davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Wangsa Qing

Rajawangsa Cing (Ind: Dinasti Qing) (Aksara Kan: 清朝, Pinyin: Qīng Chao) (1644 - 1911), ditepungi uga minangka rajawangsa Mancu yaiku salah siji saka rong rajawangsa manca kang mréntah ana ing Cina sawisé rajawangsa Yuen Mongol (Ind: Dinasti Yuan Mongol) lan uga rajawangsa kang paling pungkasan ana ing Cina. Manca iku tegese rajawangsa paprenntahan saliya wangsa Kan kang dianggep dadi èntitas Cina ing jaman dhisik. Wangsa iki diyasa déning wong Mansuri saka kulawangsa Aisin Gioro (Pinyin: Aixinjueluo), kang banjur ngadhopsi tata cara papréntahan rajawangsa sadurungé lan digabungaké ana ing Cina.
Rajawangsa Cing ana ing kajayané nalika ing sangisoré papréntahan Bauratu Kangsyi (Ind:Kaisar Kangxi) (mréntah taun 1662 - 1722), Yongceng (1723 - 1735) (Ind: Yongzheng) lan Cyenlong (1735 - 1796) (Ind: Qianlong). Nalika taun 1661 Bauratu Syunci (Ind:kaisar Shunzhi) tilar donya kanthi umur 24 taun lan digantèkaké déning putra nomer papaté, Aysyincwe'lwo Syuanywe (Ind: Aixinjueluo Xuanyue) kang dadi Bauratu Kangsyi.
Ana ing wiwitan papréntahané, bauratu Kangsyi dibiyantu déning 4 Mantri Wali lan dibimbing déning nininé, Ibusuri Syawcwang. (Ind: Xiaozhuang). Nalika taun 1669, Bauratu Kangsyi bisa nggagalaké rencana salah siji Mantri Waliné, Awbay (Aobai) kang duwé kepénginan kanggo ngraman. Dhèwèké uga bisa ngredhem Pambrontakan Telu Raja Mudha (salah sijiné yaiku Wu Sangui, kang diwènèhi wewengkon lan sesebutan pangéran amarga jasané) lan pambrontakan sukuwangsa-sukuwangsa saka Mongolia. Taywan kang dikuwasani déning kulawarga Ceng (Ind: Zheng) kang setya marang rajawangsa Ming, bisa dikuwasani nalika taun 1683. Prajanjian wewatesan karo nagara Rusiyah uga digawé nalika taun 1689.
Sawisé ditinggal déning bauratu Kangsyi nalika taun 1722, putrané kang nomer papat, pangéran Yong (lair Aysincwe'lwo Yincen (Aixinjueluo Yinzhen) manggoni dhampar dadi Yongceng (Yongzheng). Pamaréntahané diwernani karo sengkéta antarané pangéran, kang ngrasa jumenenge bauratu Yongceng iku amarga ana rékayasa. Bauratu Yongceng ditepungi minangka bauratu kang sregep temandang gawé. Ana ing mangsa papréntahan bauratu Yongceng (Youngzheng) artatataning (Ind: ekonomi) nagara Cing samsaya kuwat.
CNN Indonesia

CNN Indonesia is a 24-hour Indonesian free-to-air television news channel owned by Trans Media in collaboration with Warner Bros. Discovery under CNN license. Broadcasting from Trans Media studios in South Jakarta, the local franchise presents national and international content, focusing on general news, business, sports, and technology.
The TV programs are aired 24 hours daily via digital terrestrial TV networks, pay TV providers Transvision and IndiHome nationwide, and live streaming services for overseas viewers.
In 2007, Trans Media initially planned their own news-oriented web TV network named Detik TV, which was named after the online news portal detik.com (which was acquired by Trans Media in 2011). It initially planned to broadcast entertainment and news programs, where some of the news content would be taken from Trans TV's Reportase and Trans7's Redaksi news programs. Sometime later, Detik TV was planned to be a digital free-to-air terrestrial news TV network. In 2009, businessman Chairul Tanjung announced the birth of a strategic partnership between the then CNN brand owner Turner Broadcasting System unit of Time Warner (both Turner and Warner are part of what is now Warner Bros. Discovery) and Trans Media to launch a CNN-branded channel in Indonesia. Therefore, the Detik TV idea was eventually abandoned.
CNN Indonesia began as an online portal, CNNIndonesia.com, on 20 October 2014 with Yusuf Arifin as editor in chief. It made its soft launching as a news channel in conjunction with the 70th anniversary of the country's Proclamation of Independence on 17 August 2015; the official launch of the local franchise was held in conjunction with Trans Media's 14th anniversary on 15 December 2015.
List of Indonesian faunal emblems

Indonesian faunal emblems are Indonesian endemic fauna that gain the status as national animal symbol that represent Indonesia and describe Indonesian biodiversity. Today there are three animals that gained the status as Indonesian faunal emblems: Komodo dragon, Javan hawk-eagle and Asian arowana. Next to national animal symbols, there are also more specific provincial faunal emblems that represent each respective provinces of Indonesia.
Komodo is an Indonesian endemic animal found only in Komodo, Padar and Rinca island within Komodo National Park. The surviving largest lizard on earth is easily recognised as Indonesian national animal. Komodo also becomes the emblem of East Nusa Tenggara province.
Elang Jawa or Javan hawk-eagle (Nisaetus bartelsi) an endangered raptor endemic to the mountainous forest regions of Java. The Javan hawk-eagle was chosen because its resemblance to the Garuda Pancasila, the most obvious physical traits is the prominent crest crowning its head and the plumage coloured dark-brownish to chestnut-gold. By Presidential decree, the Javan hawk-eagle was legally registered as considered as the national bird of Indonesia, and thus attributing the endangered species very high protection.
Arwana merah (red Asian arowana) is designated as the Indonesian national animal of charm and also national fish. Native to rivers of Sumatra and Indonesian Borneo, Asian arowana is highly adapted to freshwater and usually inhabits blackwater rivers, forested swamps and wetlands. Besides red, Asian arowana has other colour varieties (for example; green, silver and golden) which only can be found in specific geographic regions in Sumatra and Kalimantan.
Each of 34 Provinces of Indonesia have their own faunal emblems that represents their provinces. The faunal emblems are:
Meanwhile, Helmeted friarbird (Philemon buceroides) was designated as faunal emblem of ex-province Timor Timur (1976-1999).
National emblem

