davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Enclosed Alphanumerics

Enclosed Alphanumerics is a Unicode block of typographical symbols of an alphanumeric within a circle, a bracket or other not-closed enclosure, or ending in a full stop.
It is currently fully allocated. Within the Basic Multilingual Plane, a few additional enclosed numerals are in the Dingbats and the Enclosed CJK Letters and Months blocks. There is also a block with more of these characters in the Supplementary Multilingual Plane named Enclosed Alphanumeric Supplement (U+1F100–U+1F1FF), as of Unicode 6.0.
Many of these characters were originally intended for use as bullets for lists. The parenthesized forms are historically based on typewriter approximations of the circled versions. Although these roles have been supplanted by styles and other markup in "rich text" contexts, the characters are included in the Unicode standard "for interoperability with the legacy East Asian character sets and for the occasional text context where such symbols otherwise occur." The Unicode Standard considers these characters to be distinct from characters which are similar in form but specialized in purpose, such as the circled C, P or R characters which are defined as copyright and trademark symbols or the circled a used for an at sign.
A circled s (Ⓢ) was used in documents circa 1900 printed by German missionaries, especially the Basel Mission, in the Malayalam language to denote a ditto mark.
The Enclosed Alphanumerics block contains one emoji: U+24C2, the enclosed M used as a symbol for mask works.
It defaults to a text presentation and has two standardized variants defined to specify text presentation (U+FE0E VS15) or emoji-style (U+FE0F VS16).
The following Unicode-related documents record the purpose and process of defining specific characters in the Enclosed Alphanumerics block:
Преглед „Нова българска музика“

Преглед „Нова българска музика“ е фестивал, посветен на съвременната българска класическа музика, провеждан ежегодно в София от 1973 година.
Организиран от Съюза на българските композитори, прегледът е продължение на предходни нередовни събития, първите от които са от 1952 година. Целта му е да представя нови композиции на съвременни български композитори. В програмата му са обособени концерти за композиции във фолклорен дух или обработки в художествен стил на българска фолклорна музика.
Фолклор ТВ

„Фолклор ТВ“ е музикален телевизионен канал за българска народна музика. Първа и единствена национална фолклорна телевизия, която представя българска фолклорна музика, песни, танци и изпълнители от всичките етнографски области в страната. Представят се ансамблите – „Филип Кутев“, „Пирин“, „Гоце Делчев“, „Найден Киров“, редом с доайените от „Мистерията на българските гласове“ и популярни изпълнители като Николина Чакърдъкова, Гуна Иванова, Володя Стоянов, Райко Кирилов. Телевизията е собственост на певицата Николина Чакърдъкова.
Телевизията стартира на 2 октомври 2006 г., като излъчва чрез спътник и по кабел. В следващите години „Фолклор ТВ“ започва да продуцира и произвежда документални поредици: „Душата на българина“, „Фолклорните области на България“, „Звуци и картини от България“, „Легендите са живи, „Гласовете на България“, филми на различна тематика, поздравителни концерти и актуални предавания като „Между нас казано“.
През декември 2012 г. кабелният оператор „Близу“ еднолично спира излъчването на Фолклор ТВ в голяма част от мрежата си, като оставя 200 000 абонати без достъп до канала.
През март 2013 г. телевизията е изцяло оборудвана с дигитална техника и започва излъчва с Full HD резолюция. От 9 юни до 1 ноември 2016 г. програмата на „Фолклор ТВ“ се разпространява ефирно в цифров мултиплекс 1 с национално покритие, а след декември 2016 г. в регионалния мултиплекс за София – MUX-12 на 27-ми канал.
Държавен фолклорен ансамбъл „Филип Кутев“

Държавният фолклорен ансамбъл „Филип Кутев“ е български фолклорен ансамбъл, основан в София през 1951 година. Той е сред първите подобни големи професионални ансамбли за българска народна музика, като основа на репертоара му са композиторски обработки на фолклорна музика и авторски произведения в нейния дух.
Ансамбълът включва характеризиращ се с открито пеене тригласен хор, танцов състав и инструментален оркестър с групирани в оркестрови групи по образеца на симфоничните оркестри традиционни фолклорни инструменти, често модифицирани за постигане на хармонично звучене.
Ансамбълът е основан на 1 май 1951 година по модела на гастролиралия малко по-рано в България руски хор „Пятницки“. Водеща роля в създаването му има композиторът Филип Кутев, като в инициативата участват различни други институции (Комитетът за изкуство и култура, Радио „София“, Етнографският институт) и личности (Марин Големинов, Асен Разцветников, Илия Бешков, Константин Петканов, Райна Кацарова, Елена Стоин, Иван Качулев). Филип Кутев създава и ранния репертоар на ансамбъла със свои обработки на фолклорна музика и авторски композиции.
След смъртта на Филип Кутев ансамбълът носи неговото име. През първите години в ансамбъла постъпват творци от различни фолклорни области на България. През годините се сменят поколения танцьори, певци и музиканти в областта на българския фолклор. От 2021 година директор на ансамбъла е Георги Андреев.
Националният фолклорен ансамбъл е изнасял свои представления на 4 континента. Взимал е участие в различни фолклорни фестивали, както и в провеждания ежегодно в Созопол български културен фестивал „Празници на изкуствата Аполония“.
През 2011 година получава Награда „Нестинарка“ на Международния фолклорен фестивал в Бургас.
Сватбарска музика

