområde for mange fuglearter.
Tamrein ble satt ut første gang i 1948. Reinbestanden er senere regulert til omkring 1000 dyr. Moskusfeet ble introdusert i 1975, og bestanden har vokst fra opprinnelig 20 individer til mer enn 200. Ulvebestanden ble utryddet på 1970-tallet for å beskytte den senere nedlagte reindriften, og igjen i 1983 til beskyttelse av moskusfeet, men ulv ble på nytt observert i 2002.
Roald Amundsen videregående skole

Roald Amundsen videregående skole ble etablert som Oppegård Gymnas i 1970 og leide lokaler i Ingieråsen skole fram til 1975. I august samme år flyttet skolen inn i nye lokaler på Sofiemyråsen.
5. desember 2011, dagen etter 100-årsmarkeringen for Roald Amundsens ekspedisjon til sydpolen, vedtok fylkestinget forslaget om å endre skolens navn fra Oppegård videregående skole til Roald Amundsen videregående skole. Navnet trådte offisielt i kraft 1. august 2012.
Skolen har følgende tilbud:
Go-Go Gorilla

Go-Go Gorilla er et rockeband fra Oslo dannet i 1990 av Tom Dyring (gitar), Asle Dal (trommer), Geir Emanuelsen (bass), Alex Rosén (vokal), Roger Buvik (munnspill) og Jakob Hemre (gitar). Buvik og Hemre forlot bandet etter kort tid.
Bandet fikk platekontrakt med Sonet Norsk Grammofon i 1991. Alex Rosén ble på samme tid headhuntet som stuntjournalist til ungdomsprogrammet U, der han skapte stor oppmerksomhet – noe også bandet fikk merke i form av et formidabelt singelsalg og utsolgte hus. Singelen «Mother Porno» solgte til dobbel platinaplate (20 000 eksemplarer). Albumet Stuck (1992), som ble gjenstand for debatt på grunn av coverbildet av en korsfestet Alex Rosén, solgte omtrent 23 000 eksemplarer. I etterkant av plateutgivelsen overtok Palle Krüger på trommer etter Asle Dal.
Go-Go Gorilla ble oppløst i 1993.
23. november 2023 annonserte Go-Go Gorilla comeback til festivalen Tons of Rock 2024, med Dal tilbake på trommer mens Dyring var erstattet av to nye gitarister, Espen Strøm og Kenneth Amundsen.
Singlene «Tony Lupo» og «Nunchaku Collection» ble utgitt i 2024.
Alex Rosén har i ettertid hatt flere programlederoppdrag, vært komiker, foredragsholder og forfatter i tillegg til engasjement i forskjellige bandprosjekter, blant andre Highrollers.
Tom Dyring har skapt karriere som naturfotograf og gitt ut flere fotobøker.
Asle Dal deltok på Norske Gutter-singelen «I'm the Eggman» sammen med Harald Thune, Ulf Knudtsen, Ivar Eidem, Kjartan Kristiansen og Livio Aiello.
Geir Emanuelsen har spilt i flere band etter Go-Go Gorilla, blant andre Dixie Ramblers, Howlin' Pimp-O-Negros og The Beat Tornados.
Ann-Mari Tollefsen

Ann-Mari Tollefsen-Amundsen (tidligere Ann-Mari Tollefsen; født 16. august 1957) er en norsk tidligere skøyteløper og sykkelrytter. Hun representerte Drammens Skøiteklub på skøyter.
Tollefsen vant NM på skøyter, sprint i 1980. Hun tok sølv i 1979 og bronse i 1981 både i NM på skøyter, sprint og NM på skøyter, allround. Hun kom på 24.-plass i VM på skøyter, sprint i 1979, og på 18.-plass i EM på skøyter 1981, damer. Hun deltok også i VM sprint i West Allis i 1980 og VM allround Sainte-Foy (Quebec), Canada i 1981, der hun fikk 20.-plass.
13.-plass er det beste enkeltresultat i internasjonale mesterskap, det fikk hun på 1 000 meter i Allround-VM 1981.
I senior NM i landeveissykling fikk Tollefsen sølv i 1974.
Ronnie Romero