A national emblem is an emblem or seal that is reserved for use by a nation state or multi-national state as a symbol of that nation. Many nations have a seal or emblem in addition to a national flag.
Other national symbols, such as national birds, trees, flowers, etc., are listed at lists of national symbols.
The design of an emblem is different to that of a coat of arms which should follow the rules of heraldry and so contain a shield (escutcheon) in the center. However, many unheraldic national emblems are colloquially called national coats of arms anyway, because they are used for the same purposes as national coats of arms.
Some designs of national emblems can be used one-to-one for a national seal.
The same for some national coats of arms like the Great Seal of the United States which is actually a coat of arms (achievement) on a seal.
Indonesia Pusaka

"Indonesia Pusaka" (English: Indonesia, the Heritage) is a patriotic song composed by Ismail Marzuki. It is usually performed on Indonesian Independence Day celebrations, in university graduation ceremonies, and as a closing broadcast in several television stations at midnight. This song reflects about Indonesia, how Indonesia is the motherland of all Indonesians, and how Indonesians will fight for her with all of their might. This song is the favorite patriotic song of Hatta, one of the founding father of Indonesia.
The song is often performed by spectators at international football events (such as AFC or AFF matches) involving the Indonesian team, usually at the end of the match.
Along with the national anthem, the song is sometimes also sung by university students during political protests and demonstrations, with the most recent one being the 2025 protests.
Pancasila Youth

The Pancasila Youth (Indonesian: Pemuda Pancasila, PP) is an Indonesian far-right paramilitary organization established in 1959. The organisation's name refers to Pancasila, the official "five principles" of the Indonesian state. Pemuda Pancasila was involved in the Indonesian mass killings of 1965–66, and supported the New Order regime of President Suharto. Its members are informally known for extortion, illegal retributions from parking fee and off-hand security services.
The organization officially dates its foundation as 28 October 1959 as the youth wing of the League of Supporters of Indonesian Independence party, which had been established by General Abdul Haris Nasution to promote the political interests of the Indonesian Army. This was shortly after President Sukarno's decree restoring the 1945 Constitution, which the military supported, and which the Pemuda Pancasila was to "back up". There is some ambiguity as to the actual founding date, and it is possible that 28 October was decided on retrospectively as it is the anniversary of the 1928 Youth Pledge. Simon Petrus "Spego" Goni became the organization's chairman in 1961 In 1962, he proposed sending Pemuda Pancasila members to fight for the "liberation" of Dutch New Guinea in support of Indonesia's military campaign, Operation Trikora, supplying a fictitious list of names as evidence of the organization's readiness. Meanwhile, Pemuda Pancasila began expanding outside Jakarta. In Medan, Effendi Nasution, leader of a youth organization that made money from extortion and bodyguard services, became the local Pemuda Pancasila leader. It was in Medan that the organization took the dominant role in the killings of suspected communists after the 1965 coup attempt, as described in the 2012 documentary The Act of Killing. In Jakarta, the organization focused more on stealing property belonging to communist organizations and taking over and buildings, some of which were subsequently sold.
Currently Yapto Soerjosoemarno is the leader of this organization, and was one of the semi-official political gangster (preman) groups that supported the New Order military dictatorship of Suharto.
In The Act of Killing, it is stated that the organization currently has three million members. National membership estimates from the late 1990s ranged from four to ten million people.
In May 2020, the Bekasi chapter of the Pancasila Youth mailed out letters to prominent local businesspeople asking for Tunjangan Hari Raya in exchange for "peace and security". The Bekasi Police demanded the chapter retract the letter.
People's Youth (Indonesia)

People's Youth (Indonesian: Pemuda Rakyat) was the youth wing of the Communist Party of Indonesia (PKI). The organisation was formed as the Socialist Youth of Indonesia (Pemuda Sosialis Indonesia or Pesindo). Initially the organisation was set up on the initiative of then Minister of Defence Amir Sjarifuddin, as the youth wing of the Socialist Party of Indonesia. A congress was held on 10 and 11 November 1945, where seven locally based youth outfits merged. Rapidly it gained a membership of around 25,000. The organisation took part in the armed struggle for independence during the Indonesian National Revolution. Pesindo units were engaged in intense street fighting during the Battle of Surabaya.
Pesindo took part, along with PKI and FDR, in the Madiun Uprising in 1948.
In 1950 the organisation established its ties to the Indonesian Communist Party (PKI) and changed its name to "Pemuda Rakyat". At the congress of November 1950 Francisca C. Fanggidaej became the chairwoman of the organisation. Sukatno became the general secretary.
According to the American CIA, the People's Youth claimed membership of 1,250,000 in 1962, with that strength being principally in Java.
In 1964, according to the PKI, the People's Youth had two million members.
Membership of Pemuda Rakyat reached around three million in 1965. Pemuda Rakyat was effectively eliminated along with PKI during the Indonesian killings of 1965–66.
Ministry of Youth and Sports (Indonesia)

