davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Kullu shawl

A Kullu shawl is a type of shawl made in Kullu, India, featuring various geometrical patterns and bright colors. Originally, indigenous Kulivi people would weave plain shawls, but following the arrival of craftspeople from Bushahr in the early 1940s, the trend of more patterned shawls came to rise.
Typical Kullu shawls have geometrical designs on both ends. The shawls may also have floral designs, which may run all over. Each design may have up to eight colors. Most traditional colors are often bright colors, used to emphasize the shawl and make it more appealing, however, there are instances where the shawl is made with a more dull color, such as pastel. Kulu shawls are also crafted in yak's wool, sheep wool, Pashmina, and other handcrafted material.
Prior to national independence, modern and industrialized clothing products did not reach much of the rural parts of the nation. The region in which the Kulivi people inhabit are a temperate region in the Himalayan region, providing an abundance of Sheep, Ox, and various other furred organisms. Prior to the arrival of more modern craftsmen, the primary attire was Patti woven to protect against the harsh cold typical of the region. Following the arrival of a craftsman from Himachal Pradesh, the Kullu Shawl became prominent following the introduction of artistic patterns and floral art, it became a significant article of clothing for most inhabitants of the Himalayan area.
Campursari

Campursari nyaéta salah sahiji istilah pikeun némbongkeun adu manis sora atawa nada tina waditra-waditra tradisional jeung instrumén-instrumén musik modéren ti Kulon, kalawan jalinan-jalinan nada anu harmonis, kawas rebab dikombinasikan jeung piano, biola dipidangkeun jeung kacapi, gitar kalawan suling (tarling). Ilaharna nyampurkeun gamelan pentatonis jeung diatonis. Musik ieu kawentar di Jawa Tengah ogé Jakarta. Upami di daerah Sunda aya campursari gaya Bandung. Didi Kempot salah sahiji vokalis campursari di Solo, Doel Sumbang di Bandung.
Alat musik campursari mangrupa saparangkat gamelan jeung saparangkat orkes. Gamelanna biasana maké laras saléndro. Jenis instrumenna nyaéta kendang Sunda atawa kendang Jawa, goong, kempul, saron, kenong, demung, rebab atawa biola, bonang, sareng gambang. Instrumen orkésna, gitar bass, gitar melodi, tarompet, drum, bongo, kecrek, suling, jeung organ.
Lagu-lagu campursari biasana modél langgam. Lagu "Kalangkang" salah sahiji lagu campursari Sunda, lagu "Sewu Kuta" campursari Jawa. Lagu-lagu campursari biasa ogé dihaleuangkeun dina pagelaran wayang.
Campursari biasana dipintonkeun di luhur panggung anu ditanggap dina hajatan, hajat ngawinkeun, kariaan sunatan, perayaan, kampanye, jeung lain sajabana.
Harti séjén ti campur sari nyaéta adu manisna waditra-waditra Sunda tina sagala rupa kelompok, contona kelompok gamelan jeung kelompok kacapi, rebana jeung rebab, degung jeung angklung, jste. Panembang campur sari Sunda di antarana:
Campursari di Jawa mangrupa salah sahiji pintonan midangkeun lagu Jawa nu mangrupa campuran gamelan Jawa jeung alat musik modéren. Panembang campur sari nu kasohor di Jawa di antarana:
Bangsing

Bangsing nyaéta waditra tiup anu hampir aya di Unggal daérah di Tatar Sunda. Ieu waditra sajenis jeung suling, dijieun tina awi tamiang anu miboga tujuh liang. Genep liang keur liang sora, sedengkeun hiji liang dipaké pikeun niup. Liang anu jadi sumber sora ieu téh ayana di Deukeut pongpok (tutup. Di CIrebon, Bangsing sok dipaké minangka panglengkep dina gamelan prawa, nya ta dina pintonan Ibing topéng Cirebon, tapi para senimanna nyebut bangsing téh suling. Di daérah séjén, bangsing dipaké minangka panglengkep orkés Malayu nu ahirna sok disebut musik dangdut.
Posisi ramo nalika maén bangsing tangtuna baé béda jeung posisi ramo dina maén suling biasa, sabab bangsing mah dimaénkeun sacara horizontal, Ramo-ramo ieu disimpen kalayan susunan: Ramo curuk, jajangkung, jeung jariji ti leungeun kénca nutup tilu liang sora anu pangdeukeutna ti liang tiup. Sedengkeun ramo curuk, jajangkung, jeung jariji ti leungeun katuhu nutup tilu liang sésana. Lengeun henteu disajajarkeun, leungeun katuhu mah nyekelna ti Arah luhur, ari leungeun kénca mah ti handap.
Téhnik niup bangsing, dina prinsipna mah teu pati jauh jeung alat musik séjénna nyaéta niupkeun udara ka liang tiup. Nalika niup bangsing, biwir disimpen kira-kira saparapat ti liang tiup katutup ku biwir handap, sedengkeun biwir luhur ngatur udara anu kaluar saluyu jeung pangabutuh lagu. Téhnik tiupan éta di antarana: (1) Tiupan Kendor pikeun ngaluarkeun sora rendah, (2) Tiupan sedeng pikeun ngahasilkeun sora anu sedeng, (3) Tiupan Kenceng, ieu tiupan ngagunakeun tekenan anu kenceng jadi sora anu kaluarna ogé luhur.
Debu (grup musik)

Debu nyaéta grup musik anu dibentuk di New Mexico, Amerika Serikat anu hijrah ka Indonesia taun 1999. Saacan pindah ka Indobnesia, ngaran eiu grup musik nyaéta Dust On The Road. Debu miboga loba personil, di antarana: Daood Abdullah (drum), Fatimah Husniah (saz, biola), Layla Wafiyah (harpa, kanoon, tamborin, vokal), Mustafa Ibn Daood (vokal, oud, biola, arranger, komposer), Ali Mujahid Abdullah (bass, vokal latar), Naimah Mahmoud (mandolin, perkusi, oud), Shakur Binhassan Ali (perkusi, biola), Najmah Hakimah (santoor, biola, intruktur biola, komposer), Naseem Nahid DeVoe (perkusi, riq), Muhammad Saleem (flute, perkusi, vokal), Syakura Yasirah (biola, saz) jeung Abdul Wahab (perkusi).
Album pertama Debu di Indonésia nyaéta MABUK CNTA anu dirilis taun 2003 kalayan maké dua bahasa, nyaéta Bahasa Arab jeung Bahasa Indonesia. Taun 2004, Debu ngarilis album MAKIN MABUK dina bahasa Indonésia jeung Basa Inggris. Album katiluna nyaéta NYAWA DAN CINTA (dina bahasa Indonésia wungkul) anu dirilis taun 2006. Album kaopatna nyaéta GUBAHAN PECINTA (dirilis dina bahasa Indonésia, Bahasa Turki, Bahasa Arab, Bahasa Inggris, Bahasa Cina, jeung Bahasa Italia) taun 2007. Di Taun anu sarua, Debu ngarilis album HEP BERABER (dina bahasa Turki, Inggris, jeung Arab).
Jibrut