Ronnie Romero (født 20. november 1981 i Chile) er en chilensk sanger, låtskriver og musiker. Han er vokalist i Lords Of Black, Rainbow, MSG og Intelligent Music Project. Romero har spilt inn 2020 (2020) med Vandenberg og Immortal (2021) med MSG. Romero opptrådte på Gjerdrum i 2017 sammen med Gus G., John Levén, og Anders Johansson med prosjektet Allegiance of Rock.
Liste over broer i Norge etter lengde

Liste over broer i Norge etter lengde omfatter broer i Norge med lengde (full lengde over sjø eller land) på minst 400 meter.
I alt er det i Norge ca. 16 700 broer på riks- og fylkesveiene og nesten 6000 broer på kommunale veier. Med noen unntak har de fleste av de lengste broene i landet blitt bygd etter 1970. Fergestrekninger over sund og fjorder er i stor grad blitt erstattet av broer. Siden tidlig i 1980-årene har imidlertid undersjøiske tunneler flere ganger blitt valgt til fordel for broer ved kryssinger av fjorder og sund.
De norske broene med de lengste brospennene er bygget som hengebroer og skråkabelbroer. Landets lengste bro, Drammensbrua, er en kassebro. Det er også to lange flytebroer i Norge: Nordhordlandsbrua (delvis flytebro og skråkabelbro) og Bergsøysundbrua. Lengden på brospenn har økt etter hvert som brobyggeteknikken er blitt bedre. Et stort antall av de norske broene er fritt frambygg-broer.
Mange av broene er blitt finansiert med bompenger. Dette gjelder blant annet Nye Svinesundsbroen, Drammensbrua, Askøybrua, Nordhordlandsbrua, Hardangerbrua, Helgelandsbrua, Vesterålsbruene (Hadselbrua, Sortlandsbrua og Andøybrua), Gjemnessundbrua og Bergsøysundbrua (Krifast), Stordabrua og Bømlabrua (Trekantsambandet), Osterøybrua og Hålogalandsbrua.
Listen kan sorteres for hver av kolonnene, altså etter navn, lengde, største spenn, åpningsår, veinummer, fylke eller kommune.
Listen kan sorteres for hver av kolonnene, altså etter navn, lengde, største spenn, åpningsår, jernbane, fylke eller kommune.
Aulestad

Aulestad er en gård og et museum i Gausdal som i en årrekke var Karoline og Bjørnstjerne Bjørnsons hjem. Aulestad er åpent for publikum i sommerhalvåret.
Gården ble kjøpt av Bjørnstjerne Bjørnson i 1874 mens han oppholdt seg i Roma. Bjørnson nektet å betale skatt for Aulestad fordi han mente gården var «gammelt munkegods», fritatt for skatt. Den saken tapte han i retten.
Hovedbygningen på gården er fredet og innkjøpt som nasjonaleiendom etter en landsinnsamling i 1922. Som museum ble den lagt til de Sandvigske Samlinger på Lillehammer ved Karoline Bjørnsons død i 1934.
Aulestad er en del av Stiftelsen Lillehammer museum, sammen med Maihaugen, Postmuseet, Bjerkebæk, Norges Olympiske Museum og Lillehammer Kunstmuseum.
Museet ble stengt i en kort periode fra 2008 mens restaurering pågikk. Hovedbygningen, låven og Folkestua gjennomgikk i denne perioden restaurering grunnet råte. Det ble avsatt en egen post på statsbudsjettet til dette omfattende prosjektet. Bygningene og anlegget sto ferdig restaurert til 100-årsmarkeringen av Bjørnstjerne Bjørnsons bortgang i 2010. Hele anlegget med alle 6 bygninger er foreslått fredet.
Gården ble en tid drevet av den yngste sønnen, NS-politikeren Erling Bjørnson (1868-1959). Erling var ivrig tilhenger av den tyske nasjonalsosialismen. Datteren Aslaug var kretsleder i Sør-Gudbrandsdalen for NS kvinneorganisasjon. Med Aulestad som base organiserte Erling propagandavirksomhet i form av møter, radioforedrag og artikler distribuert gjennom NTB. Erling brukte farens prestisje i sin propaganda for nazismen. Erlings datter Else Bjørnson ble i 1935 bestyrer for museet på Aulestad og videreførte denne oppgaven etter krigen som konservator til 1964. Elses bok om Aulestad (utgitt i 1957 med forord av Francis Bull) nevner ikke familiens og stedets tilknytning til NS og nazismen.
Cecilie Skog