The Ministry of Youth and Sports of the Republic of Indonesia (Indonesian: Kementerian Pemuda dan Olahraga; abbreviated as Kemenpora) is a ministry within the Government of Indonesia that oversees youth and sports affairs. The Ministry of Youth and Sports is led by a minister of youth and sports (Menpora) who since April 3, 2023 has been held by Dito Ariotedjo.
The institutional milestones that deal with youth and sports development have actually existed since the early days of Indonesian independence. In the first Cabinet structure formed on August 19, 1945. The presidential cabinet had a Ministry of Education led by Minister Ki Hajar Dewantoro. Sports and physical education activities were under the minister of education. The first cabinet, which was less than three months old, was later replaced by the parliamentary Cabinet II under the leadership of Prime Minister Sutan Sjahrir who was inaugurated on November 14, 1945.
In 1999–2004, during the National Unity Cabinet and the Mutual Assistance Cabinet, the Ministry of Youth and Sports was merged into the Ministry of Education and Culture so that youth and sports affairs were only managed by the echelon I structure, namely the Directorate General of Non-Formal Education, Youth, and Sports. When President Susilo Bambang Yudhoyono came to power, the Ministry of Youth and Sports was re-established in 2004.
According to Presidential Decree No. 187/2024 and as expanded by the Ministry of Youth and Sports Decree No. 1/2025, the organizational structure of the Ministry consists of:
Силистар (защитена местност)

42.022, 28.005
Силистàр е защитена местност (ЗМ) с къмпинг в община Царево, област Бургас, България.
Намира се на около 5 km от село Синеморец и село Резово, при устието на едноименната река Силистар.
Обявена е за защитена територия през 1992 г. от Министерството на околната среда на България. Попада на територията на природен парк „Странджа“, а така също и в едноименните защитени зони „Странджа“ за опазване на дивите птици и природните местообитания. Защитена зона „Странджа“, включваща и ЗМ „Силистар“ е част от европейската екологична мрежа НАТУРА 2000. През 1998 г. за ЗМ „Силистар“ (а също и за ЗМ „Устие на р. Велека“) има утвърден план за управление – пилотен, т.е. първи в цялата страна. Съгласно Закона за защитените територии ЗМ „Силистар“ се охранява, управлява и контролира от служителите на държавно горско стопанство Царево и общинската администрация в Царево, под прекия контрол на дирекцията на природен парк „Странджа“. Общ контрол върху спазване задълженията на изброените институции в защитената територия се осъществява от регионалната инспекция по околната среда и водите в Бургас.
Свети Стефан (вилает Лозенград)

Свети Стефан, също Стефанo или Стефания (на турски: Beğendik), е село в околия Малък Самоков, вилает Лозенград (Къркларели), Турция. Според оценки на Статистическия институт на Турция през 2018 г. населението на селото е 258 души.
Селото се намира в историко–географската област Източна Тракия, в непосредствена близост до българо-турската граница при село Резово. Разположено е на 2 километра южно от устието на река Резовска река.
Републикански път III-9901

Републикански път IIІ-9901 е третокласен път, част от Републиканската пътна мрежа на България, преминаващ изцяло по територията на Бургаска област, Община Царево. Дължината му е 30 km.
Пътят се отклонява наляво при 51,9 km на Републикански път II-99 югозападно от град Царево и се насочва на юг-югоизток покрай брега на Черно море. Минава през село Варвара и град Ахтопол, пресича река Велека в близост до устието ѝ, минава и през западната част на село Синеморец и завършва в центъра на село Резово.
Републиканска пътна мрежа на България
Син флаг

Синият флаг е екологична награда, въведена от 1987 г.
Дава се на плажове и яхтени пристанища, където се полагат специални усилия при опазването на околната среда. За да получат син флаг, управляващите тези плажове и яхтени пристанища, в т.ч. и хората, които ги посещават, трябва да изпълнят 32 критерии, свързани с качеството на морската вода, екологичната информация и екологичното образование, безопасността, услугите и удобствата им, както и за защита на природата, на брега и крайбрежната зона.
Плажовете и яхтените пристанища със син флаг са чисти и сигурни, със съхранена околна среда.
Синият флаг се присъжда от Фондацията за екологично образование (на английски: Foundation for Environmental Education – FEE), която е неправителствена организация, в която членуват национални организации от 49 държави от Европа, Америка, Африка, Океания и Карибите.
Броят на плажовете с присъдени Сини флагове зависи пряко от степента на развитие на туризма и интереса към един район или една държава. Пример за това са първенците в класацията – Испания, Гърция, Франция, Турция, Италия, Португалия, които имат най-много флагове. Например в Гърция те са над 500. В България движението „Син флаг“ ежегодно сертифицира плажовете и яхтените пристанища, които отговарят на световните изисквания.
Андреевски кръст

Андреевският кръст (на латински: Crux decussata) e християнски символ, представляващ разпятието на свети Андрей Първозвани. Има формата на кирилската буква Х и представлява гръцки кръст, обърнат на 45°. Използва се в хералдиката и вексилологията. Има приложение и в транспорта, където се използва като пътен знак в железниците за обозначение на прелез.
Според преданието свети Андрей Първозвани бил разпънат на кръст във формата на буквата Х, тъй като считал себе си недостоен да увисне на кръст като Христовия. Поради тази причина, този кръст днес се нарича Андреевски.
Шотландското знаме е сред един от най-старите национални флагове. Според легендата националният флаг на шотландците възниква през 832 година, когато в навечерието на битката с англо-саксонците кралят на скотите Ангус съзрява в небето знамение във вид на X-образен кръст, същият, на който според християнските писания е бил разпнат свети Андрей Първозванни, смятан за покровител на Шотландия.
Руският император Петър I въвежда знаме на руския флот, което официално е прието през 1703 г. На него руският държавник поставя кръста на свети Андрей Първозвани, смятан за покровител на Русия. Андреевският флаг на руския флот понякога е използван и като държавен.
На гюйса на военноморските сили на Русия също има изобразен Андреевски кръст. По времето на СССР тези знамена са сменени с нови, отговарящи на социалистическата символика. След разпадането на съветската държава двете знамена отново са въведени през 1991 г.
Не е ясно кога е създаден първият български гюйс, но така или иначе той липсва в издадения през 1898 г. в Санкт Петербург „Албум на щандартите, флаговете и вимпелите на Руската империя и чуждите държави“. За пръв път се среща в съставения от полковник Богословски „Албум на щандартите и флаговете на чуждестранните държави“, издаден през 1912 г. Представлява бял квадратен плат с наложени върху него един върху друг червен хералдичен кръст и зелен Андреевски кръст.
До 9 септември 1944 г. бойният знак на Въздушните и бронетанковите на НВ войски е Андреевския кръст, черен на бял фон, поставян от двете страни на тялото и на крилата.
Знаме