Jibrut nyaéta salah sahiji musik tradisional anu ngagunakeun kélék salaku alat utama jeung tos dikembangkeun ku para pagiat seni di Kacamatan Limbangan, Kabupatén Garut. Sacara istilah ngaran jibrut dicokot dina sora "brut" anu muncul tina kélék pas keur dimainkeun. Sora éta muncul tina sora dampal panangan nu nyentuh bagian kélék atawa cecekolan pas dilipet jeung dihimpit sahingga ngaluarkeun sora "brut".
Seni jibrut boga kamiripan jeng seni beatbox. Kasenian ieu ngafokuskeun diri dina ngahasilkeun sora-sora ritmis sapertos instrumén musik. Salian ti éta, kasenian jibrut juga bisa dikolaborasikeun jeng sora-sora nu kaluar tina biwir jeng keprok leungeun, Biasana, kasenian ieu dipaké salaku pangiring penca silat, pantun Sunda, atawa acara-acara ritual.
Kasenian langka ieu pernah diaprésiasi ku Menteri Pariwisata jeng Ekonomi Kreatif (Menparekraf) Sandiaga Uno pas ngahadiran kagiatan workshop di Garut nu ngangkat saorang pagiat seni jibrut di Limbangan.
Dina prosesna, seni jibrut biasa dimaénkeun ku dua orang nu dilengkapi ku sindén, tukang kendang, karinding, degung, jeng alat musik tradisional lainna. Pamain jibrut awalna bakal nyanyikeun hiji pantun atau kawih Sunda. Terus, manéhna bakal ngalipatkeun leungeun ka kélék nepi ngaluarkeun sora sesuai jeng ketukan lagu anu dimaénkeun. Saengges éta, sindén bakal ngawihkeun lagu nepi ka bérés jeung ditutup ku luconan atawa bodor ti para pamain.
Masyarakat Limbangan nganggap seni jibrut salaku anugrah ti Tuhan anu diturunkeun léwat nini moyang. Ku kituna, teu sambarang jelema nu tiasa ngamaénkeun kasenian ieu. Nepi ka ayena, acan aya katerangan atawa informasi anu pasti ti iraha kasenian ieu lahir di Garut.
Gambang Koromong

Gambang Koromong mangrupa musik tradisional nuasalna tibetawi,biasana sok aya tina tari congkek jeung lenong ,ku masyarakat kenduri ogé sok dipake dina acara khitanan atawa nikahan.alat musik na nyaéta koromong,kongahyang, jeung shukong mangrupa alat gesek,gendang,kecrek,ningnong(ketuk-kempyang),kempul jeung goong .Gambang koromong aya patalina jeung cina contohna tina lagu betawi sapertos Dalem atawa Sayur ata patali jeung lagu ti Cina nyaéta Popin jeung Encrek,persamaanana yaeta tina instrumena,Di CIna nu intrumena kongahyan jeung shukong,Laras nu dipake biasana salendro diatonis.Dipriangan ogé aya, biasana disebut laras salendro cina.
Yovie Widianto

Yovie Widianto mangrupa musisi, pencipta lagu, tur produser rekaman Indonesia anu asli katurunan Jawa jeung Sunda. Dibabarkeun di Bandung, 21 Januari 1968. Lian ti pangarang lagu, Yovie ogé manrupa salah sahiji anggota jeung nu ngawangun grup musik Kahitna maké alat musik keyboard sarta grup musik The Nuno anu dijieun taun 2001. Yovie anu geus suksés ngorbitkeun para penyanyi ngaliwatan lagu-lagu anu dijieunna, para penyanyi éta di antarana Rio Febrian, Audy, Rida Sita Dewi, Rita Effendi, Yana Yulio, Pinkan Mambo, Delon, Astrid jeung réa-réa deui. Lian ti éta Yovie ogé ngajalankeun solo karir, albumna A Potrait of Yovie anu dirilis taun 2005 jeung albumna nu anyar Kemenangan Hati.Album Kemenangan Hati ieu dinyanyikeun bareng jeung Dearly Dave Sompie ogé Ghea Dahliana Oktarin. Yovie Widianto karék gé bérés ngayakeun konser A Mild Live The Magical Journey Of Yovie Widianto, salaku mieling yén manéhna geus 23 taun berkarir di dunya musik. Musikalitas Yovie dina widang musik geus teu dianggap léléngkah halu deui, malah dina acara AMI Awards 2009,manéhna meunang nominasi panglobana nepi ka genep nominasi di antarana aya nu bareng jeung Yovie and Nuno tuluy sésana nominasi pribadina sorangan. Nalika TK jeung SD manéhna diajar musik di Bina Musika.Di SMP manéhna geus leuwih mandiri .Unggal soré manéhna manggung di Hotél Savoy Homan Bandung mawakeun lagu-lagu klasik jeung jazz. Nalika SMA, Yovie diajar ngarang lagu jeung diajar widang komposisi jeung aransemen ka Elfa Secioria.Manéhna gabung jeung grup Indonesia 6 jeung kudu pulang anting Bandung-Jakarta.
Angklung Buhun

Angklung Buhun nyaéta waditra; pakakas seni musik paranti dipaénkeun dina atraksi kasenian nu asalna ti Lebak sabab aya pataliana jeung masyarakat Baduy. Ku sabab kitu sababarahahiji pamaéna kudu maké baju husus anu ngarepréséntasikeun nu ngandung idéntitas Baduy. Angklung buhun teu bisa sambarangan dipaké sabab ngan bisa dipaénkeun dina upacara adat. Buhun hartina heubeul; kolot; baheula, angklung buhun hartina angklung kolot anu mangrupakeun pusaka kasenian urang Baduy anu dianggap mibanda kakuatan magis atawa goib..
KI BENTELI

KI BENTELI mangrupa salah sahiji tatangkalan anu miboga ngaran ilmiah nyéta Kibatalia arborea(Blume) G.Don.Salian ti éta dipikawanoh ogé di Indonesia misalkeun kayu santen sebutanna di Jawa,jelutong pipit sebutanna di Malaysia,lanete sebutanna di Philipina.
Indochina, Semenanjung Myanmar, Thailand, Semenanjung Malaysia, Sumatera Barat, Borneo, sarta Philipina.
Pikeun alat konstruksi, paralatan musik, pigura, patlot, selubung péso, raket tenis, sarta pikeun sapatu kai.
Lénong