Cecilie Skog (født 1974) er en norsk fjellklatrer og ekspedisjonsfarer kjent for sine turer til Mount Everest, K2, Sydpolen og Nordpolen. Hun ble den første kvinne som nådde disse «tre polene» og Seven Summits. Hun er forfatter av flere bøker.
Skog er utdannet sykepleier og har studier i friluftsliv ved Høgskulen i Volda. Hun har flere års erfaring som fjellfører i Sunnmørsalpene, brefører i Briksdalen og breinstruktør for Den Norske Turistforening. Hun ble den første kvinne som fullførte Seven Summits, i tillegg til «de tre poler». Hun ble den andre norske kvinnen til å bestige Mount Everest (2004) og den tiende kvinne i verden som nådde toppen av K2 (2008).
Cecilie Skog har gitt ut flere bøker om friluftsliv og klatring: Cecilie Skog og de tre polene (2006), Til Rolf – tusen fine turer og én trist (2009), Antarktis, 71 dager – 1800 kilometer og én million tanker (2011) og Et friluftsliv (2014). I 2021 ga hun ut barneboka Kom, bli med ut.
Hun har også deltatt i TV-programmer. Blant annet i reiseprogrammer som Drømmeturen (2013–2014) på NRK, Tjukken og Lillemor (2015), med Truls Svendsen, på TV 2 og Familiefryd (2016) på NRK. I 2010 var hun deltaker i TV 2s Skal vi danse.
Skog var gift med fjellklatrer Rolf Bae frem til han omkom under en klatreekspedisjon i K2 i 2008. Hun var selv med på ekspedisjonen.
Fra 2014 til 2019 var hun samboer med Aleksander Gamme. De har to døtre sammen.
Ralph Høibakk

Ralph Høibakk (født 14. juli 1937 på Rjukan) er en norsk sivilingeniør utdannet ved Norges tekniske høgskole i Trondheim 1962, avdeling for teknisk fysikk. I en alder av 79 år tok han doktorgraden i matematikk ved Universitetet i Tromsø, med professor Dag Lukkassen som hovedveileder. Han er en profilert næringslivsleder og fjellklatrer. Ralph Høibakk er en av de mest markante skikkelsene i norsk klatrehistorie med en rekke ekspedisjoner, førstebestigninger og bestigninger bak seg.
Sammen med Arne Randers Heen utførte han i 1958 førstebestigning av Trollryggen i Romsdalen. Dette var den første norske ruten hvor fjellklatrere måtte overnatte i veggen. Trollryggen er med sine 3,5 km fremdeles Europas lengste klatrerute. Han har også foretatt den første vinterbestigning av Stetind i Tysfjord. Videre var han deltager i den norske Himalayaekspedisjonen i 1964 og besteg Tirich Mirs østtopp (7 692m) den 25. juli 1964 sammen med Anders Opdal. I 1985 var han også med i den første norske ekspedisjonen som besteg Mount Everest (8 848m), og i 1988 besteg han Mt. Vinson i Antarktis.
Han har fulgt i Nansens fotspor over Grønlandsisen og vært på Sydpolen (Den norske sydpolekspedisjonen 1990) hvor han realiserte Ernest Shackletons drøm om å krysse Antarktis fra kyst (Berkner Island) til kyst for egen kraft. Han er, sammen med bl.a. Arne Næss jr., Cecilie Skog og Randi Skaug en av få nordmenn som har fullført "The Seven Summits", dvs. besteget det høyeste fjell på hvert av de syv kontinenter. Noen av dem har han besteget to ganger. I 1995 besteg han Drangnag-Ri (6 801m) i Nepal i nærheten av Mount Everest.
Ralph Høibakk er professor II ved sivilingeniørstudiet i Narvik og foreleser i teknologiledelse. Han grunnla NorData og var senere administrerende direktør i Tandberg Data A/S. Han er en etterspurt styrerepresentant og har sittet i en rekke styrer. I flere av dem som styreformann, bla. i Triad, Farmagon A/S, Tandberg Television.
Eier i firmaet Høibakk Invest AS.
Ralph Høibakk har skrevet to bøker:
Gennady Olonkin