Знамето (синоними стяг, пряпорец, флаг, байрак, хоругва) е платно с установени размер, пропорция, форма и цветове, прикрепено към дървена дръжка или шнур посредством джоб или капси. Понякога на него е изобразен герб или емблема като отличителен знак на държава, държавен орган, държавна или обществена организация, войскова част, кораб и други.
Националното знаме е отличителен знак на държавата. То символизира нейния суверенитет.
Видът и цветовете на националното знаме на България се определят в Конституцията.
Знамето на Република България е трицветно – бяло, зелено и червено, подредени хоризонтално от горе надолу. Когато се поставя вертикално на носещо тяло цветовете се подреждат вертикално от ляво надясно – гледано срещу знамето. Редът, по който се издига националното знаме, и други въпроси, свързани с неговото използване, се определят със закон. В приложение към закона за държавния печат и националното знаме на Република България се определят и вида на текстила, шева и други изисквания към знамето.
Армейското знаме или военното знаме е вид знаме, използвано от суверенни държави за техните сухопътни армии.
Някои от държавите (като България, Великобритания, Русия и Нацистка Германия) имат уникални военни знамена, с различен дизайн от този на националното знаме. Такива знамена лесно се идентифицират като военни флагове.
Други страни като САЩ и Швейцария нямат военни знамена и използват вместо такива своите национални флагове.
По време на война това знаме е обърнато надолу. Такъв пример са Филипините, чието знаме по време на мир е със синия цвят нагоре, а червеният надолу, а по време на война – обратното.
Формата и дизайнът на знамената се определят от Конституцията. В повечето случаи знамената са с пропорция 2 към 3 и имат правоъгълна форма, но това не е така за всички страни. Някои държави, като САЩ, Естония, Ирландия или Норвегия например имат определени пропорции и начин на построяване на знамето. Швейцария и Ватикана са единствените със знамена във формата на квадрат, или по-точно имат пропорция 1 към 1, а Непал е единствената страна в света, на която знамето е нито правоъгълно, нито квадратно, но може да се опише като два триъгълника с пропорция 1 към приблизително 1,333.
Знамената в спорта са много особено в моторните спортове.
Там има:
Републикански път II-99

Републикански път II-99 е второкласен път, част от Републиканската пътна мрежа на България, преминаващ изцяло по територията на Бургаска област. Дължината му е 109,1 km.
Пътят се отклонява наляво при 28,8 km на Републикански път I-9 югозападно от квартал „Крайморие“ на град Бургас и се насочва на изток през северните разклонения странджанските ридове Росен баир и Медни рид, успоредно на южния бряг на Бургаския залив. При град Черноморец пътят завива на юг, а след това на югоизток като следи западния и южния бряг на Созополския залив. След разклона за град Созопол на протежение от около 9 km е изградено нов участък на пътя, който преминава по източния склон на Медни рид, а не в близост до брега и северно от река Ропотамо отново се включва в старото си трасе. След като пресече реката пътят изкачва ниска седловина и западно от град Приморско слиза в долината на Дяволска река и оттук до град Царево се движи успоредно на брега. В този си участък преминава западно от град Китен и село Лозенец и достига югозападно от град Царево. Тук Републикански път II-99 завива на югозапад, изкачва се на билото на странджанския рид Босна и по него продължава в западна посока. Минава последователно през село Изгрев, в близост до село Българи и през село Кондолово. На 4 km след последното пътят завива на юг, минава през село Граматиково и по южния склон на Босна слиза в дълбоката долина на река Велека. След като пресече реката продължава в югозападна посока, изкачва се по северния склон на Граничния рид на Странджа, минава източно от град Малко Търново и в югоизточната част на града отново се съединява с Републикански път I-9 при неговия 319,3 km.
По протежението на Републикански път II-99 вляво и вдясно от него се отделят два третокласни пътя:
Републиканска пътна мрежа на България
Черно море (телевизия)

Телевизия „Черно море“ започва излъчване на 27 април 2009 г. като продължение на „Варна ТВ“. Телевизията се излъчва ефирно в аналогов формат на 48-ми канал за Варна, на 57-ми канал за Белослав, на 48-ми канал за Шабла. При цифровизацията на ефирното телевизионно излъчване в цялата страна, на 30 септември 2013 г. аналоговите предаватели на Телевизия „Черно море“ са изключени и програмата се разпространява само чрез кабелни телевизионни мрежи, от спътник и онлайн.
Телевизия „Черно море“ концентрира зрителското внимание върху всичко, което се случва както във Варна и в Черноморския регион. Медията работи съвместно с вестник „Черно море“ и радио-телевизия „Bulgaria On Air“. Телевизия „Черно море“ разполага с екип от 60 души, които имат отличен опит. Емисиите „Новини“ се излъчват в 12:00, 15:00, 17:00, 19:00 и 23:00 ч., централната информационна емисия е в 19:00 часа.
Сред популярните местни продукции на медията останаха сутрешните предавания „Утро в нашия град“, „Минути за култура“ с водещ Кирил Аспарухов, „Детски бряг“, „Перспективи“ с най-любопитното от близки и далечни страни, както и централната емисия „Новините" от 18:30 ч. с Александър Йорданов, концертите, турнирите по спортни танци, публицистичното „Европейска Варна“, кратките рубрики "Непозната история" с интересни факти от историята на Варна, „Подсказано от мрежата“, „Щрихи от утрото“, „Крайбрежни градове“ и др. В съботно-неделната програма се открояваха предаванията „Да бъдем здрави с д-р Иванов“, токшоуто „Клик“, правно-образователното „По закон и съвест“ с Бранимир Балачев, православното „Амвон“. Излъчваха се още сериали, фестивали, продукции на Дойче Веле, продукции на телевизия „Bulgaria On Air“, народна музика и др.
Телевизия „Черно море“ е закрита на 7 май 2020 г., около месец след спирането на едноименния вестник, и двете медии са част от медийна група „Черно море“.
Стартира на 27 април 2009 г. на мястото на „Варна ТВ“ (до 2003 г. – „RD-TV“). До 30 септември 2013 г. телевизията се излъчва ефирно в аналогов формат за Варна (48 канал), Белослав (57 канал) и Шабла (31 канал). При цифровизацията на ефирното телевизионно излъчване, аналоговите предаватели са изключени и програмата се разпространява само по кабел и сателит, както и онлайн. Телевизията спира да се излъчва на 7 май 2020 г.
Въпреки близкото по звучене име, „Варна ТВ“ няма нищо общо с „Телевизия Варна“. Двете съществуват паралелно в периода от 2003 до 2009 г., когато „Варна ТВ“ става „ТВ Черно Море“.
Медията концентрира зрителското внимание върху всичко, което се случва както във Варна и региона. Медията работи съвместно с вестник „Черно море“ и радио и телевизия „Bulgaria On Air“. Новинарските емисии на телевизията са в 12:00, 15:00, 17:00, 19:00 и 23:00 часа, като централната е в 19:00.
Пейзаж (Златьо Бояджиев)