Lénong nyaéta sabangsa sandiwara ngider dijakarta, lamun di bandungmah longséng ieu kaasup tontonan. Lénong nyaéta seni pintonan téater tradisional masarakat Betawi. Lénong biasana dipirig ku alat musik gambang kromog nyaéta alat musik saperti gambang, kromog, gong, kendang, kempor, suling, kécrékan, sarta alat musik unsur Tionghoa saperti Tehyan, Kongahyan jeung Sukong.
Lénong asalna ti ngaran salah saurang Saudagar China anu ngaranna Lien Ong, cenahmah, baheula Lien Ong lah anu mindeng ngagero sarta magelarkeun pintonan téater anu kiwari disebut Lénong pikeun ngahibur masarakat sarta hususna dirina jeung kulawargana. Dina jaman baheula (pangjajahan), lenong dawam dicoo ku masarakat minangka wangun aprésiasi penentangan ka tirani pangjajah. Lénong dina hakékatna kabagi jadi dua kategori, nyaéta ; Lenong Préman sarta Lenong Denes.
Lenong Préman: nyaéta pintonan téater anu eusina carita rahayat/kahirupan rahayat pribumi dina ngalawan pangjajahan, kalayan nyangharepanana ku inohong utama 'Jago' anu mindeng boga sipat teges sarta teuas. Atraksi persilatan jadi andalan pintonan. gaya basa anu dipaké ogé condong garihal, kawas 'elu-gue, bangs*t, jsb'. Lénong Préman diasumsikeun carita dumasar panempo masarakat tengahan ka handap jaman baheula. dipidangkeun di tempat masarakat ngariung, kawas pasar. Panggung pintonan mangrupa 'panggung aréna', anu ngan aya jukut/samak, kalayan paké obor/lampu minyak sarta dikulilingan ku panongton anu diuk ngariung nyarupaan tapal kuda. conto Lenong Préman: Carita Si Pitung, Akang Jampang, Wak Item, jsb.
Lénong Denes (dines): nyaéta pintonan téater anu eusina carita ngeunaan dinamika pamaréntahan anu waktu éta dicekel ku pangjajah. tapi kitu, carita anu dipunggu tetep ngeunaan sisi lalawanan masarakat anu kajajah. Gaya basa anu dipaké condong lemes, kawas saya-anda, tuan, jsb. Lénong denes diasumsikeun dumasar panempo golongan tengahan ka luhur. Panggung pintonan: alatan Lénong Denes dawam dilaksanakeun di hiji tempat pamaréntahan, mangka condong leuwih éksklusif dibandingkeun lenong préman, nyaéta ngagunakeun panggung sarta kalengkapan pintonan waktu éta. conto: Carita 1001 malam, jsb.
Dogdog Lojor

Dog-dog nyaéta salasahiji alat musik tradisional ti wewengkon Banten. Rupa tina dog-dog lojor kawas bedug, tapi leuwih leutik sarta panjang. Ieu waditra dianggap miboga kalungguhan anu luhur dina upacara adat di daerah Lebak, Banten. Perkakas tabuhan anu terdiri ti 9 buah angklung tapi beda ukuranna jeung nadana, ditambah jeung dua dogdog lojor, nayeta dogdog anu ukuranna lewih panjang tina dogdog biasana. Dogdog lojor ditabuh ku lengeun kosong atau ku pamukul ti kai atau awi. Biasana dimainkeun lobaan ku gondang. Biasana aya di daerah kecamatan Cisolok, kabupaten Sukabumi . Lalakon dogdog lojor sarerea maen angklung bareng-bareng loba pamolah jeung joged. Anu jadi lalakon dogodg lojor ngamimitian jeung ngalakukeun gerak suku siga gésér atau jéngké. Kabeh gerak panabuh dogdog éta kudu ngiluan ku para panabuh angklung. Lamun panabuh angklung tinggaleun nuturkeun, jadi seserian.Jadi panabuh dogdog ngalakukeun rupa-rupa ragam pamolah anu teu kaduga siga tenggeng, banting suku, congklak, engkeg dll, jeung langkah ngiluan pola teras anu beragam oge. Gerakan belok panabuh dogdog anu ngadadak ngaganti arah ngasababkeun para panabuh angklung ktainggaleun tina barisanna jadi kacau. Hal éta anu jadi bahan seserian anu lalajo. Lamun dimaenkeun ku romongan gondang, panabuh dogdog joged di harepeun panabuh gondang (anu kabeh awewe) bari ngnyanyikeun sisindiran. Kapeng panabuh dogdog nendeun dogdogna di tanah supaya lebih laluasa joged. Angklung ti dogdog lojor dibere ngaran sbb : (1) Kingking; (2) Jongjrong; (3) Ambrung panerus; (5) Pancer; (6) Pancer panerus; (7) Engklok; (8) Roel jeung (9) Roel panerus.
Dog-dong lojor dipaké pikeun mirig dina acara ruwatan jeung sérén taun. Pikeun mirig dina acara tradisi di Banten. Lian ti éta, ieu waditra miboga fungsi ngungkabkeun rasa sukur jeung jadi pakakas pikeun nolah bahla.
Aya sababaraha perkakas anu digunakeun di permainan dogdog lojor, nyaéta: dogdog lojor 2 buah, angklung buhun 4 buah, gendang 1 buah, goong 1 buah, kecrek; dan kecapi 1 buah.
Jumlah keseluruhan pamain dogdog lojor kisaran 18-20 jelema. Kabeh terdiri ti: penabuh waditra atawa nayaga, penari, juru kawih ala beluk jeung juru kawih awewe. Sebagai catetan, pas bareto dogdog lojor diperankeun ku laki-laki. Tapi, ayeuna para awewe ogé berperan di permainan tersebut .
- Kawas bedug tapi leuwih leutik
- Dijeeuna tina kayu, tengahna bolongan
- Panutupna maké kulit embé
- Talina ku awi.
Dogdog lojor mideng dipintonkeun jeung waditra angklung. Nayagana tilu urang. Dogdog lojor dianggap sakral, ku kituna teu sakabéh jalma bisa maénkeun ieu waditra. Kudu nu ahli jeung bisa kana ieu alat. Tranformasi pintonan dogdog lojor aya dina wangun tarian dogdog lojor jeung ngadu dogddog. Ngaliwatan éta cara, dipihareup seni tradisi dogdog lojor bisa dipikawanoh ku masarakat réa.
https://www.youtube.com/watch?v=Rve88TBH-2M
Toléat