Gennady Nikitich Olonkin (Russian: Геннадий Никитич Олонкин, Norwegian: Gennadij Nikititsj Olonkin) (September 10, 1898 – September 15, 1960) was a Russian-Norwegian polar explorer, telegraphist and radio operator.
Gennady Nikitich Olonkin was born in the Arkhangelsk Governorate of the Russian Empire. Olonkin was the only son among twelve children of a Norwegian mother and a Russian father.
From 1918 to 1925, he was a telegraph and radio operator as well as mechanic on the polar ship Maud, led by Roald Amundsen. In 1926, Olonkin took part in the first part of the Amundsen-Ellsworth 1926 Transpolar Flight with the airship Norge from Rome to Svalbard providing radio contact with the different ground control stations.
In 1926 he was honored as a Knight of the Order of St. Olav. Olonkin acquired Norwegian citizenship and worked at the Norwegian Meteorological Institute. He served on Jan Mayen in the years 1928–1929, 1930–1931, 1933–1934, and 1935–1936. From 1958 he worked in conjunction with an expansion of a LORAN station (NATO) on Jan Mayen.
Gennadij Olonkin was married and had one son and two daughters. He died during 1960 in Tromsø, Norway. Both Cape Olonkin and Olonkinbyen on the island of Jan Mayen have been named in his honor.
War Cross (Norway)

The War Cross with Sword (Norwegian Bokmål: Krigskorset med sverd, Norwegian Nynorsk: Krigskrossen med sverd) is the highest ranking Norwegian gallantry decoration. It is awarded for extraordinary brave actions or extraordinary leadership during combat. A recipient deemed worthy of additional citations will receive up to an additional two swords on the medal ribbon in addition to the "standard" single sword. Additional citations are rare: Gunnar Sønsteby is the only person to have received the War Cross with three swords (more appropriately known as "War Cross with sword and two swords").
The medal was established on 23 May 1941 by royal resolution of King Haakon VII, who was in London with the government in exile due to the German occupation of Norway. At that time, "royal" awards were made (to members of the British Royal family for example) and awards could be made for meritorious activities not associated with combat (extraordinary achievements or contributions for Norway's cause and war effort): these were made without the sword. The statutes were amended on 18 May 1945, restricting awards to the actions of military personnel in combat situations, thus all subsequent decorations would to be "with sword". At the same time, Haakon VII's Freedom Cross was established to replace the War Cross for civilian achievements.
Awards of the War Cross ceased in 1949, but on 26 June 2009 the statutes were again revised to permit awards for actions after 1945.
In 2022, the Norwegian Armed Forces commissioned Marcus Paus to write a major work to tell the stories of the War Cross recipients. The Armed Forces said the idea is that the work will be a major "identity-building and unifying" work for the armed forces.
Since its inception, the War Cross has been awarded to 126 non-Norwegians. These awards were mostly for actions during the Norwegian Campaign of 1940.
The number of recipients from various nations:
Gazetted 11 August 1942 while serving with the British Army:
Recipients of the War Cross are ranked 33 in the national Norwegian order of precedence, after bearers of Royal Norwegian Order of St. Olav with collar and before recipients of the Medal for Outstanding Civic Achievement.
If not stated otherwise, all recipients were soldiers of the Polish Independent Highland Brigade (Samodzielna Brygada Strzelcow Podhalanskich), awarded 1942.
All the awards were made in 1942, unless stated:
Royal Family:
Royal Navy: Gazetted 13 October 1942
Gazetted 23 March 1943:
Other
Royal Marines: Gazetted 13 October 1942
Army: Gazetted 11 August 1942
Royal Air Force: Gazetted 6 October 1942
Gazetted 18 December 1942:
1943 Additions:
Liv Arnesen