„Пейзаж“ е картина от българския художник Златьо Бояджиев от 1945 г.
Картината е нарисувана с маслени бои върху фазер и е с размери 20 x 28 cm. Тя е малко известна картина, нарисувана в стил неоимпресионизъм, който става известен в българското изобразително изкуство по това време. Картината е рисувана в т.нар. междинен период на художника, в който рисува множество пейзажи.
Картината е във фонда на Центъра за славяно-византийски проучвания „Иван Дуйчев“ в София, подразделение на Софийския университет.
Константин Щъркелов

Константин Георгиев Щъркелов е български художник-пейзажист, майстор на акварела.
Роден е на 25 март 1889 г. в София.
На Щъркелов дядо му бил свещеник и бил много висок, та му казвали Щрък-Кольо и оттам Щъркольо – Щъркела. Баща му Георги е бил майстор-обущар, а майка му – баба Мария – произхожда от Ниш. По баща са кореняци софиянци. Има двама братя – Милан и Димитър. Дъщерята на Милан – Мария се омъжва за художника Никола Аврамов.
През 1915 г. завършва живопис в Държавното художествено-индустриално училище в София при проф. Иван Мърквичка. Рисува пейзажи и цветя предимно с акварел като създава свой маниер в тази област. Между най-добрите му творби са пейзажи от Рила, Пирин, Софийско и Търновско. Съвършен техник, характерен с рафинирания си реализъм. Създава школа в България, и има последователи в акварелната живопис. Картините му и до днес са оценявани най-скъпо и са много търсени.
„Когато рисувам – било пейзаж или цвете, аз чувам музика или като че ли прочитам стихове на Лермонтов или Надсон. А когато слушам голям оркестър или хор, аз виждам пейзаж… Тия пейзажи, що са дните на моите тъжни песни, тия малки мирове, на които душата се е спирала, споделяла е своето настроение. Там е истинският ѝ живот“ – изповядва художникът Константин Щъркелов, наричан „цар на акварела“.
След 9 септември 1944 г. К. Щъркелов е изселен, изключен е от СБХ и прекарва пет месеца в Централния затвор. Творчеството му е отречено, обявен е за „чужд на прогресивните и революционни идеи, официален художник на буржоазния режим и царски любимец“.
Умира на 29 април 1961 г. в София.
На Константин Щъркелов е наречена улица в квартал „Изток“ в София (Карта).
Личният му архив се съхранява във фонд 2046К в Централния държавен архив.
„Есен край София“ (1914), „Белоградчишките скали“ (1922), „Пейзаж. Река“ (1928), „Каналето край Вардар“ (1941), „Полски букет“ (1955), „Настроение“ (1961) и др.
Цено Тодоров

Цено Тодоров Динов е български художник – живописец, един от доайените на българското изобразително изкуство от първата половина на 20 век.
Цено Тодоров е роден във Враца на 20 март 1877 г. През 1896 г. постъпва да учи в първия випуск на Държавното рисувално училище и през 1901 г. завършва специалност живопис в класа на проф. Иван Мърквичка. Следва специализация при Леон Бона в Националното училище за изящни изкуства на Академия Жулиен, в периода 1901 – 1907 г.
През 1908 г. Тодоров пътува из Египет и Палестина и рисува пейзажи, които изиграват голяма роля за формирането на течението на импресионизма в България. Картините си излага в София по-късно през същата година и това е неговата първа изложба. По време на Първата световна война рисува батална живопис в Прищина и Прилеп.
След завръщането си, през 1910 г. Цено Тодоров става преподавател в Художествено-индустриалното училище, а след преименуването му през 1921 г. в Национална художествена академия е неин директор между 1930 и 1932 г. Ученици на Тодоров са някои от най-изтъкнатите български художници: Златьо Бояджиев, Васил Стоилов, Преслав Кършовски, Васил Захариев.
Членува в Дружеството на художниците в България, Съюза на южнославянските художници „Лада“ и член-основател на дружеството „Родно изкуство“.
Участва във всички общи художествени изложби, както и в представянията на българското изобразително изкуство зад граница:
През 1952 г. прави голяма съвместна изложба с Владимир Димитров - Майстора, Стефан Иванов и Андрей Николов, която става повод за излизането на две книги.
Тодоров е носител на държавното звание Народен художник, лауреат на Димитровска награда, както и почетен гражданин на град София.
Умира на 20 ноември 1953 г.
Цено Тодоров работи най-вече в портретния жанр, но рисува и пейзажи и натюрморти, както и вае скулптури. Характерно за стила му на рисуване са контрастът между светлини и сенки и стремежът към синтез и простота. Кредото на художника е, че „една живопис опростена е винаги живопис дълбока“.
Сред известните му творби са портретите на Пейо Яворов (1909, притежание на НХГ), Теодор Траянов (1909, СГХГ), портрет на майката на художника (1910, НХГ), на Дора Габе (1919), Боян Пенев (1919, НХГ), Димо Кьорчев (1925, НХГ), както и два негови автопортрета от 1912 и 1937 г. Рисува портрети още на актьорите Иван Попов и Сава Огнянов, на проф. Асен Златаров.
Сред пейзажите му по-известни са „Люксембургската градина“ (1904, ХГ – Враца), „Река Марна при Париж“ (1907, НХГ), цикъла пейзажи от Египет и Палестина от 1908 г., „Пейзаж от Хисаря“ (1938, ХГ – Пловдив), както и един цикъл битова живопис („Жътва“, „Пазар“, „В кръчмата“).
Платна на Тодоров са притежание на Националната художествена галерия, Софийска градска художествена галерия, много от художествените галерии в България и частни сбирки.
Аспарухово (плаж)