Toléat nyaéta jenis waditra anu ditiup (Aerophon single reed), mangrupa salah sahiji waditra tradisional anu digali ti talari masarakat Pamanukan, Kabupatén Subang.
Toléat asalna ti kaulinan empét-empétan anu dipaénkeun ku barudak ngangon di daérah Pantura jeung basisir kalér Jawa Barat pikeun kalangenan. Kaulinan ieu dijieun tina jarami anu ditiup, ku kituna ngahasilkeun sora "mpét… mpét…." Empét-empétan saterusna dijieun tina catang daun gedang. Nepi ka ayeuna, waditra ieu teu acan miboga nada dasar. Saterusna, ieu waditra dijieun ngarupa siga suling. Nu ahirna, waditra ieu dijieun tina awi tamiang ku Mang Parman, ku lantaran bahanana dianggap leuwih alus sarta sorana anu dikaluarkeun leuwih tarik batan jenis awi séjénna. Anéhna deui awi tamiang ieu ngan aya di leuweung-leuweung di Kabupatén Sumedang, jeung sawatara wewengkon di Subang kidul (sok katelah daérah tonggoh, kayaning Tanjungsiang, Sagalahérang, jsté) sarta jarang kapanggih di pilemburan séjén.
Sacara fisik toléat dijieun tina awi tamiang lantaran mibanda buku anu panjang, bisa nepi ka 2 méter. Salian ti éta, awi ieu ogé kawilang ipis, kandelna gé moal jauh ti 2 miliméter. Pikeun ngahasilkeun sora nu alus, sok dipaké ogé papagan tangkal berenuk salaku nu ngageterkeun hawa dina tungtung toléat anu ditiup, Awi berenuk ieu aya di loba di daérah Jawa Barat. Awi ieu dipilih ku lantaran gampang diserut sarta lembut ku kituna gampang ditata deui pikeun ngahasilkeun sora anu maksimal. Ku Mang Oboy (Asép Nurbudi), wangun toléat diréka-réka deui, di antarana aya anu wangunna méh siga séksofon, jeung sajabana.
Taun 1980-an, sanggeus dipikaweruh jeung digali ku pamaréntah, toléat ngembang sarta dijadikeun salah sahiji waditra tradisional has Subang. Nalika taun 2000, toléat mimiti diwanohkeun ka umum, boh sacara lokal boh sacara regional. Sanajan wentukna jiga suling, tapi sora anu dihasilkeunna mah béda. Sora tarik jeung heuras anu dihasilkeun ku toléat ngagambarkeun karakteristik masarakat asal waditra ieu anu memang dipikawanoh heuras. Toléat mibanda interval nada pentatonis nyaéta laras saléndro jeung laras anu séjénna ogé bisa.
Salian ti karakteristik sora, hal anu ngabédakeun antara toléat jeung suling nyaéta jumlah liang anu ngahasilkeun sora na. Toléat mibanda dalapan liang, nyaéta hiji liang di bagéan tukang sarta tujuh liang séjénna di bagian hareup, sedengkeun suling laras saléndro mibanda lima liang sarta suling laras pelog anu mibanda tujuh liang. Toléat kaasup waditra anu nepi ka ayeuna tacan aya waditra séjén anu ngarojongna, tapi Pa Asep ayeuna baris nyieun waditra séjén husus diadumaniskeun jeung toléat di antarana buyung, kolotok, jeung celempung
Going Up the Country

"Going Up the Country" (also "Goin' Up the Country") is a song adapted and recorded by American blues rock band Canned Heat. Called a "rural hippie anthem", it became one of the band's biggest hits and best-known songs. As with their previous single, "On the Road Again", the song was adapted from a 1920s blues song by Henry Thomas "Bull Doze Blues" and sung by Alan Wilson.
Canned Heat, who were early blues enthusiasts, based "Going Up the Country" on "Bull Doze Blues", recorded in 1928 by Texas bluesman Henry Thomas. Thomas was from the songster tradition and had a unique sound, sometimes accompanying himself on quills, an early Afro-American wind instrument similar to panpipes. He recorded "Bull Doze Blues" in Chicago on June 13, 1928, for Vocalion Records.
For "Going Up the Country", Canned Heat's Wilson used Thomas' melody on the quills and his basic rhythm, but arranged it for a rock setting and rewrote the lyrics. In addition to the bass and drum rhythm section, Henry Vestine supplied a "light electric rhythm guitar" and multi-instrumentalist Jim Horn reproduced Thomas' quill parts on the flute.
Although linked to the counterculture of the 1960s' back-to-the-land movement, Wilson's lyrics are ambiguous, leading some to suggest they were about evading the draft during the Vietnam War by moving to Canada:
In October 1968, Liberty Records first released "Going Up the Country" on Canned Heat's third album, Living the Blues, and followed it with a single on November 22, 1968. The single peaked at number 11 on the Billboard Hot 100 singles chart on January 25, 1969, making it the band's best showing on the main U.S. chart. On January 6, 1969, the song reached number 5 on the Canadian RPM charts, and on January 7, 1969, the song peaked at number 19 on the UK Singles Chart.
The song appears on several Canned Heat compilation albums, including Canned Heat Cookbook, Let's Work Together: The Best of Canned Heat (1989) and Uncanned! The Best of Canned Heat (1994). The group performed "Going Up the Country" at the Woodstock music festival in August 1969 and the song is used in the Woodstock film and appears on the original soundtrack album.
The song was also included in the soundtrack for the 2010 skateboarding video game Skate 3.
Office (2025 TV series)