Liv Ragnheim Arnesen (born June 1, 1953) is a Norwegian educator, cross-country skier, adventurer, guide, and motivational speaker. Arnesen led the first unsupported women’s crossing of the Greenland Ice Cap in 1992. In 1994, she made international headlines becoming the first woman in the world to ski solo and unsupported to the South Pole. – a 50-day expedition of 745 miles (1,200 km).
Arnesen grew up in Bærum, Norway on the outskirts of Oslo where at an early age, her parents immersed her in their passions: cross-country skiing and polar history. At an early age, Arnesen acquired her taste for the great wide open spaces while spending winters and Easter holidays in the Norwegian mountains. Her love of athletics and the outdoors eventually led Arnesen to compete in orienteering and cross-country skiing, as well as to coach high school students in advanced-level cross-country skiing. At the age of 9, Liv read about Roald Amundsen’s expedition to the South Pole.
In 1992, Liv took part in a team which became the first all-woman team to make an unsupported crossing of the Greenland icecap.
In her book Good Girls do not Ski to the South Pole, Liv details her first solo-encounter with the Antarctic. Without support, Liv skied 745 miles and reached the South Pole in 50 days.
In 1996, Arnesen attempted to reach the top of Mount Everest but had to retreat as she developed incipient high altitude cerebral edema.
Arnesen and American polar explorer Ann Bancroft become the first women in history to sail and ski across Antarctica’s landmass — completing a 94-day, 1,717-mile (2,747 km) trek.
In 2005, following 2 years of preparation, Arnesen and Bancroft embarked on an attempt to make history as the first women to ski across the Arctic Ocean. Due to bureaucracy, all Arctic expeditions of 2005 were forced to evacuate the Arctic Ocean and forgo their efforts.
On March 12, the BAE team was forced to abandon Arctic Ocean 2007, a 530-mile (853-kilometer) unsupported trek to the North Pole. Bancroft and Arnesen hoped to use their expedition to teach children around the world about climate change, but spring temperatures stymied the effort.
In 2010, Arnesen and Bancroft were planning an international expedition of women to the South Pole. One of the goals of the expedition was to reach the global audience of millions of schoolchildren, already following their exploits thanks to past expeditions, with insight and awareness about the freshwater crisis.
Arnesen is a motivational speaker for corporations, schools, and non-profit organizations.
Estrada de Chão

João Bosco & Vinícius e Seus Ídolos - Estrada de Chão é o quinto álbum de estúdio da dupla sertaneja brasileira João Bosco & Vinícius. Lançado no dia 19 de maio de 2015 pela Universal Music, o disco foi produzido por Dudu Borges, César Augusto e Ed Junior. A direção geral ficou por conta de João Bosco, Vinícius e Euler Coelho. Responsável pelo projeto gráfico Jorge Zen, fotografia de Gustavo H. O álbum contém 16 faixas, entre elas a inédita "Amiga Linda", primeiro single do álbum que ficou como faixa bônus. O álbum teve mais de 40 mil cópias vendidas e foi certificado com disco de ouro.
O repertório de Estrada de Chão segue a pegada dos shows de início de carreira. Entretanto, traz 13 participações mais que especiais que qualificam ainda mais o disco. Foram três anos de produção do novo CD que reúne grandes clássicos da música sertaneja. São clássicos que a dupla tocava em barzinhos no início de carreira, após serem proibidos de participares dos festivais de Coxim (RS) e região, por ocasião dos vários prêmios que já haviam conquistado precocemente.
A dupla revelou que Chitãozinho e Xororó e Zezé Di Camargo foram os principais apoiadores do projeto, que toparam participar no mesmo em que foram convidados. "O apoio destes dois nomes consagrados da música sertaneja nos deixou mais seguro em dar andamento ao projeto, que desde o início pretendia reunir os interpretes originais das canções regravadas." revelou Vinícius.
Chão de Meninos