Плаж „Аспарухово“ е плаж на Черно море в кв. „Аспарухово“, Варна. Разположен е между парк „Аспарухово“ и нос Галата. Плажът е заобиколен от много зеленина. Той е просторен, а плажната ивица няма платени чадъри и места, но е неохраняван. Има безплатен паркинг, заведения, парк, игрище за плажен волейбол, площадка за мини голф, сърф и сърф училище. Плажът е сред предпочитаните от варненци, заради спокойствието и близкото му разположение.
Южен плаж (Варна)

Южният плаж е плаж на Черно море в град Варна, разположен южно от Централния плаж. Той е с най-широка пясъчна ивица в града, с дължина 600 метра. Разположен е от зоната на Аквариума и Астрономическата обсерватория „Николай Коперник“ до вълнолома на Морската гара под плувен комплекс „Приморски“. Пясъкът е ситен и чист, а морето е плитко, което го прави подходящ за семейства с деца. На плажа са изградени редица заведения, има игрище за плажен волейбол. Плажът е снабден с шезлонги и чадъри и има няколко спасителни поста.
Един от символите на Южния плаж е водната пързалка. От пасажерския терминал в близост преминават много лодки и корабчета.
От плажът започва пешеходна алея без автомобили „Кап. Георги Георгиев“, която води до Северния и Рибарския плаж и Морската градина. Мястото е начална спирка и за атракционното туристическо влакче.
Най-близката спирка на градския транспорт е до плувен комплекс „Приморски“ – спирка „Басейна“ (с автобусни линии 17а, 20 и 39).
Централен плаж (Варна)

Централният плаж е плаж на Черно море в град Варна, разположен под централния вход на Морската градина, между Северния и Южния плаж. Простира се на 500 метра дължина. Плажът е охраняван през целия летен сезон, на него работят медицински пунктове. На разположение на плажуващите са платени шезлонги и чадъри, има обособена и малка безплатна зона. Плажът разполага с душове и съблекални.
Най-близката спирка на градския транспорт е до спирка „Фестивален комплекс“ (с автобусни линии 17а, 20 и 39).
Природа (списание)

„Природа“ е първото научнопопулярно списание в България, издавано е в София от 1893 до 1915 и от 1921 до 1948 г.
То представлява „илюстрован журнал за наука, стопанство, лов и риболовство“, а от 1923 г. „Месечно илюстровано популярно научно списание“. От 1930 г. има и заглавие на френски език.
Основател и редактор на списанието е Георги Христович. От 1900 г. освен от него, се редактира и от Петър Бакалов, Стефан Консулов и Александър Радославов. След смъртта на Христович през 1926 г. редактор става синът му Константин Христович, към който от 1931 г. се присъединяват Димитър Йоакимов и Тодор Моров. Сътрудници на списанието са Асен Златаров, Петър Бичев, Никола Стоянов, Никола Арнаудов, Наум Николов, Васил Радев, Порфирий Бахметиев, Иван Буреш и Методий Попов. След 1930 г. в редакцията на списанието се появява разцепление, породено от недоразумения, в резултат на което започва да излиза списание „Природа и наука“.
В списанието се публикуват разнообразни, интересни и полезни статии от областта на естествените науки – биология, зоология, ботаника, физиология, физика, химия, минералогия, техника, етнография, геология, палеонтология. В първите години статиите са предимно преводни, като впоследствие се набляга на оригиналните изследвания.
Задачата, която си създава списанието е да разпространява научни, положителни и здрави познания с цел:
През годините списанието се отпечатва в няколко печатници – „Придворна на Бр. Прошекови“, „Ив. Г. Говедаров“, печатница на „Либералний клуб“, „Янко С. Ковачев“, „Ст. Атанасов“, „К. Г. Чинков“, „П. М. Базайтов“, „Хр. Г. Данов“, „Т. Пеев“, „Витоша“, „Просвещение“, „С. М. Стайков“, „Франклин“, „Художник“, „Графика“, „Гр. Ив. Гавазов“, „Полиграфия“ и „Д. Провадалиев“.
2011 Bulgaria foot-and-mouth disease outbreak