Office is an Indian Tamil-language workplace comedy sitcom television series which premiered on 21 February 2025 on JioHotstar. It follows amusing events at a Tehsildar's office in a small village. The series is written by Vetri and directed by Adbul Kabeez. The primary cast includes Guru Lakshman with Smeha Manimegalai, Keerthivel, Vyshali Kemkar, Thamizhvani and others.
Office unfolds in a small-town Tehsildar’s office, where employees with contrasting work ethics navigate bureaucratic challenges. The show highlights how analogue meets digital in an amusing and sometimes chaotic fashion, turning mundane office work into hilarious situations.
The show was announced by JioHotstar on 23 November 2024. The series production is handled by Box Office Studio, which has already produced reality shows and television series BB Jodigal (2021), Cooku with Comali (season 5) and Panivizhum Malarvanam (2024).
The series is written by Vetri and directed by Adbul Kabeez. It has music by Saran Raghavan, and cinematography by Regimel Surya Thomas and K. Santhosa Pandi.
The first trailer was released on 27 January 2025 featuring a old woman's Cow chasing the employees in the Tehsildar's office.
It was announced that the series would be released in Tamil and other Indian languages and would make its streaming debut on 21 February 2025.
The first theme song was released on 17 January 2025 on the JioHotstar YouTube Channel.
Raisa Nasreen of Times Now wrote "A swifter pace, would help the show feel a bit crisp. Given their outfits, and looks, some of the characters seemed too stylish, in village-set up, making one wonder if a backstory about them would also follow in the upcoming episodes. The fact that the show places urban people in a rural set up, would remind one of the popular show Panchayat, made in Tamil as Thalaivettiyaan Paalayam. What worked well was the show amusing comedy and the way it challenged social issues." Siddartha Toleti of M9 News wrote, "Office, without relying on slapstick touches, brings in a lot of local nuances and a new flavour to a familiar setting – something that Thalaivettiyaan Paalayam (Tamil remake of Panchayat) could’ve ideally done. There are a wide range of characters and quirkier situations to keep the screenplay lively and appeal to its target audience. If you’re in the mood for a light-hearted rural dramedy, go for it."
Ọjà

The ọjà // is an integral part of the rich cultural heritage of the Igbo people and continues to play a significant role in their musical traditions. The Igbo people, who are indigenous to Nigeria, are renowned for the utilization of the ọjà (flute) traditional musical instrument in cultural activities or events. It is made from bamboo or metal and is played by blowing air into one end while covering and uncovering holes along the body to create different notes. The ọjà, which is skillfully carved from wood, produces a beautiful sound when played during songs. In traditional Igbo music, the ọjà is often performed in conjunction with a number of other instruments such as the ekwe, udu (percussion instrument), igba (drum), ogene (bell), ichaka/0sha (rattle), okwa (gong), etc. These instruments complement each other to create a unique and distinct sound that characterizes the musical traditions of the Igbo people. The seamless integration of these instruments in musical performances highlights the strong musical heritage and cultural identity of the Igbo people.
Ọjà is a highly portable musical instrument, easily transportable and convenient to carry around. This characteristic makes it a popular choice among musicians who perform at various events and ceremonies, both within and outside the Igbo community. The versatility and mobility of the Ọjà have also contributed to its widespread usage in traditional Igbo music, preserving its cultural significance and ensuring its continuity from one generation to the next.
The defining characteristic of the Ọjà flute is its distinct high-pitched sound, which varies among different types of the instrument. This variation in sound is attributed to the size of the Ọjà and the quality of sound produced determines its function within the ensembles of the traditional Igbo music. The smaller instruments produces higher-pitched sounds, the smallest Ọjà discovered to date measures approximately 14 cm in length, while the largest is approximately 26 cm.
Pinkillu

A pinkillu, pinkuyllu or pinqullu (Quechua or Aymara, Hispanicized spellings pincollo, pincuyllo, pingullo, pinquillo, also pinkillo, pinkiyo, pinkullo, pinkuyo) is a flute found throughout the Andes, used primarily in Argentina northwest, Bolivia, Chile, Ecuador and Peru. It is usually played with one hand, leaving the other one free to accompany oneself on a drum like the tinya. It is used in a variety of public festivals and other kinds of communal ceremonies.
The pinkillu can measure in length up to 1 meter 20 cm, and has six finger holes. It is most commonly made out of cane, but can be made out of bamboo, bone, or tree branches as well. In Peru and Bolivia, sheep and llama nerves are used to tie the instrument together. Among the different kinds there are ch'aka pinkillu (bone flute), qina qina pinkillu (cane flute) and tupa pinkillu (made out of thicker tuquru cane).
The pinkillu has great cultural significance. In the Andes the instrument is played during the early rainy season to celebrate cattle and farming. The pinkillu is often played in pairs or ensembles during the rainy season and at festivals. In Bolivia it is believed that the pinkillu made from cane attracts rainfall. The pinkillu is moistened with alcohol or water before playing, and are associated with fertility.
Vertical flute

The vertical flute is either (1) a rim-blown (notched or unnotched) flute, (2) a tubular duct flute, with tapered bore or (3) a transversely blown flute, Giorgi flute, designed to be played in an upright position. The vertical flute is contrasted with the "cross flute" (or "transverse flute") and "globular flute", and in stricter usage may refer only to the first category above (Marcuse 1975, 187).
The most familiar ducted vertical flutes are the recorder, tin whistle, and tabor pipe. One historical variety has a slightly tapered (decreasing diameter) bore with 6 tone holes on the top side. A dorsal thumb hole is absent. It sometimes has a small foot section with a single key. The range is a little more than two octaves and the common keynote is "D" major. The instrument is often mistaken for a recorder with keynote C, but. like the tin whistle and tabor pipe, relies on overblowing to change registers instead of pinching open a thumbhole, recorder style, to "cancel" the fundamental harmonic (Bessarabov 1941, p62 – p63).
An unusual case of a transversely blown but vertically held flute is a special variation of the standard flute, or, more specifically, the Western concert flute, designed to be played in an upright position. This version uses a standard cross-blown flute head joint bent in a "?" question mark shape.
Casă pasivă

Casele pasive sunt acele case care asigură un climat interior confortabil și vara și iarna, fără însă a fi nevoie de o sursă convențională de încălzire.
Un standard european poartă denumirea engleză de passive house (casă pasivă), deoarece energia pasivă a radiațiilor solare captată din exterior și furnizată apoi ca energie termică de unele dispozitive și de ocupanții casei sunt suficiente pentru a păstra casa la o temperatură de interior confortabilă în anotimpul rece. O componentă a conceptului de case pasive sunt tehnologiile eficiente care minimizează consumul de energie din alte surse (în special energia electrică pentru aparatele din gospodărie). Obiectivul este de a păstra un consum total de căldură, apă caldă și energie electrică sub 42 kWh/m² * an.
Criteriile pentru o casă pasivă pe metru pătrat de suprafață locuibilă:
Materiale media legate de Casă pasivă la Wikimedia Commons
Turnul de Poartă din Sibiu