Сватбарската музика е жанр в българската народна музика, достигнал голяма популярност през 70-те и 80-те години на XX век.
Предшественик на сватбарската музика, обикновено изпълнявана от сватбарски оркестри – групи, наброяващи най-често между 5 и 10 музиканти, – са т.нар. „черни групи“ от 50-те и 60-те години, народни оркестри, работещи главно за частни клиенти, оставайки извън контролираната от тоталитарния режим държавна музикална индустрия. През 70-те години сватбарските оркестри започват да формират свой обособен стил, характеризиращ се с емоционални и виртуозни инструментални изпълнения, импровизация и интеграция в българската фолклорна основа на елементи на циганска, турска и сръбска фолклорна музика и джаз.
Сватбарската музика се развива като своеобразна съпротива срещу лансираните от комунистическия режим силно обработени форми на народна музика. По тази причина тя дълго време остава изолирана от медиите и от официалните фолклорни фестивали, като е представяна главно на сватби и други частни тържества. Официалната критика обичайно я заклеймява като „кич“, „цигания“, „нечиста“, „самоцелно виртуозна“, „циркаджилък“. Въпреки това тя се ползва с огромна популярност и в средата на 80-те години режимът се опитва да я канализира, създавайки местни специализирани събития и националното Надсвирване в Стамболово, което се превръща в най-важната сцена на сватбарската музика.
Сватбарските оркестри са изцяло професионални и използват главно съвременни музикални инструменти. Във времето на най-голямата им популярност в 80-те години те имат и голям търговски успех. Най-известните изпълнители на сватбарска музика са сред най-добре платените музиканти в страната, а някои от тях, като Иво Папазов, Младен Малаков, Филип Симеонов, Иван Милев, Петър Ралчев, Георги Янев, Матю Добрев, се превръщат в знаменитости. През този период много професионални музиканти от държавните фолклорни музиканти ги напускат, присъединявайки се към сватбарски оркестри.
Българска носия

Българска традиционна носия нарича народното облекло на българина от Възраждането до към средата на 20 век, включително та чак до наши дни. То отразява спецификата, традиционната култура и бита на българския народ.
Според етнографите произходът му е главно балкански, като се откриват и следи от облеклото на народите, с които българите са били в контакт – турци, гърци, албанци и власи. По своя характер носията е всекидневното работно облекло, което чрез художествена украса придобива празничен вид. Отличава се с изключителната си практичност при трудова дейност, традиционни обреди и празненства. Носията бива мъжка и женска, празнична и всекидневна, като във всяка една от българските етнографски области те се отличават със своя специфика и самобитност. След Освобождението през 1878 настъпват значителни промени под влияние на градското облекло. Днес носиите се използват при художествена самодейност, някои от художествените елементи – в приложното изкуство, художествените занаяти и по-рядко в съвременното облекло.
Мъжките носии се класифицират в две основни групи, в рамките на които има множество регионални особености – чернодрешна носия в повечето български територии и белодрешна носия на северозапад, – а женските – в три групи – двупрестилчена (в Северна България), сукманена (в средните и източни части на страната) и саичена носия (в Родопите и Югозападна България).
Носия

Носията е традиционно облекло на даден народ или етническа група, създавано според разбиранията и вкусовете на хората, съставящи дадена етническа единица.
Носиите се характеризират с многопластие (изградени от много отделни дрехи, облечени една върху друга) и обикновено са доста тежки. Женските носии, в сравнение с мъжките са по-обемни и по-богати. Може да преобладават определени цветове (като черния в каракачанската носия), както и разнообразни (българската носия). Задължителни елементи са престилка, забрадка, сукман, калци, рокля и др.
Носиите са свързани с традициите и обичаите на даден народ. Всеки народ си има своя национална носия. Тя е основната носия. Освен нея има и много различни други. В България за всеки край, за всяка област си има различна носия, което прави българският фолклор много богат.
Тиквешка носия

Тиквешката носия (на македонска литературна норма: Тиквешка носија) е българска носия от областта Тиквеш, разположена днес в южната част на Република Македония.
Тиквешката женска и мъжка носия са част от средновардарските народни носии, които принадлежат към източномакедонския тип носии. Тиквешката носия е преходна и се свързва с носиите от Велешко и Гевгелийско. Тиквешките носии се прости и имат малък брой елементи с бедна везба и друга декорация.
Тиквешката лятна невестинска носия се състои от кошуля от бяло тъкано памучно платно с декоративна везба – лоза и кръстове, тъкан вълнен тесен пояс, украсен с прави напречни шарки, тъкана вълнена бохча – скутале (зорт бовча), украсена с каре, тъкано памучно палто – сагия, плетени вълнени чорапи, плетени вълнени подлактици и тъкана памучна кърпа за глава. На гърдите невестата има гердан с нанизани пари. Друг характерен елемент от женската лятна носия е престилка от тъкана шарена вълнена прежда. Елемент в зимните женски носии е горно пашо – гуна от тъкана вълнена прежда.
Тиквешката мъжка лятна носия се състои от кошуля от бяло тъкано памучно платно, тъкан вълнен широк пояс, украсен с прави и карирани шарки, набрано долнище – фустан от бяло тъкано вълнено платно, дълги мъжки гащи от бяло тъкано памучно платно, плетени вълнени чорапи и тъкано памучно палто – сагия. Характерен елемент от лятната мъжка носия е тъканата вълнена скутина, украсена с прави, хоризонтални шарки, носена само на полето, а от зимната мъжка носия е горното палто – антария, направено от тъкана тъмна вълнена прежда.
Международен фолклорен фестивал във Велико Търново

Международният фолклорен фестивал във Велико Търново е ежегодно културно събитие, провеждано във Велико Търново.
Първото издание на фастивала е проведено през 1997 г., на главния булевард в града - "Васил Левски". Няколко години по-късно фестовалът започва да се провежда в летния театър в парк "Марно поле". На XIV издание на Международния фолклорен фестивал участниците са от страните: Индонезия, Ирландия, Италия, Кипър, Колумбия, Македония, Мексико и Русия. За първото десетилетие 136 фолклорни ансамбли от 57 държави в Европа, Африка, Азия, Северна и Южна Америка, както и 78 български фолклорни формации. На XX юбилеен фестивал, участват фолклорни формации от Перу, Египет, остров Мавриций, Аржентина, Колумбия, Грузия, Сърбия, Чили и България.
Фестивал