2011 Bulgaria foot-and-mouth disease outbreak is an outbreak of foot-and-mouth disease (FMD) occurring in Southeastern Bulgaria in 2011.
FMD was first confirmed on 5 January 2011, in a wild boar that had been shot on 30 December 2010. This animal is believed to have crossed the Bulgarian-Turkish border near the village of Kosti, Burgas Province in the Strandzha Mountains. A necropsy revealed foot-and mouth disease. Following this, 37 infected animals were discovered in the village of Kosti, and all susceptible livestock there were culled. Burgas Province and seven other neighbouring provinces declared a quarantine.
On 14 January a new outbreak was suspected in the neighbouring village of Rezovo. It is believed to have been carried by a Turkish cattle herd. On 17 January the presence of the disease was confirmed. The Bulgarian authorities ordered culling of all susceptible livestock in Rezovo. The losses in the two villages are promised to be compensated.
The mayor of Tsarevo Municipality Petko Arnaudov proposed construction of a wire fence along the Turkish border to prevent further movement of diseased animals into Bulgaria. The proposal was accepted by the Ministry of Agriculture and Forestry. The authorities ordered disinfection of all vehicles crossing from Turkey, where a major outbreak was occurring.
On 31 January in the village of Gramatikovo, Malko Tarnovo Municipality, which is located in the 10 km prevention zone around the first two outbreaks, a new outbreak was discovered. The blood tests found 13 animals infected with the disease. The authorities ordered culling of all susceptible livestock in the village, which consists of 149 animals - 1 cow, 38 sheep and 110 goats. The losses are promised to be compensated.
On 25 March two new outbreaks were discovered in the villages of Granichar and Kirovo. The authorities ordered culling of 173 infected animals.
The last new case was detected in April 2011; Bulgaria was declared FMD-free in July 2011. Prior to this outbreak, Bulgaria had not had a case of FMD since 1996.
Floods in Bulgaria

Flooding in Bulgaria occurs due to mountainous terrain and a dense river network, making it prone to flash flooding. Rivers such as the Danube, Maritsa, and Struma are responsible for the flooding patterns in the region. Heavy rainfall, snowmelt, and inadequate drainage infrastructure contribute to floods. Bulgaria's 600 to 800 millimeters of annual precipitation can lead to intense summer downpours and rapid runoff. According to available data, flood damages in Bulgaria exceeded €500 million between 2005 and 2014. Recent events like the 2022 floods have also resulted in significant economic losses and evacuations.
The 2014 Bulgaria floods occurred in June 2014, primarily affecting the northeastern regions of Bulgaria, including Varna and Dobrich. A total of 16 deaths were reported, with casualties occurring in the Asparuhovo district of Varna, where many houses were swept away. Due to a Mediterranean cyclone, extreme weather produced rainfall rates that exceeded the average monthly totals in just 24 hours, leading to flash floods and extensive damage. The flood's total damage cost was estimated to exceed €311 million, which impacted infrastructure, agriculture, and housing across the affected areas.
Bulgarian Black Sea Coast

The Bulgarian Black Sea Coast (Bulgarian: Черноморие, romanized: Chernomorie), also known as the Bulgarian Riviera, covers the entire eastern bound of Bulgaria stretching from the Romanian Black Sea resorts in the north to European Turkey in the south, along 378 km of coastline. White and golden sandy beaches occupy approximately 130 km of the 378 km long coast. The region is an important center of tourism during the summer season (May–October), drawing millions of foreign and local tourists alike and constituting one of the country's most popular tourist destinations. Prior to 1989 the Bulgarian Black Sea coast was internationally known as the Red Riviera. Since the fall of the Iron Curtain, however, its nickname has been changed to the Bulgarian Riviera.
The Bulgarian Black Sea Coast has a humid subtropical climate (Köppen climate classification Cfa), with considerable maritime and continental influences. The area's average air temperature in the summer is about 28 °C, with the average water temperature at 26 °C. There are more than 240 hours of sunshine in May and September and more than 300 hours in July and August.
The Balkan Mountains cross the country reaching to the edge of the Black Sea at Cape Emine, dividing the coastline into a southern and northern part. Parts of Bulgaria's northern Black Sea Coast feature rocky headlands where the sea abuts cliffs up to 70 metres in height. The southern coast is known for its wide sandy beaches. The southernmost section is included in Strandzha Nature Park.
The two largest cities and main seaports on the Bulgarian Riviera are Varna (third largest in the country) and Burgas (fourth largest in the country). Varna is located on the northern part of the coast and Burgas is located on the southern coast. The two cities' international airports, Varna Airport and Burgas Airport, are the main hubs servicing the region. In addition, the Trakia motorway (A1) was completed in 2013, providing fast access between Burgas and Sofia, the capital of Bulgaria, and Plovdiv, the second largest city. Hemus motorway (A2), scheduled to be completed after 2020, would make the trip from Sofia to Varna substantially easier and faster, while the Cherno More motorway (A5) is planned to connect Varna and Burgas. Major road I-9 runs along the Black Sea coast between the border with Romania, at the village of Durankulak, and the city of Burgas.
42°22′05″N 27°42′29″E﻿ / ﻿42.368°N 27.708°E﻿ / 42.368; 27.708
Silistar

Silistar (Bulgarian: Силистар) is a protected area in the Tsarevo Municipality, Burgas Province, Bulgaria. It includes a river of the same name and a beach. Camping is allowed there.
It is located about between the villages of Sinemorets and Rezovo, about 5 km from either. It is near the border to Turkey at the mouth of the eponymous river Silistar.
Silistar was declared a protected area in 1992 by the Ministry of Environment of Bulgaria. It falls on the territory of the Strandzha Nature Park. Both protected areas are part of the European ecological network Natura 2000.
List of territorial disputes

Territorial disputes have occurred throughout history, over lands around the world. Bold indicates one claimant's full control; italics indicates one or more claimants' partial control.
The Antarctic Treaty, formed on 1 December 1959 and entered into force on 23 June 1961, is a key component for the management of Antarctica and helps provide administration for the continent, which is carried out through consultative member meetings.
Media related to Disputed territories at Wikimedia Commons
Emona, Bulgaria

Emona (Bulgarian: Емона, Greek: Αίμος) is a village and seaside resort in southeast Bulgaria, situated in the Nesebar Municipality of the Burgas Province. The beach Irakli is 5 km from Emona. Emona lies close to Cape Emine. There are ruins of the ancient fortress nearby.
Emona is famous for being the birthplace of Thracian king Rhesus, who fought in the Trojan War. According to Homer's Iliad, Rhesus was killed by Odysseus and Diomedes.
Ravda