Turnul de Poartă din Sibiu este un turn construit în secolul al XIV-lea, aproximativ între anii 1330-1366. Turnul făcea parte din cea de-a treia centură de fortificații a orașului Sibiu. Este situat la intersecția străzilor Alexandru Odobescu și Pasajul Scărilor din Sibiu.
Este unul dintre cele mai bine păstrate turnuri din cea de-a treia centură de fortificații a orașului. Alături de turn și zidurile aferente la sfârșitul secolului 15 s-a alipit Casa Altemberger-Pempflinger, astăzi Muzeul de Istorie. Turnul păstrează un aspect sobru, foarte apropiat de aspectul inițial. Aspectul inițial al turnului poate fi observat pe o gravură de secol 17, apărând ca un turn masiv, cu hersă, partea superioară fiind lipsită de acoperișul piramidal, având o platformă cu metereze.
Turnul are forma unei prisme de plan dreptunghiular, cu 2 etaje. Deschiderile mari dreptunghiulare de la primul etaj sunt cu siguranță de proveniență recentă, probabil de secol 18. Meterezele înguste păstrate pe toate fațadele turnului aparțin construcției inițiale. Parterul pe axa transversală este boltit cilindric, asigurând accesul în cetate. Turnul păstrează pe fațada vestică spațiul de ghidare a porții rabatabile, sistem larg răspândit în Evul Mediu și des întâlnit la cetățile țărănești.
Casa cu Atlanți

Casa cu Atlanți este o clădire monument istoric din Timișoara cod LMI TM-II-m-B-06131). Este amplasată pe o importantă arteră comercială în centrul orașului, în zona istorică situl urban Cartierul „Cetatea Timișoara” (CodLMI TM-II-s-A-06095).
Numele său vine de la atlanții reprezentați pe coloanele care alcătuiesc fațada clădirii. Aceasta a fost construită în 1812 în stil neoclasic, de către Toma Naum Macri, un bogat comerciant timișorean de origine aromână. Clădirea avea 40 de camere și era destinată închirierii. După moartea lui Macri clădirea a trecut în proprietatea fiicei sale Persida, care apoi s-a căsătorit tot cu un aromân, Stoica, cu numele serbizat Stoikov. Ulterior casa a fost donată comunității aromâno-sârbe, apoi a fost în proprietatea Episcopiei Ortodoxe Sârbe de Timișoara, a Statului Român după naționalizare, iar după revoluție a intrat în proprietate privată și a fost renovată.
Un detaliu interesant este intrarea principală străjuită de două tunuri (turcești?) îngropate cu gura în jos.
Materiale media legate de Casa cu Atlanți la Wikimedia Commons
Lista orașelor din România

Aceasta este lista orașelor din România ordonată după populație, conform datelor de la Recensământul Populației și Locuințelor 2021. În prezent în România există 319 orașe. Acestea sunt enumerate în tabelul de mai jos, ordonate alfabetic. Orașele îngroșate (celelalte în afară de București) sunt reședințe de județ.
În anul 2016, cele mai mari orașe erau Broșteni, din județul Suceava cu 594,66 kilometri pătrați (având 5.506 locuitori), urmat de Vișeu de Sus (Maramureș, 443,06 kilometri pătrați) și Borșa (Maramureș, 424,12 kilometri pătrați).
Biserica de lemn din Muntele Rece

Biserica de lemn din Muntele Rece, distrusă în urma unui incendiu acum câțiva ani, se afla în cimitirul satului. Lista monumentelor istorice surprinde pentru biserica de lemn din Muntele Rece, comuna Măguri-Răcătău hramul „Sfânta Treime” iar ca perioadă a edificării - secolul XVIII. Alte surse precizează un alt hram și anume: „Învierea Domnului”.
Biserica era construită din lemn de brad, modul de îmbinate a grinzilor fiind atât în cheotoare dreaptă cât și în coadă de rândunică. Era așezată pe o fundație de piatră. Având pronaosul și naosul dreptunghiulare, biserica avea absida altarului decroșată, poligonală cu cinci laturi. Pronaosul era podit cu scânduri și susținea turnul ce avea galeria deschisă cu arcade semicirculare și coif octogonal. Naosul avea o boltă semicilindrică. În altar bolta era semicilindrică pe lungimea pereților laterali, aceasta continuându-se prin triunghiuri sferice în dreptul celorlalți pereți ce formau absida altarului.
Gard

Gardul este o construcție menită să împiedice pătrunderea animalelor într-o grădină sau a hoților, să delimiteze ceva sau să înfrumusețeze o casă. Acestea au lungimi și culori diferite.
După utilitate, gradurile se împart în:
Gardurile pot fi realizate din diferite materiale: lemn, fier, beton, beton prefabricat, plasa de sârmă sau tablă.
Gardul prefabricat din beton este un gard ieftin. Comparatii cu alte garduri:
2.Cele mai uzuale nelamuriri legate de gardurile din beton prefabricat: Întrebările tale despre gardul prefabricat
Biserica de lemn din Silivașu de Câmpie

Biserica de lemn din Silivașu de Câmpie, comuna Silivașu de Câmpie, județul Bistrița-Năsăud datează din secolul XVII (1662). Lăcașul are hramul „Cuvioasa Paraschiva” și figurează pe lista monumentelor istorice, cod LMI BN-II-a-A-01702.
Comuna Silivașu de Câmpie este situată în partea de sud a județului Bistrița-Năsăud pe DN 16 Cluj-Reghin, la 69 de km de Cluj-Napoca și 34 de km de Reghin. Comuna este atestată istoric de la 1295. Conform datelor din șematismul din 1950 și după informațiile aflate într-o monografie a comunei Silivaș care citează o lucrare monografică a preotului greco-catolic dr. Ilie (Elie) Dăianu, biserica din Silivaș a fost ridicată în anul 1662 din lemn de stejar, grinzi masive în cheotori, de către țăranii iobagi din acele vremuri. Biserica are hramul „Cuvioasa Paraschiva” (martira romana din primele secole ale creștinismului). Lângă biserică se găsește clopotnița. În această clopotniță erau două clopote. Cel mai mare se găsește și astăzi la biserica nouă. Are o inscripție în relief cu următorul conținut: „În numele tatălui și al fiului și al sfântului duh. Cumpărat de Simion Furne în anul 1622”. Clopotul cel mic a fost rechiziționat în anul 1916 de administrația austro-ungară. În locul acelui clopot s-a cumpărat în anul 1923, de la Alexandru Anca din Cluj, un alt clopot cu greutatea de 46 de kg, cu inscripția „În onoarea Cuvioasei Paraschiva. Cu ajutorul credincioșilor din Silivașu de Câmpie. Fabrica de clopote Alexandru Anca Cluj, fiind preot Niculae Racovițan, prim corator Ioan Grindean din Silivașu de Câmpie la 28.08.1923”. Lungimea bisericii este de 15m, lățimea de 5m, înălțimea în interior de 5,20 m. Altarul are o lungime de 4m, naosul de 6m, iar pronaosul de 5m. Pe peretele ce desparte naosul de pronaos se află inscripția cu litere chirilice având următorul conținut: „Această Sfântă biserică a fost zugrăvită pe cheltuiala cinstitei icegii a parohiei Silivaș în vremea excelenței sale Ioan Lemeni, fiind preot Matei, primcorator Ioan Cherecheșu, de zugravii Filip și Neculae anul 1842”. Când actualul preot a fost numit în parohie a găsit biserica de lemn, a doua ca vechime în județ, folosită ca staul pentru oi. Datorită „tratamentului” la care a fost supusă și acoperișului degradat, valoroasa pictură pe pânză maruflată a fost distrusă aproape în totalitate. Pentru a proteja biserica, începând cu anul 1985 preotul paroh Pintea Vasile a reintrodus-o în circuitul cultic. În 1987 s-a cumpărat un clopot nou, iar în 1997 a fost refăcut acoperișul (din șindrilă tratată cu ulei). În anul 2001 s-a realizat și împrejmuirea cu gard din lemn, cu sprijinul Prefecturii Bistrița. În acest monument se mai slujește și în prezent în sărbătorile de vară și cu ocazia hramului „Cuvioasa Parascheva”.
Biserica de lemn din Nicolești