Chão de Meninos é uma localidade do Município de Sintra situada imediatamente a leste de São Pedro de Penaferrim e a sul da Portela de Sintra. Adquire relevância por se situar na confluência da EN9 e EN247, facilitando o acesso às localidades a sul da freguesia e de Alcabideche, IC19 e também à vila de Sintra, respetivamente.
Carroça

Carroça é um meio de transporte que antecede o advento dos veículos a vapor. Movida por tração humana ou animal, a carroça era o meio de transporte mais utilizado para os deslocamentos de carga de um lugar a outro. Hoje em dia, é pouco comum o uso de carroças no trânsito de grandes centros urbanos, sendo até chamadas de "charretes". As carroças são utilizadas mais frequentemente no meio rural.
No meio rural, os principais animais usados como tração são cavalos, burros, bois e jegues.
Podem-se encontrar carroças com tração humana nos grandes centros, utilizadas para o transporte de material reciclável, ou para venda. Algumas cidades brasileiras, como Santos, possuem normas para este tipo de transporte. No sul de Moçambique, estas carroças são os "tchova" (que significa empurrar em xiChangana).
Também se encontra o modelo de carroças com tração animal na região de Irati no Paraná; este modelo é o modelo eslavo, que é o mais utilizado para garantir a produção dos colonizadores eslavos (poloneses, ucranianos).
Hoje em dia, as carroças para transporte de pessoas, vulgarmente chamadas charretes, são utilizadas para a realização de passeios, designadamente em zonas turísticas.
Ultimamente, em muitas cidades brasileiras, tem aumentado o número desse veículo para transporte de carga e remoção de entulho (inclusive em São Paulo), principalmente em algumas cidades do interior (veja o caso de São José do Rio Preto); sendo que em algumas tem sido usado até para transporte de pessoas.
Em muitas cidades do interior de São Paulo ainda há "pontos de carroça" (aluguel de carroça) para esse tipo de serviço devidamente registrados nas prefeituras locais. Os chamados "carroceiros" estão em cidades como São José do Rio Preto, Araraquara, São Carlos, Piracicaba, Limeira, Jaú, Bauru, Paraty, Santos entre outras, possuem esse serviço regulamentado, inclusive com os devidos cuidados aos animais usados no serviço.
Amu Dária

O Amu Dária ou Amudária (tadjique: Амударё, Amudaryo; persa: آمودریا‎, Âmudaryâ; uzbeque: Amudaryo; "dária" significa "mar" ou "grande rio") é o rio mais extenso da Ásia Central, formado pela junção dos rios Vakhsh e Panj. Muitos dos habitantes da região, bem como a maior parte dos escritos medievais islâmicos, referem-se ao Amu Dária como Jayhoun (جيحون), nome dado a um dos quatro rios do Paraíso. O rio é navegável por mais de 1450 km, e sua extensão total é de 2400 km.
Na Antiguidade Clássica, o rio era conhecido em grego como Oxo (Oxus ou Oxos) e em árabe como Jayhun ou Gihun.
Uma fonte do Amu Dária é o rio Pamir, que, a partir do Lago Zorkul, corre na direção leste até Ishtragh, onde passa a fluir na direção norte e, posteriormente, leste-noroeste através do Indocuche, com o nome de Panj, de modo a formar a fronteira do Afeganistão com o Tajiquistão, depois com o Uzbequistão por cerca de 200 km, passando por Termez, e em seguida com o Turcomenistão por outros cem quilômetros antes de adentrar o território turcomeno na altura de Kerki. Já com o nome Amu Dária, o rio corta o Turcomenistão de sul para norte, passando por Türkmenabat, e forma a fronteira daquele país com o Uzbequistão a partir de Khalkabad. Em seguida, divide-se em diversos cursos d´água que antes formavam o delta no Mar de Aral, mas hoje não chega mais a atingir o mar, ao desaparecer no deserto.
Alguns apontam outra fonte para o rio, uma caverna gelada no Vale Waghjir, na cordilheira do Pamir, localizada na fronteira com o Paquistão. As águas glaciais formam o Rio Wakhan, que encontra o Rio Pamir cerca de 50 km a jusante.
O uso da água do Amu Dária para projetos de irrigação tem sido um dos principais fatores para a diminuição do Mar de Aral desde o final dos anos 1950.
Boi de madeira