Фестивал е обществен празник, обединен около конкретна тема, както и преглед на постиженията в определен вид изкуство, например музика, кино, художествена самодейност. Думата произлиза от латински – festum или festus означава „празник“.
Фестивалите са обикновено празненства, свързвани с честване на някакво събитие. С подбора на мястото, традицията, сградите, ваканционната атмосфера и със специалните художествени произведения фестивалите излизат извън рамките на всекидневието. Повечето фестивали се провеждат веднъж в годината или през две и повече години. Фестивали се провеждат навсякъде по света, но едни от най-известните са тези в Бразилия, Испания, Китай и Япония.
Сравнително най-цялостен опит за обобщаване на съществуващата фестивална практика, се съдържа в изданието „Европейските фестивали“ на Европейската асоциация на фестивалите. Там се представя специално изследване, проведено от асоциацията, което съдържа широк спектър от мнения за фестивалите като явление. На базата на серия от въпроси, задавани на изтъкнати личности в европейския музикален свят, определението е придобило следния вид:
Към така очертаните особености на фестивала биха могли да се добавят още няколко и да се обобщи:
Фолклорен ансамбъл „Тракия“

Фолклорен ансамбъл „Тракия“ е фолклорен ансамбъл в Пловдив, състоящ се от народен хор, оркестър от народни инструменти и танцов състав.
Ансамбълът е създаден на 10 ноември 1974 г. в Пловдив като професионален музикално-танцов ансамбъл. Продължител е на традициите на създадения през 1948 г. Пловдивски народен ансамбъл. Негов създател и първи хореограф е Кирил Дженев. Диригент на хора е Стефан Мутафчиев, а на оркестъра Николай Стойков.
Първата премиерна програма е представена на 5 септември 1975 г. в ПДК „Стефан Кераджиев“, в Пловдив. През 1976 г. формацията участва в Първия преглед на държавните и професионални ансамбли за народни песни и танци в Благоевград, където представя допълнената програма с нови сюжетни и тематично сценични форми на танцовото изкуство. Тази нова концепция за музикално – танцов спектакъл впоследствие в годините се възприема от всички творчески колективи в страната. От 7.04.1977 година става Държавен фолклорен ансамбъл.
Втора премиерна програма с изцяло обновен репертоар е представена на 18 февруари 1980 година на сцената на Музикален театър гр. София. От следващата година, 01.07.1981 година ДФА „Тракия“ е самостоятелен институт към Министерство на културата.
Третата премиерна програма е представена на 10 април 1985 година. С нея „Тракия“ участва през месец май същата година в Третия преглед на държавните ансамбли за народни песни и танци в гр. Кюстендил (с конкурсен характер), където печели 6 първи и 2 втори награди за авторство и изпълнение от всички категории за музика и танц.
От 1989 до 1997 година главен художествен ръководител на ансамбъла е композиторът Стефан Мутафчиев.
На 3 януари 1990 г. на сцената на НДК, София е представен премиерния спектакъл „Картини от Стария Пловдив“.
На 1 януари 1999 г. „Тракия“ е преобразуван във фолклорен ансамбъл към Община Пловдив с Решение на Министерски съвет.
От 1997 година главен художествен ръководител и директор на ансамбъла е проф. д-р Даниела Дженева. Последвалите премиерни заглавия на спектакли са :
- „Хубава Яна“ – 2005 година
- „Цветни щрихи от България“ – 2012 година
-„Земята на Орфей“ – 2018 година.
По-голямата част от изпълнителите са студенти в Академията за музикално, танцово и изобразително изкуство „Проф. Асен Диамандиев“. Програмите са му стилово и жанрово разнообразни. Гастролира в повече от 50 страни по света: Австрия, Германия, Италия, Франция, Израел, Русия, Китай, Япония, Индия, Индонезия, Сирия, Иран, Ирак, Мексико, Колумбия, Куба и др.
През 2010 година получава Награда „Нестинарка“ на Международния фолклорен фестивал в Бургас.
Фестивал на народната носия

Фестивал на народната носия е ежегоден фестивал, провеждан в българското село Жеравна.
Основател на фестивала е Христо Димитров – продуцент, хореограф и режисьор на Национален фолклорен ансамбъл „Българе“. Фестивалът е създаден с цел, да се запазят старите български традиции.. На фолклорния фестивал се представят автентични носии от всички области на България. Събитието се провежда всяка година в края на месец август в местността Добромерица край селото. За първи път фестивалът се провежда през 2008 г.
Традиционна медицина

Традиционната медицина (известна също като коренна или народна медицина, а също алтернативна медицина, знахарство) включва натрупани емпирични знания, които служат за диагностика и лечение на различни болести.
Медицинските аспекти на традиционното познание се развиват през поколения в различни общества преди ерата на съвременната медицина. Световната здравна организация (СЗО) определя традиционната медицина като „общата сума на знанията, уменията и практиките, основани на теориите, вярванията и опита, идващи от различни култури, независимо дали могат да бъдат разяснени или не, използвани за поддържане на здравето както и при превенцията, диагностицирането, подобряването или лечението на физически и психически заболявания.“
В някои азиатски и африкански страни до 80% от населението разчита на традиционната медицина за нуждите на основното си здравеопазване. Когато се приема извън традиционната култура, традиционната медицина често се нарича алтернативна медицина. Практики, известни като традиционни лекарства, включват Аюрведа, Сидха медицината, Унани, древната иранска медицина, иранската традиционна медицина, ислямската (арабска) медицина, традиционна китайска медицина, традиционна корейска медицина, акупунктура, Мути, Ифа и традиционната африканска медицина. Основните дисциплини, които изучават традиционната медицина са билколечението, етномедицината, етноботаниката и медицинска антропология.
СЗО отбелязва обаче, че „неподходящото използване на традиционните лекарства или практики може да има отрицателни или опасни последици“ и че „са необходими допълнителни проучвания за установяване на ефикасността и безопасността“ на няколко практики и лечебни растения, използвани от традиционните медицински системи. Линията между алтернативната медицина и суетата е спорен въпрос.
Изследванията и събирането на записи и данни по българска народна медицина понякога върви ръка с ръка с първите ботанически изследвания в България .
Организационна култура