Biserica de lemn din Nicolești se află în cătunul Nicolești, ce aparține de localitatea Crăciunești din județul Mureș. Neînsemnată la prima vedere, aceasta surprinde prin planul simplu, fără pronaos, și forma semicilindrică a altarului. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: MS-II-m-B-15635.
Vechimea construcției nu a fost stabilită cu certitudine până în prezent. Conform tradiției, biserica Sf. Nicolae din Nicolești a fost ridicată de călugărul Nicolae în secolul 14. Trebuie remarcat planul inițial simplu, compus numai dintr-un naos și altar. Acesta este cu totul neobișnuit pentru o biserică mai nouă. El își are corespondenți fie într-o posibilă capelă de altă confesiune din împrjurimi fie într-un model arhaic, păstrat de exemplu la biserica de lemn medievală din Putna. De reținut este și altarul semicircular, o formă care imită corul romanic, foarte rar întâlnită la bisericile de lemn.
Cercetătoarea Ioana Cristache-Panait interpretează anul 1846 inscris pe peretele de vest drept momentul unei refaceri. Este posibil ca atunci să fi fost adăgat pridvorul și micul turn peste el. Ulterior, probabil, pridvorul a fost închis cu scândură pentru a servi drept pronaos.
Biserica a fost devastată și jefuită în 1943-44. A rămas pustie până în anii 1960, când a fost restaurată.
Biserica de lemn din Leleasca-Ștefănești

Biserica de lemn din Leleasca-Ștefănești se află în cătunul Ștefănești, localitatea Leleasca, județul Olt și aparține de parohia Păroși. Biserica a fost ridicată pe locul actual de moșnenii fostului sat Ștefănești între anii 1765-1771 și poartă hramul „Adormirea Maicii Domnului”. Aceasta este una dintre cele mai reprezentative biserici de lemn de la sud de Carpați. Se distinge într-un ansamblu caracteristic zonei, compus din poartă și gard de lemn, precum și „șetrile cu mesile pentru pomeni la sărbători” din cuprinsul incintei. Remarcabile sunt dimensiunile mari ale lăcașului, decorația sculptată bogată, atât exterioară cât și interioară, precum și semnăturile meșterului și ctitorilor împreună cu datările de pe peretele de la intrare. Cel mai semnificativ este pridvorul, care excelează atât prin amploare cât și prin diversitatea și bogăția motivelor sculptate, un adevărat punct culminant în arta pridvoarelor de biserici de lemn de la sud de Carpați. În interior ies în evidență câteva sculpturi puternic reliefate, îndeosebi funia de pe portalul naosului și cei doi cai-consolă ce sprijină grinda de sub cerul bolții. Piciorul mesei de altar este scobit din trunchiul unui copac în relief puternic, caracterictic acestui lăcaș. Iconostasul și peretele dintre tindă și naos păstrează frumoasele icoane și frize pictate, împreună cu poalele de icoane și ramele decorative. Biserica este înscrisă pe noua listă a monumentelor istorice, LMI 2004: OT-II-m-A-08938.
Începutul acestei biserici în fostul sat de moșneni Ștefănești este fixat de o datare după era bizantină pe peretele de la intrarea în tinda bisericii, în dreapta ușii: „leat 7279 7274”, adică anul 1770/1771 alăturat de cel 1765/1766. Pe o cruce de mână din inventarul bisericii se regăsește primul an: „7279 Ene”. Ene este ctitorul bisericii, conform unei alte inscripții de pe același perete de la intrare, însă la stânga ușii: „Ene titoru” și „Nițu Ene”. Alături de acesta se află și numele meșterului „Stan meșteru”. Amândoi sunt însoțiți în mod remarcabil de semne specifice de identificare, ctitorul prin bustul cu brațele întinse iar meșterul prin două semne de meșter. Trebuie reținut faptul că însemnarea ctitorului, „Ene titoru”, în imediata vecinătate a semnului său cu brațele deschise, apare scrisă pe dos, ca și când cel care a scris-o pe perete a decalcat-o mai întâi de pe o hârtie întoarsă pe dos. Această formă neobișnuită de însemnare se poate citi foarte clar de la dreapta la stânga. Citirea ei de la stânga la dreapta a condus la o datare eronată din secolul 16, pe care unii cercetători au susținut-o mai mult sau mai puțin convinși.
Biserica de lemn din Podeni

Biserica de lemn din Podeni, comuna Moldovenești încă figurează pe lista monumentelor istorice sub codul CJ-II-m-B-07737, deși s-a prăpădit într-un incendiu înainte de 1880. Șematismul Mitropoliei Greco-Catolice pe anul 1880 amintește parohia Podeni ca având biserică de piatră. Considerată ca fiind o biserică foarte frumoasă de către istoricii vremii, a ars fără să fi rămas vreo imagine sau o descriere completă în urmă.
Biserica a fost construită din bârne de stejar și brad, în stil românesc, împodobită cu ornamente tradiționale lucrate în lemn. Biserica era înconjurată ca un brâu de funia de lemn bine cunoscută. Portalul și usciorii, din lemn de stejar, erau arcuiți în partea superioară a singurei uși de acces. Alături de funia răsucită, apăreau și șiruri de linii în zigzag, rozete solare cu șase petale sau sori stilizați. Această descriere amintește de portalul unei alte biserici din zonă, anume biserica de lemn din Bădeni.
Mormântul lui Alexandru Macedonski