A madeira de boi (木牛流馬; lit. boi de madeira e o fluxo de cavalo) foi um carrinho com uma única roda com duas alças (por exemplo, um carrinho de mão), cuja invenção na China, por vezes, é creditado para Zhuge Liang , enquanto ele serviu Han Shu , por volta do ano 230 CE. O boi de madeira supostamente permitia um único homem fazer o transporte de alimentos suficientes para o fornecimento de quatro pessoas por até três meses, e isso permitiu que a alimentação de grandes exércitos no campo. O dispositivo básico, no entanto, parece ter sido gravado séculos antes, em esculturas em pedra datada a partir de 206 AC.
Um carrinho na estrada nevada em Honfleur

Um carrinho na estrada nevada em Honfleur (em francês: La Charrette, route sous la neige à Honfleur) é uma pintura de paisagem, óleo sobre tela, do impressionista francês Claude Monet. A pintura retrata um homem em uma carroça de madeira viajando por uma estrada coberta de neve em Honfleur.
Um carrinho na estrada nevada em Honfleur é uma das quase 140 paisagens de neve pintadas por Monet. Acredita-se que seja sua primeira paisagem de neve concluída e é semelhante a outras paisagens de neve feitas por ele, como The Road in Front of Saint-Simeon Farm in Winter, The Magpie, Snow at Argenteuil e The Red Cape .
Acredita-se que a pintura seja fortemente influenciada pelas paisagens de neve do artista japonês Utagawa Hiroshige (1797–1858), como Ochanomizu e Clear weather after snow at Kaneyama (1797–1858). Aspectos como o único ponto de fuga e as cores variadas da neve também podem traçar suas influências até o Japão.
Lupionópolis

Lupionópolis é um município brasileiro do estado do Paraná. Sua população, conforme dados do IBGE de 2010, era de 4.592 habitantes.
Lupionópolis tem como marco inicial de sua história a cessão de uma gleba de terras requeridas pela Empresa Imobiliária “ANIS ABBUDI & CIA LTDA”, a qual imediatamente mediu e demarcaram a área em lotes e sítios, formando assim o patrimônio de um plano preestabelecido de colonização e povoamento.
No dia 27 de janeiro de 1951, através da Lei Estadual n° 613 foi criado o município de Lupionópolis, cujo nome de origem em homenagem ao então Governador do Estado do Paraná, Moysés Lupion. A 14 de dezembro de 1952, procedeu à instalação oficial do município, sendo o primeiro prefeito municipal Ibraim Abbud Neto, bem como empossados os demais membros da Câmara de Vereadores.
As vendas de terras teve um planejamento onde os sítios, assim como a zona urbana, foram limitados, loteados e vendidos, seguindo-se o padrão de colonização inglesa que se estabelecera no Norte do Paraná, nas décadas precedentes. A população de Lupionópolis cresceu rapidamente, havendo dedicação às atividades agrícolas, principalmente a cultura do café que favoreceu o desenvolvimento municipal.
A população é composta por descendentes de italianos, espanhóis, portugueses, libaneses e japoneses, mineiros e nordestinos, assim como paulistas, vindos da região da Alta Sorocabana.
A erradicação dos cafezais, somada a outros fatores, contribuiu, e muito, para que os produtores deixassem a zona rural, nos períodos da década de 1970-1980. Outros fatores, como a mecanização da agricultura e a modificação fundiária (tamanho dos sítios e fazendas) fez com que a população rural de 6.409 habitantes (censo 1960) para 767 (censo 2000).
Também na zona urbana ocorreram transformações, principalmente nas relações comerciais, afinal o pequeno centro urbano, que servia como provedor dos gêneros de consumo básicos das populações rurais, viu sua população aumentar de 2073 (censo 1960) para 3554 habitantes (censo 2000).
A agrícolas local gira em torno do cultivo de produtos hortigranjeiros para consumo familiar e local e as commodities (soja, milho e eventualmente, trigo) dominam a paisagem rural do município.
Algumas eventos agitam a cidade durante o ano, como a "Festa do Padroeiro" (Cristo Rei), a "Festa de Nossa Senhora Aparecida" (Festa Mariana, em maio), "Festa Juninas". A maior festa acontece na segunda semana de março, a Festa do Peão Boiadeiro (LUPEÃO), aos moldes dos rodeios norte americanos, assim como acontece em quase toda a região Norte do Paraná.
Por causa da sua baixa altitude, predomina-se um clima subtropical, onde os verões são quentes e os invernos frios, raramente enfrentando geadas. No inverno de 1975 a cidade também enfrentou a "Geada Negra", que na madrugada de 19 de julho de 1975, toda a região Norte do Estado enfrentou temperaturas abaixo de 0°C e estima-se que em Lupionópolis os termômetros marcaram -4,5°C.
O município tem o distrito de Mairá.
Espaço agrário