Организационната или корпоративна култура е част от теория на организациите, организационния мениджмънт, държавно управление и мениджмънт в областта на културата, което описва поведенията, опитностите, вярванията и ценностите, и психологията (личните, работните и социокултурни ценности) на дадена организация. Тя бива дефинирана като "термин, използван в организационната теория и описващ появата и развитието на културни ценностни модели в организациите." или в други изследвания като „специфичен сбор от ценности и норми, които са споделяни от хората и групите вътре в една организация, който определя и начинът, по който те взаимодействат един с друг и с всички кореспондиращи към и включени в работата на организацията хора, институции или други организации“
В областта има два основни подхода, на научни изследвания в организационната теория (мениджмънт) или също на изследване на културата в дадена организация, както и на изследване на споделените характеристики на организационната култура на повечето организации, а другият подход е по-скоро в областта на обучението, организационен мениджмънт в областта на организационното обучение и той е задаващ препоръчителни подходи или такъв, който задава и предлага необходимите за дадена организация правилни практики. Възниква в края на 70-те на 20 век като специфична област на изследване в организационния мениджмънт, при която е засилено „говоренето за култура“ или „културологичния дискурс“. (В действителност някои споменавания на културата и „символното“ започва още през средата на 70-те.)
Том Питърс дава следното определение за организационна култура:
Полагането на корпоративната културата на парадигмално равнище във социология на организациите описва връзката между организационната култура и социокултурната парадигма от гледна точка на културната мрежа, като това определя малко по-различно организационната култура, като традиционните и установени вярвания, от антропологична гледна точка, за мястото на организациите в развитието на националната култура, и допълнително за това как компанията се представя като компетитивност и как се конкурира, като тези Organisationskultur подходи се появили и развили с течение на времето, и са подсилени от управленската дейност . Същото важи и за организациите по отношение на стратегическо планиране, формулиране и изпълнение. В този смисъл парадигмата е емпирична, оформена от опита, а не само на базата на даден проектиран модел, макар че на базата на емпиричния модел могат да се проектират от своя страна други работещи организационни проекти за Organisationskultur мрежата.
Български народни песни

Българските народни песни са най-значителният, разнообразен, художествен дял в българския фолклор.
Народните песни са умотворения в стихотворна форма, при които текст и мелодия са неразривно свързани. Българското народно поетическо творчество води началото си от далечни времена. Първите сведения за народни песни и певци са от IX - X век. Най-ранният запис на български народни песни са запазените песни в българо-гръцкия речник от Богатско „Начало на думи у българите, които се отнасят към (просто)народния език“. Най-много народни песни са запазени от XVIII век. Голяма част от старите народни песни не са записани и са забравени. Песните възникват като вътрешна потребност на създателите – да дадат израз на своите преживявания и мисли. Те са изпети в тъжни или радостни дни – на големи празници, на нивата, край стана. Техни творци са хора с поетически и музикален талант – певци, гуслари, гайдари, кавалджии. Народната песен се създава и развива на село. Предава се от певец на певец и така се получават много и различни варианти.
Разграничават се различни видове въз основа на няколко народни празника. Според времето, мястото и обстановката на изпълнение се обособяват обредни, трапезни, хороводни, седенкарски, жътварски и други. Според класификацията на известния събирач на народни песни Петър Динеков те биват обредни, митични, юнашки, хайдушки, исторически, социално-битови, балади, детски песни и залъгалки и съвременни народни песни. В зависимост от начина, по който се изгражда изпълнението, те се делят на епически, лирически и лироепически.
Те биват и благопожелателни, например коледарските, сватбените и други благопожелателни песни.
Митичните песни са едни от най-старите. Отразяват истини в човешкия мироглед за героизъм, мъжество/женственост, социално поведение, природни феномени, свръхестествени същества с човешки качества, но с нечовешки способности (например песента „Славки си рожба не трае“). Често срещани митични същества са слънцето, самодиви, русалки, орисници, змейове и лами, които влизат в различни взаимоотношения с българския човек или с героя.
Митичните песни съдържат както езически, така и юдео-християнски мотиви, наред с по-съвременни суеверия.
Българско народно творчество

Българско народно творчество е общото наименование за произведенията на изкуството и постиженията на културата, предаващи се традиционно от поколение на поколение българи от достатъчно дълго време, за да се забрави името на техния автор.
В течение на времето, под форма на кратки разкази се появили приказките. Те описват живота на хората, техните вълнения и уроци и в крайна сметка целта им е била да забавляват хората, но и да представят от всяка случка поука. При вълшебните и тези за животни, се описват вярванията на хората, техните суеверия и понякога измислици.
Поговорките се появяват като уроци за живота, извор на мъдростта на народа. Влияние върху поговорките отразяват времето когато са създадени, населеното място и областта. Често в поговорките има рима.
Българските народни гатанки са оформени като кратки и забавни въпроси на хората. Всъщност от дълбока древност хората описвали основните черти на дадени предмети, които не бива да се изричат. В гатанките също често се среща рима.
Легендите се появяват по-късно. Те описват дадени суеверия, или вярвания на народа. Например в Къджалийско има известна легенда свързана с природния феномен наречен Вкаменената сватба, която гласи как девера на сватбата има нечестиви мисли към булката и Бог ги наказва всички като ги вкаменява.
Българските народни песни са най-значителният, разнообразен, художествен дял в българския фолклор. Народните песни са умотворения в стихотворна форма, при които текст и мелодия са неразривно свързани. Българското народно поетическо творчество води началото си от далечни времена. Първите сведения за народни песни и певци са от IX - X век. Най-ранният запис на български народни песни са запазените песни в българо-гръцкия речник от Богатско „Начало на думи у българите, които се отнасят към (просто)народния език“. Най-много народни песни са запазени от XVIII век. Голяма част от старите народни песни не са записани и са забравени. Песните възникват като вътрешна потребност на създателите – да дадат израз на своите преживявания и мисли. Те са изпети в тъжни или радостни дни – на големи празници, на нивата, край стана. Техни творци са хора с поетически и музикален талант – певци, гуслари, гайдари, калваджии. Народната песен се създава и развива на село. Предава се от певец на певец и така се получават много и различни варианти.
Народният певец е разпределил в няколко основни групи песните – юнашки хайдушки, митически, обредни, любовни. Има и няколко подгрупи като самовилски, самодивски и др.
Народни песни на македонските българи