Mormântul lui Alexandru Macedonski se află în Cimitirul Bellu din București, la figura 6. Crucea de la căpătâiul lui Alexandru Macedonski este din piatră, bogat ornamentată cu motive tradiționale românești.
Mormântul este înscris în Lista monumentelor istorice 2010 din Municipiul București (cod LMI B-IV-m-B-20118.083).
Portul tradițional săsesc

Portul tradițional săsesc sau costumul popular săsesc (în germană Die Volkstracht der Siebenbürger Sachsen sau Die Siebenbürgisch-sächsische Tracht) este îmbrăcămintea tradițională a sașilor din Transilvania, o minoritate germanofonă de pe teritoriul României care face parte din grupul mai larg al germanilor din România. Acesta face parte din cultura săsească și prezintă anumite diferențe geografice, de la o regiune etnografică din interiorul Transilvaniei locuită de sași la alta. Anumite variații ale portului tradițional săsesc sunt oarecum similare cu bunad-ul norvegian (i.e., portul tradițional norvegian). Portul tradițional săsesc este purtat de sași la ocaziile festive și la dansurile populare ale acestora. Portul tradițional săsesc conține broderii și podoabe precum și anumite modele tradiționale florale. Date fiind originile etnice mixte ale sasilor, porturile tradiționale ale acestora se înrudesc cele din Flandra sau Luxemburg, i.e., unele țări de origine ale acestora în cadrul procesului de Ostsiedlung (i.e., colonizarea germană a Europei de Est) din Evul Mediu Clasic. Portul tradițional săsesc cuprinde atât costume populare feminine cât și masculine. Costumele populare masculine săsești sunt mai puțin ornamentate în comparație cu cele feminine și au o particularitate, mai precis cravata dublă colorată cu modele florale. De asemenea, în cadrul costumelor populare săsești se mai regăsesc pălării cu bogate coroane florale. Totodată, un element particular al portului tradițional săsesc este centura lată (germană Der Breite Gürtel).
Portul tradițional săsesc are o istorie lungă, conținând elemente de inspirație medievală și renascentistă. Întrebuințările portul tradițional săsesc variază de la viața bisericească a sașilor până la ocazii festive care includ dansuri populare. Portul tradițional săsesc reprezintă o emblemă a comunității rurale săsești/germane din Transilvania. În cadrul întâlnirilor sașilor atât din România cât și din Germania, aceștia poartă porturile lor tradiționale. În cadrul Muzeului de Etnografie Săsească „Emil Sigerus” din Sibiu (germană Hermannstadt) se regăsește o colecție de costume tradiționale săsești precum și anumite podoabe. Costumele populare săsești din această colecție provin din cele trei mari regiuni etnografice ale sașilor din Transilvania, mai precis:
Partidul „Totul pentru Țară”

Partidul „Totul pentru Țară” (PTT) a fost un partid de extremă dreaptă înființat în 1993, la inițiativa unui grup de foști participanți în Rezistența Națională Anticomunistă, legionari, deținuți politici și partizani în munți. Deoarece partidul legionar a fost singurul interzis după Revoluția Română din 1989, legionarii au căutat diverse denumiri pentru mișcarea lor ultima fiind PPP: Partidul „Pentru Patrie”.
PTT susține că ar fi o reacție la continuitatea și consolidarea structurilor sistemului dinainte de 1989, dezvoltarea unui politicianism corupt și imoral, întemeietorii săi declarând că acestea puneau în pericol existența neamului românesc și a statului național unitar român, amenințând România cu izolarea de lumea civilizată. În aceste condiții, vechii legionari au considerat că Rezistența Națională trebuie să continue, dar în condițiile și cadrele puse la dispoziție de Statul de Drept. PTT-ul venerează memoria legionarilor Corneliu Zelea Codreanu, Horia Sima sau Radu Gyr, după cum reiese din publicația „Buciumul”.
Partidul a fost scos în afara legii în anul 2015.
Întemeietorii PTT-ului au declarat în repetate rânduri că acest partid este singura forță politică care continuă în mod legitim spiritul Rezistenței Naționale Anticomuniste.
Spre deosebire de ideologia cuzistă si dar la fel ca cea legionară, PTT-ul nu a adoptat formal antisemitismul ca scop sau practică socială.
În presa din preajma anului 2000, PTT-ul s-a făcut mediatizat ca singurul partid din România ai cărui membri au construit, exclusiv prin eforturile bănești și munca lor, un sediu central, pe un teren donat, de asemenea, de un membru, fost deținut politic. (Libertatea, septembrie 1999).
Un alt prilej de mediatizare a fost apartenența la PPP a unor personalități cunoscute în societatea românească, cum ar fi: Ion Gavrilă Ogoranu, liderul Rezistenței Armate Anticomuniste din Munții Făgărașului (vicepreședinte și apoi președinte al PPP până la moarte), actorul Ernest Maftei, el însuși fost deținut politic, Mircea Nicolau, președintele Fundației „Prof. George Manu” — implicat la vârf în Rezistența Anticomunistă și deținut politic timp de 20 de ani, Nicolae Purcarea, artist popular (sculptor în lemn), prof. univ. dr. Ion Brad (biochimist, cunoscut pe glob ca „tatăl cătinei albe”), Părintele Constantin Voicescu, fost deținut politic și unul din vârfurile Pieței Universității în 1990, Părintele Dumitru Bălașa, supranumit „Patriarhul de la Vâlcea”, reputat istoric al perioadei dacilor și alții.
Film avangardist

Filmul avangardist, filmul experimental, cinematograful experimental (engleză experimental film, franceză cinéma expérimental) sau cinematograful avangardist este un mod de producție a filmelor care reevaluează riguros convențiile cinematografice și explorează forme non-narative și alternative la cele tradiționale. Multe filme experimentale, în special cele timpurii, se referă la arte din alte discipline: pictura, dansul, literatura și poezia sau provin din cercetarea și dezvoltarea unor noi resurse tehnice.
În timp ce unele filme avangardiste au fost distribuite prin canalele obișnuite sau chiar făcute în studiouri comerciale, marea majoritatea a acestora au fost produse cu bugete foarte scăzute, cu o echipă de producție minimă sau chiar de o singură persoană. Aceste filme sunt autofinanțate sau sprijinite prin intermediul unor mici burse.
Filmele avangardiste sunt produse, în general, de amatori. Unele persoane folosesc aceste filme experimentale ca pe o rampă de lansare în producția de filme comerciale. Scopul filmelor experimentale este, de obicei, acela de a prezenta viziunea personală a unui artist sau de a promova interesul pentru o tehnologie nouă, mai degrabă decât să distreze publicul sau să genereze venituri, cum se întâmplă în cazul filmelor comerciale.