Espaço agrário é a área ocupada com a produção agrícola (vegetal, pastagens e florestas), habitações dos agricultores e, ainda, infraestruturas e equipamentos que se relacionam com a atividade mercantil de produção agrícola. O espaço agrário, além de corresponder à área de produção agrícola, também corresponde à estrutura fundiária (conjunto de normas e leis). O mesmo acontece com a apresentação rural do nosso grosso.
O minifúndio de carácter familiar é dominante há séculos em quase toda a paisagem rural europeia. Essas propriedades contam com forte apoio governamental e têm elevada produtividade. Tradicionalmente, a Europa é dividida em duas grandes regiões agrícolas: Zona temperada, localizada no centro-norte do continente. Caracteriza-se pelo uso de tecnologias avançadas, que garantem grande produtividade. Nessa área são cultivados cereais, especialmente o trigo. Zona mediterrânica, localizada no sul caracteriza-se pelo uso de técnicas tradicionais. Consequentemente, a produtividade é menor. Em gemi, as propriedades são maiores do que as predominantes mais ao norte, e nelas se cultivam sobretudo oliveiras e vinhas. Desde a criação da União Europeia (UE), o continente está formulando uma política única para o setor agrícola. Medidas protecionistas têm garantido aos seus ,redutores rurais condições técnicas e financeiras para enfrentar a concorrência internacional. Uma dessas medidas são os subsídios agrícolas. Calcula-se que sem despendidos pelos governos que integram essa organização cerca de $1700000000000 bilhões anualmente para o setor agropecuário. Graças a esses subsídios, os agrícolas europeus podem, por exemplo, vender seus pronos por preços inferiores aos de similares importados. O protecionismo europeu vem sendo muito criticado pelos países subdesenvolvidos que não subsidiam seus produtores e dependem das exportações de produtos agrícolas, como o Brasil.
Outro problema que inspira cada vez mais preocupação na Europa são as implicações socioambientais das profundas transformações que a agroindústria tem gerado na produção agrícola. O desenvolvimento de rações fabricadas com base em proteína animal disseminou a doença da “vaca louca” no Reino Unido, na década de 1990. A Bélgica, por sua vez, detectou dioxina (substância cancerígena) na carne de frangos, porcos e bois, oriunda também de ração contaminada. Esses fatos levaram a UE a adotar rigorosos controles sanitários para a produção e comercialização de carne em seu território. A partir da década de 1990 nota-se uma tendência ao aumento do tamanho das propriedades, resultado direto da penetração do capital agroindustrial no campo essa tendência, porém, não deve gerar impactos sociais graves, como o êxodo rural, pois a população européia que vive no campo já é muito pequena. legalmente o espaçoa agrario . As partes ao sul tem pouca agricultura, já que seu tipo climático é mais frio, o que torna o solo pouco produtivo. Porém se destacam na extração de madeira, fabricação de pao resseco e criação de bois.