„Народни песни на македонските българи“ е етнографски сборник с български народни песни, събрани от Стефан Веркович, смятан за „най-ценния му принос в областта на българската фолклористика“. Излиза с предговор на сръбски език в 1860 година в Белград под заглавието „Народне песме македонски Бугара“.
Книгата е вторият голям сборник с български народни песни след излезлия в 1855 година „Болгарские песни из сборников Ю. Ив. Венелина, Н. Д. Катранова и других болгар“ на Петро Безсонов. Съдържа 335 народни песни, които са лирични и затова са наречени в заглавието женски. Песните са събирани от Веркович при престоя му като сръбски агент в южномакедонския град Сяр от 1855 година насетне. Заглавието, посвещението на княгиня Юлия Обренович, предговорът, бележките и обясненията към песните са на сръбски език, а в края има обяснение на сръбски на непознати български думи. Песните обаче са на оригиналния български език, както го нарича и самият Веркович.
Така огромната част от песните са от сярското село Просеник – записани от живеещата в Сяр певица Дафина Просенишка, наречена от Веркович „българската Омирка“. Другите песни също са записвани в Сяр – тези от Лехово са записани от стара жена, представена му от Дафина, а тези от Дебърско от дебрани, работещи в града. Сборникът няма жанровото разнообразие на излезлия на следната 1861 година Миладинов сборник „Български народни песни“, „но допринася твърде много за пропагандирането на българската народна поезия сред учените слависти“.
В обширния предговор Веркович очертава етническите граници на южните райони, населени с „български славяни“:
Предговорът е с характер на етнографски очерк за българите в Македония и е извор на „важни сведения за бита, езика, етническото самосъзнание, поминъците и етническия състав на населението от различните селища“. Цел на предговора е да даде верни етнографски данни за българския характер на Македония, тъй като гръцките, както и някои западни автори тенденциозно „тези предели ги наричат гръцки“.
Сборникът е издаден за втори път на български от Петър Динеков в 1966 г. В него заедно с оригиналния текст е направен и превод на български на Верковичовия предговор и добавена уводна студия „Делото на Стефан Веркович“.
Още в предговора Веркович изяснява, че замисля да издаде втори том на сборника с трапезни и юнашки песни, а по-късно ще записва народни приказки и предания. Поради ангажираността си в диспута около „Веда Словена“, не успява да го осъществи приживе и събраните от него материали са издадени като „Сборникъ Верковича. Ι. Народныя пѣсни македонскихъ болгаръ“ в 1920 г. в Петроград и „Lidové povídky jihomakedonské“ в 1932 г. в Прага.
Исторически народни песни

Историческите народни песни са вид народни песни за събития и личности от историята на някой народ. Те, общо взето, правдиво отразяват историческите факти и лица, но понякога се отклоняват от историческата истина, когато народният певец не е съвременник на събитията, а пее за тях по предания. В тези песни е отразено народното отношение към съществени събития.
Тези песни са близки до юнашките, но отразяват времената, когато митологичните представи постепенно загубват своето значение. Фантастичният елемент в тях намалява, събитията и лицата са представени по-достоверно. Описанията са по-сбити, действието се развива по-бързо. Езикът е по-близък до разговорния.
Твърде разнообразни са по тематика, композиция и художествен стил. Макар и предимно епични, понякога имат ярко изразен лиризъм.
Имало е български исторически песни за събития преди 14 век, но те не са запазени. Достигналите до нас могат да се разделят на три групи:
В българския фолклор най-много са запазените песни, свързани с борбите срещу османските нашественици. Основни теми в тях са борби срещу турците, отвличане в робство и потурчване, грабежи, мъчения, убийства и борба за свобода.
Чрез историческите народни песни народът изразява почитта си и уважението си към исторически личности и събития.
Професионален фолклорен ансамбъл „Странджа“

Професионален фолклорен ансамбъл „Странджа“ е фолклорен ансамбъл в град Бургас, България.
Основан е през 1965 година от Стефан Чапкънов, който го ръководи над 40 години, и включва женски хор, инструментален оркестър и смесен танцов състав. Изпълнява главно обработена българска народна музика с репертоар от цялата страна, но най-често от Странджанската фолклорна област.
Ансамбълът е финансиран от община Бургас.
Фолклорен ансамбъл „Родопа“