Ravda (Bulgarian: Равда, Greek: Ράβδα) a coastal village and seaside resort in southeastern Bulgaria, situated in Nesebar municipality, Burgas Province. Ravda is a small seaside resort on the Black Sea, located 3 km from Nesebar and 5 km from Sunny Beach. 30 km from Bourgas airport. After 1924, Bulgarian refugees from the villages of Koufalia, Bozets, Kirkalovo, Mikro Monastiri, Barovitsa, Ramel, Krya Vrysi, Kadinovo and Axos in Aegean Macedonia settled in Ravda.
The position on the Bulgarian Black Sea Coast provides for the nice weather, quietness and calmness of a country village and the proximity to the attractive resorts Nesebar (world heritage site) and Sunny Beach offers plenty of attractions and entertainment possibilities. Ravda has ecologically clean air and water because the resort is far from the big cities and industrial zones. There are no dangerous species such as sharks, poisonous jelly-fish, scorpions, killer snakes, venomous spiders, or flies.
The average monthly temperature during the summer is 22°C (71°F). Ravda's beaches have fine sand, sunshades are provided for the tourists and there are qualified lifeguards on duty. The cafes and bars near the seaside offer refreshing drinks. There are several big hotels in Ravda and many private rooms and small family hotels, as well as a great number of restaurants, taverns, and disco clubs.
There are regular bus lines to the other resorts in the area — every 30 minutes to Burgas and every 20 minutes to Sunny Beach and Nesebar. Ravda's postal code is 8238, the telephone area code is +(359) 554, where (359) is the country code. As of 2005 the village has a population of 1,745. It lies at 42°39′N 27°41′E﻿ / ﻿42.650°N 27.683°E﻿ / 42.650; 27.683, at sea level.
Ravda Peak on Livingston Island in the South Shetland Islands, Antarctica is named after Ravda.
42°39′N 27°41′E﻿ / ﻿42.650°N 27.683°E﻿ / 42.650; 27.683
Chayka Naval Air Base

Chayka Naval Air Base (Bulgarian: Морска авиобаза "Чайка") is a Bulgarian Navy base. It may be spelled 'Tchaika' and is sometimes known as Varna-Chaika. Chaika means seagull in Bulgarian. It is located on the southern edge of a river estuary south of the city of Varna on the Black Sea coast.
A seaplane base at Peinerdzhika (or Peynerdjik) was established by the Imperial German Navy Air Service and opened in early spring 1916 during World War I. It was handed over to the Bulgarian Navy in April 1918 and became its main air base. On 5 April 1941 it became the base for Luftwaffe floatplanes of 7 Seenotdienststaffel. It is home to the Naval Aviation's helicopter unit.
On 9 June 2017, during a training mission of artillery fire against surface targets as a part of the Bulgarian Navy's "Black Sea-2017" exercises, a Panther helicopter crashed in the water, killing the commander and injuring the other two officers on board. The helicopter's main rotor made contact with the fore flagpole of the frigate BGS-41 Drazki, sending it into the sea. After the flagpole strike commander Captain Georgi Anastasov turned back to the frigate to attempt an emergency landing in the water nearby. According to Navy officials his actions directly contributed to the saving of the other two officers on board with only minor injuries. His efforts led to his posthumous promotion to Major.
The base hosts two Eurocopter AS565 Panther and one Eurocopter AS365 Dauphin helicopters. Three Mil Mi-14 which are not in flyworthy condition are held in storage at the base.
Please Put Them On, Takamine-san

Please Put Them On, Takamine-san (Jepang: 履いてください、鷹峰さんcode: ja is deprecated , Hepburn: Haite Kudasai, Takamine-san) adalah sebuah seri manga Jepang yang ditulis dan diilustrasikan oleh Yuichi Hiiragi. Adaptasi serial animenya akan tayang perdana pada April 2025 dan diproduksi oleh Liden Films
Manganya telah diserialkan oleh Square Enix di majalah Gangan Joker sejak Januari 2019 dan telah dirilis dalam bahasa Inggris oleh Yen Press sejak April 2021.
Suatu hari, siswa SMA bernama Koushi Shirota memergoki ketua OSIS, Takane Takamine, sedang mengganti pakaiannya. Lalu, ketika Shirota menyadari bahwa Takamine menerima hasil tesnya 98%, Takamine melepas celana dalamnya, dan Shirota melihat Takamine menerima hasil ujian lagi, tapi kali ini dengan nilai sempurna. Takamine segera mendatangi Shirota dan mengatakan kepada Shirota bahwa ia memiliki kemampuan untuk memutar balik waktu dengan melepas celana dalamnya yang kemudian menghilang. Namun, karena Shirota melihat Takamine telanjang, Shirota dapat kembali ke masa lalu bersamanya. Takamine kemudian memaksa Shirota untuk menjadi "lemarinya", guna untuk mengganti celana dalamnya dengan yang baru ke mana pun ia pergi dan menggunakan kekuatan magisnya, dan merahasiakan semuanya dari orang lain.
Please Put Them On, Takamine-san ditulis dan diilustrasikan oleh Yuichi Hiiragi dan telah diserialkan oleh Square Enix di majalah Gangan Joker sejak terbitan Februari 2019, yang dirilis pada tanggal 22 Januari 2019. Mereka juga merilis seri ini dalam volume tankōbon yang telah dikumpulkan sejak 21 September 2019. Yen Press mulai merilis versi bahasa Inggris pada tanggal 6 April 2021, setelah memperoleh lisensinya di acara New York Comic Con pada tahun 2020.
Adaptasi serial anime diumumkan pada 2 Agustus 2024. Serialnya diproduksi oleh Liden Films dan disutradarai oleh Tomoe Makino, dengan Yū Sato mengawasi dan menulis naskah, Ryō Yamauchi dan Maya Itō mendesain karakter dan bertindak sebagai kepala animasi, dan Takeshi Nakatsuka yang menggubah musiknya. Mulai tayang perdana pada tanggal 2 April 2025, di AT-X dan Tokyo MX. Crunchyroll mendapatkan lisensi penayangannya.