Фолклорен ансамбъл „Родопа“ в Смолян е ансамбъл за народни песни и танци от Родопската фолклорна област, с големи заслуги в популяризирането на родопския фолклор.
Фолклорен ансамбъл „Родопа“ е създаден през 1960 г. в град Смолян, за да събира, запазва и популяризира песенно-инструменталния фолклор на Родопа планина. Трите формации – народен хор, оркестър и танцов състав – поднасят специфично стилово изкуство, наситено с багри и многогласие и овладян ритъм. Водеща в творческото амплоа на колектива е лиричната среднородопска песен – понякога едва докосната, понякога с разместени полифонични пластове, но винаги вярно интерпретирана. Залюляните песни и мелодии, нагънатите родопски хора, различните български фолклорни области (от Странджа, Трънско и Добруджа, Пиринско и Крайдунавско – сродени и взаимно подхранващи се) изграждат професионалния облик на фолклорен ансамбъл „Родопа“.
Народно-изпълнителското изкуство на ансамбъла е известно не само в България, но и по света – Полша, Чехия, Германия, Франция, Русия, Северна Корея, Гърция, Китай, Италия и много други страни.
От основаването си ансамбъл „Родопа“ има над 6000 концерта и с годините придобива все по-голяма популярност и признание. Неоспорим е приносът на ФА „Родопа“ за запазването на фолклорното наследство на планината на Орфей – Родопа. Традиция и приемственост, традиция и съвременност са умело съчетани и преплетени в порой от багри, звуци и ритъм. Със своите успехи пред многобройната публика ансамбълът е спомогнал за популяризирането на родопската песен и танц. Той има изключително голям принос за обогатяване на културния живот на България. За своите постижения ФА „Родопа“ е удостоен с редица награди и отличия, сред които орден „Кирил и Методий“ – I степен, Златна лира, Кристална лира и Сребърно огърлие на Съюза на музикалните и танцови дейци. Гордост за ансамбъла е „космическия глас“ Валя Балканска, чийто творчески път е свързан изцяло с ансамбъла. Развитието на ФА „Родопа“ е свързано със специфичността, оригиналността и емоционалността на родопския фолклор, с ладовото му звучене – качества, които позволяват изграждането на богат репертоар. С първата ансамблова програма публиката се среща през 1963 година. Трите здраво споени звена с творческа и изпълнителска стиловост поднасят силно, синкретично изкуство, наситено с багри, многогласие и овладян ритъм.
Живи носители на фолклора през годините са: Валя Балканска, Христина Лютова, Димитрия Седянкова, Елена Грибачева, Стефка Маринска, Соня Калоферова, Златина Узунова и др. Солисти са Дочо Гречков, Младен Койнаров, а гайдари – Димитър Петковски, Димитър Гривнин, Георги Мусорлиев, Георги Кичуков, Петър Янев и други. В развитието на ансамбъла умело прибавят своя талант творци като Асен Диамандиев, Филип Кутев, Стефан Кънев, Николай Кауфман, Коста Колев, Красимир Кюркчийски, Стефан Мутафчийски.
Професионален фолклорен ансамбъл „Добруджа“

Професионален фолклорен ансамбъл „Добруджа“ е фолклорен ансамбъл в град Добрич, България.
Основан е през 1954 година, като през 60-те години става професионален, и включва оркестър, хор и танцов състав. През годините ръководители на ансамбъла са били Петър Крумов (1957 – 1982), Валентин Кубратов, Костадин Бураджиев, Стоян Господинов. Изпълнения на хора при ансамбъла са включени в известната поредица от албуми „Мистерията на българските гласове“.
Кръщение (български народни обичаи)

В обичаите, свързани с кръщаването на детето се преплитат християнски и паганистични представи и вярвания. Църковното кръщение е само част от обичаите и обредите, съпътстващи „кръщенето“, „кръщавката“на детето. Главното обредно лице в тях е кумът – кръстник.
Вечерта, преди кръщаването, жена от семейството „калесва“ (кани) кръстника с бъклица вино, пита и печена кокошка. На другата сутрин кръстникът занася детето в църквата. В единия край на бебешкия повой той слага приготвени от него свещ, китка и пешкир. След църковния ритуал, той връща детето на майката с думите:
„Еврейче взех, християнче (българче) ти връщам“.
На нея той дава и отрязаните от свещеника четири кичурчета коса, „на кръст“ от главата на детето, залепени с восък от свещта. В някои райони, преди да върне детето, кръстникът го поставя на селскостопански сечива (ако е момче) или на стан (ако е момиче), за да бъде то трудолюбиво и сръчно. На места, на прага на външната врата приготвят софра с питка, бъклица вино и китка цветя, върху която кръстникът настанява бебето и така го внася в къщата и оставя пред икона на света Богородица. Близки и роднини се канят на празнична трапеза. Всеки от гостите при влизането си в къщата поздравява:
„Честито кръщене, честито име!“, а домакините отговарят:
„Чест ти Господ дал.“
Гостите носят червен лук, „за да има родилката мляко“, питки, бъклица вино и подаръци за детето – ризки, платно, бебешки шапчици с пришити на тях парички против „уроки“. Кръстникът също дарява детето с платно, повой и дрешки. Името на детето се избира от кръстника. Никой не трябва да го научава преди определеният от традицията момент, защото това би означавало лоша поличба. На втория ден след кръщенето кръстникът идва в дома на новороденото, вдига го пред иконата, прекръства се и казва три пъти:
„Да е честито и благословено името ... (следва даденото име)!“
След съобщаването на името всички присъстващи се поздравяват:
„Честито и благословено име!“ и „Чест ти Господ дал.“
Традиционно кръстникът е наследствен, но когато кръстените от него деца умират още малки, се избира нов кръстник. Обичаят се нарича „хвърляне на детето“, при което бебето се оставя на кръстопът и онзи, който минавайки го забележи пръв, става негов кръстник.
Янурен

Янурен (на гръцки: Γιαννούλη) е село в Западна Тракия, Гърция, дем Софлу.
Селото е разположено на 10 километра западно от центъра на дем Софлу – град Софлу.
В XIX век Янурен е българско село в Софлийска кааза на Одринския вилает на Османската империя.
Деляло се е на 4 махали: Патешова, Гидикова, Берова и Шумагелова. Църквата на Янурен „Свети Архангел“ е строена през 1840 г. и преминава към Българската екзархия веднага след учредяването си. Свещеник е бил отец Рига от селото. След него е ръкоположен синът му Апостол Ригов, по-късно Яко Апостолов и последен до опожаряването на църквата през 1912 г. е Апостол Георгиев. Българско училище е открито също през 1840 г. с учител Илия Фотев от Свиленград. Сграда на училището се строи през 1867 г. Съборът на селото е бил на 21 ноември, Архангеловден. Бойчо Грозев (Болния) е бил като войвода на селото до Освободителната война 1878 г., когато Янурен има 1500 българи в 350 къщи. През септември 1878 г. около 300 семейства са принудени по насилствен начин да се изселят в България.
Според статистиката на професор Любомир Милетич в 1912 година в селото живеят 96 български екзархийски семейства.
През 1912 г. църквата е опожарена от турски башибозук. Българското население на Янурен е подложено на геноцид през лятото на 1913 г. Димитър Шалапатов описва повече за създаването и унищожаването чрез геноцидни практики на селото в своята книга „Българските християнски селища в Западна (Беломорска) Тракия“. В нарушение на Лондонския мирен договор от 17 май 1913 г. селото е нападнато от турците първо на 4 юли 1913 г., после на 6 юли 1913 г. и накрая с артилелия на 7 юли 1913 г. На 8 юли 1913 селото е ограбено и опожарено от турската войска на Османската империя. Оцелелите жертви на геноцида търсят спасение от европейските консули в Дедеагач (дн. Александропулис), но биват предадени на османските сили, за да бъдат отведени в робство по кървавия път към Мала Азия заедно с над 30 хиляди българи от околните села. Много от тях са избити и изнасилени по пътя. Все пак 96 български семейства се завръщат и заселват по родните си места. За 7 години селото възстановява 85 къщи и наброява около 500 жители. До 16 май 1920 г. селото остава в пределите на България.
Януренци се отличавали със своите традиции, бит и носии.
Фолклорен танцов ансамбъл „Хасково“

Представителният фолклорен танцов ансамбъл „Хасково“ е създаден в град Хасково през 1977 г.
Основател и досегашен главен художествен ръководител на ансамбъла е Ана Димитрова – хореограф и педагог с дългогодишен стаж в областта на българския танцов фолклор.
В ансамбъла участват над 170 танцьори на възраст от 5 до 25 години, разпределени в различни възрастови групи. Ансамбълът има 3 концертни формации: 2 детски – малка (от 5 до 9 години) и средна (от 10 до 14 години) и 1 младежка (от 15 до 25 години). Всяка от тези формации има свой собствен репертоар, съобразен с възрастта и танцувалните умения на изпълнителите в нея.
Репертоарът на ансамбъла е изключително разнообразен. Танците, които са включени в него, претворяват на сцената цялото богатство от ритми и движения, които съществуват в българския танцов фолклор.
В детските концертни формации се подбират танци на базата на детски фолклорни игри от всички краища на България. Стремежът е да се постигне максимално стилно и вярно изпълнение на всяка танцова постановка. Освен като стилни и технични танцьори, младите изпълнители от ансамбъла се представят и като актьори в камерните танци. Създават цял зоопарк от „мечета“, „зайчета“, „лисички“ и „пиленца“ или изграждат един цял панаир на сцената.
В младежката концертна формация на ансамбъла се подбират сложни и красиви танцови постановки от всички етнографски области на България. Изпълнителското майсторство на танцьорите в тази формация позволява да се претворява на сцената цялата красота и разнообразие от ритми на българския фолклорен танц. Играят се хумористични камерни танци, и такива на любовна или историческа тематика.
Фолклорният танцов ансамбъл „Хасково“ разполага с гардероб от костюми и аксесоари, съобразен със стиловото разнообразие в костюмите от различните етнографски области на България.
За своята над 45-годишна история ансамбъл „Хасково“ е изнесъл стотици концерти в страната и чужбина. Всяка година, освен множеството си концерти, ансамбълът взема участие и в национални и международни фестивали. Ансамбълът е носител на титлата „Представителен ансамбъл на България“ присъдена му на 29.05.1984 г. Освен това има златни медали от Републиканските фестивали през 1979, 1984 и 1989 г. За своята 25-годишнина ансамбъл „Хасково“ получава Златната лира на Съюза на музикалните и танцови дейци в България. Ансамбъл „Хасково“ участва както в любителски, така и в състезателни фестивали, като най-далечната засега дестинация, която е посещавал, е Китай.
Фолклорен танцов ансамбъл „Златна Тракия“

Представителен Фолклорен танцов ансамбъл „Златна Тракия“ е създаден през 1992 г. в град Хасково на базата на традициите на съществуващия дотогава детско-юношески ансамбъл „Тракийче“.
Главен художествен ръководител на ансамбъла е Златка Тимонова – хореограф и педагог с дългогодишен опит в областта на българския фолклор.
Ансамбълът се оформя като фолклорен блок, състоящ се от 2 формации – детска и младежка. В него танцуват над 100 участника на възраст от 5 до 30-годишна възраст. Всяка формация има свой характерен облик, определящ се от особеностите на фолклорните традиции, носещи настроението на различните възрасти.
В репертоара на ансамбъла са включени песни и танци от всички етнографски области на България. От създаването си, ансамбъл „Златна Тракия“ изнася самостоятелни концерти на всички общински празници и разнася славата на българския фолклор не само в страната, но и в чужбина.
Участвал е на международни конкурсни фестивали в Румъния, Украйна, Сърбия, Р. Кипър, Италия – о. Сардиния, Гърция, Турция, Полша, Унгария, Русия, Испания, Португалия и др.
Мещица

Мещѝца е село в Западна България. То се намира в община Перник, област Перник.
Селото се намира на 8 километра северно от град Перник по пътя Перник – Брезник. Разположено в източната част на Брезнишка котловина (Граово), край Мещичка река, приток на Конска река (от поречието на Струма). Намира се на 690 м надморска височина. Климатът е умереноконтинентален. Теренът около него е нагънато-равнинен, без големи възвишения. На около 3 – 4 km източно са западните склонове на Люлин планина и с. Дивотино. Между двете села минава жп линията Перник – Волуяк.
В землището на Мещица, в местността „Татомир“, има следи от сгради и керамика от ранножелязната и късноантичната епоха. Намерени са оброчна плочка на богинята Деметра и бронзова статуйка на богинята Атина.
В местността „Селище“ има останки от селище. Предание гласи, че на това място се е намирало селището преди османското иго. Има останки от стара черква, вероятно от Втората българска държава (1186-1396).
Сведения за селото има в турски регистри от 1728 г. и 1732 г. под имената Мештидже и Мештиче.
През 1919 г. е основана организация на БКП. През същата година е проведена протестна акция срещу Ньойския мирен договор.
Първото училище е открито през 1874 г. в частна къща. През 1890 г. е построена училищна сграда в черковния двор, като пръв учител е Спас от с. Слаковци. В селото е имало детска градина, детски ясли, а от 1962 г. основно училище.
Читалище „П. К. Яворов“ е основано от Ч. Юрукова, племенница на Г. Делчев.
Кукерският фестивал, наричан тук „Сурова“, започва вечерта на 13 януари. Част е от празника в Пернишко, вписан в списъка на ЮНЕСКО за нематериалното културно наследство на човечеството.
Кукерската сурвакарска група започва подготовката от месец ноември. В миналото хората от Мещица са изработвали маските и костюмите си от животинска кожа и рога; имало е и период, в който са използвали за костюмите парцали, а за ликовете – пера на птици. В последните години сурвакарите отново започват да използват кожа и рога. В много къщи старите костюми се предават от поколения.
Сурвакарската група има двама болюбашии – единият води звънчарите, другият води „сватбата“. Щом сурвакарите посетили домът на някого, той трябвало да им раздаде дарове в точно определен ред: първо ябълки, след това орехи, а накрая – буркан с мед. Днес хората дават на сурвакарите пари, месо, ракия, сланина, ябълки, орехи, пари. Събраните пари се използват за нуждите на сурвакарската група, но през годините са отделяни средства и за благотворителни цели.
Читалището „П. К. Яворов“ е разкрило кръжок по етнография и фолклор, клуб по приложно изкуство, клуб по интереси – пчеларство, сурвакарска група, детски народен хор „Граовско звънче“, фолклорна шесторка, детска танцова формация „Граовка“ и група за обичаи.
По инициатива на читалището в центъра на селото е поставена къщичка за книги, от която всеки може безплатно да си вземе или да даде книга.
На двайсетина километра от селото е разположен Големобучинският манастир „Възнесение Господне“.
Дунав (ансамбъл)

Ансамбълът за народни песни танци „Дунав“ във Видин е създаден през 1971 г. с цел издирване, съхранение и популяризиране на българския фолклор, особено от Видинския край.
Важен художествен принцип в работата на ансамбъла е запазването на характерните особености на музикалния, песенен и танцов фолклор на Северозападна България. В богатата си и разнообразна програма ансамбъл „Дунав“ включва музика, песни и танци и от други фолклорни области на България, което допринася за по-голямо разнообразие и атрактивност на спектаклите му. Дългогодишен ръководител на ансамбъла е Генчо Генчев – изтъкнат композитор, диригент и познавач на местния фолклор.
Темпераментните танци, характерните песни, инструментални изпълнения, всичко това съчетано с красивите костюми, прави концертите неповторимо изживяване за публиката. Плод на дългогодишна работа на ансамбъла са 2 дългосвирещи грамофонни плочи, CD, видео касета, 10 филма за БНТ и 3 местни телевизии, записи за БНР. С много любов и професионализъм участниците в ансамбъла представят изкуството си пред публика в страната и чужбина.
Ансамбъл „Дунав“ е носител на:
С голям успех състава е гостувал в: Австрия, Германия, Турция, Египет, Италия, Македония, Полша, Румъния, Чехия, Унгария, Украйна, Испания, Босна и Херцеговина, Нидерландия.
Румяна (певица)

Румяна Динева Найденова, по-позната само като Румяна, е българска попфолк и фолклорна певица.
Румяна е родена на 12 декември 1965 г. в село Камено, Бургаско. Завършва Музикалното училище в Котел със специалностите „кавал“ и „народно пеене“. Свири и на пиано. Известно време работи като учителка по музика в Антоново, Омуртагско. След това се отдава на кариерата си на певица. Румяна има две по-големи сестри, които живеят в Бургас. Омъжена е за музиканта Руси Андролов, от който има две деца – Марияна и Илиян. Своите певчески изяви започва като ученичка. През 1991 г. става солистка на Фолклорен ансамбъл „Странджа“. След напускането му работи в заведения в Бургас, София и бивша Югославия.
Професионалната ѝ кариера започва през 1994 г., когато издава първите си два албума, със сливенска фирма. Във втория си албум „Обичам да живея“ (1994) записва баладата „Две очи разплакани“, която се превръща в най-големия ѝ хит. Румяна споделя, че е написала музиката и текста на песента почти едновременно в много тежък момент, когато е изживявала раздялата със съпруга си. От 1996 г. работи с музикална компания „Милена рекърдс“, която издава всичките ѝ следващи албуми. Нейна запазена марка са тежките фолк балади, които изпълнява със завидно майсторство, както и българските народни песни.
Румяна е известна и като най-дългокосата певица на Балканския полуостров. Дължината на косата ѝ стига 110 см. Споделя, че я е наследила от баба си. Певицата е ревностна християнка, през целия си житейски път вярва и се стреми към единение с Бога. В дискографията си Румяна има осем самостоятелни албума, като последният е издаден посмъртно. На 30 юли 1999 г. певицата загива в тежка автомобилна катастрофа по пътя Бургас – София, близо до сливенското село Блатец. Погребана е в Бургас през август. През юни 2002 г. е издигнат паметник на Румяна в родния ѝ град Камено.