davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Дворец на културата и спорта

Дворецът на културата и спорта, наричан още Спортна зала, е многофункционален комплекс, разположен в широкия център на Варна, до Приморския парк. Той е сред известните сгради в града, домакин е на културни събития, спортни мероприятия, изложения и конференции.
Неговото строителство трае 2 години – започва на 28 октомври 1966 година, а е открит на 16 септември 1968 г.
Работният проект е възложен на Териториалната проектантска организация във Варна, изпълнен е от колектив с ръководител арх. Стефан Колчев, включващ също архитектите Димитър Стоянов, Жечко Чолаков, Виржиния Попова и инж. Петко Милев, Христо Колев, Дочо Дочев, Стефан Червенков, Никола Никифоров. Румен Райнов - бивш технически директор на Двореца на културата и спорта от 1989 година.
Дворецът разполага с възстановителен център, фитнес зала, пресцентър, търговски център и 6 многоцелеви зали.
Зала „Конгресна“ е зала за спортни, културни или конферентни събития. Височината ѝ е 13 метра, а в спортен вариант разполага с игрално поле 45 х 27 метра и 5116 седящи места. Оборудвана е с 4 електронни табла и озвучителна система. Има възможност трибуна да се преобразува в сцена с размери 25 х 13 м. Залата разполага с 6 спортни съблекални, 6 гримьорни, медицински кабинет, кабинет за допинг контрол, коментаторски и телевизионни кабини и др. В залата има и модерен пресцентър, оборудван с озвучителна система и интернет, който е подходящ за пресконференции, презентации и прояви от спортно-рекламен характер.
Комплекс „Младост“ е съставен от 5 самостоятелни зали, с възможност за избор между отделна зала или комбинация от няколко зали. Те са функционален и удобен избор за мероприятия от всякакво естество. Залите са преградени с шумоизолиращи електронно управляеми завеси, с възможност за обединяване при провеждане на международни спортни прояви, специализирани търговски изложения, панаири, концерти и др.
Дворецът на културата и спорта разполага и с фитнес зала, оборудвана с модерни тренировъчни уреди. В него има търговски център, заведения за хранене и отдих, детски кът, както и автомивка.
Пълно копие на Спортна зала съществува в Африка – това е Националният театър на изкуствата в Лагос, Нигерия. Сградата е проектирана от същия архитект – Стефан Колчев.
В периода 2014 – 2015 г. зала „Конгресна“ е напълно реновирана.
Метростанция „НДК“

Метростанция „Национален дворец на културата 2“ или „НДК 2“ е станция от линия М3 на Софийското метро. Въведена е в експлоатация на 26 август 2020 г. Станцията е трансферна с едноименната станция от линия М2. Връзката е разположена в източната касова зала на станцията, където двете касови зали са свързани в обща платена зона.
Метростанцията е разположена под бул. „Патриарх Евтимий“. Вход/изходи на метростанцията има в подлеза на „НДК“, в пешеходния тунел, на „Витошка“ и в края на площад „България“. Заедно с метростанцията от линия М2, двете заедно имат 11 вход/изхода.
Оформлението на станцията, дело на архитект Фарид Пактиавал, е решено чрез триъгълни бели ламели от еталбонд по една от стените и с подобни специално оцветени в атрактивния цвят „горчица“ декоративни ламели по другата стена. В западното междинно ниво вниманието на посетителите привлича декоративно пано с поета и революционер Христо Ботев. Автор на паното е проф. д-р Боян Добрев.
Метростанция „НДК 2“ се обслужва от 4 трамвайни линии:
Метростанция „НДК 2“ се обслужва от 6 тролейбусни линии:
Патриарх Евтимий (площад в София)

„Патриарх Евтимий“ или „Попа“ е популярно кръстовище, ненаименуван площад в центъра на българската столица София. Дължи името си на паметника на Патриарх Евтимий, която е разположена в центъра му. Тя е изработена от скулптора Марко Марков и е поставена на 1 ноември 1939 година.
Площадът край паметника е известен като удобно място за срещи. В западната част на площада се намира филмотечното кино „Одеон“, а в южната – централата на „Булгартабак“, пред които също се събират хора за срещи, като алтернатива на паметника, където понякога е прекалено многолюдно.
На кръстовището на площада се пресичат три основни софийски пътни артерии – булевард „Васил Левски“, улица „Граф Игнатиев“ и булевард „Патриарх Евтимий“.
Сред близките до площада забележителности са:
Градски транспорт
Трамвайни линии:10,18,12
Метростанция „Св.Патриарх Евтимий“ (линия 3)
Тролейбусни линии
България (площад в София)

„България“ (наричан по-рано и „Баба Неделя“) е парков площад в централната част на София, най-големият площад в града (с площ около 14 хектара).
Ограничен е (от север по часовниковата стрелка) от: булевардите „Витоша“, „Патриарх Евтимий“, „Професор Фритьоф Нансен“, „България“, „Пенчо Славейков“, улиците „Баба Неделя“, „Шандор Петьофи“. Оттатък бул. „Витоша“, на южния край на бул. „Ген. Михаил Скобелев“ е разположен малкият площад „Баба Неделя“ с трамвайната спирка.
По-голямата част от площада се заема от парк, има също и открити пространства. В центъра му е разположена внушителната основна сграда на Националния дворец на културата. Тя разделя площада на северна и южна част, наричани съответно градината пред НДК и градината зад НДК.
В северната част е оформено широко открито пространство пред централния вход на НДК с фонтани и водна каскада, както и с фонтани в пешеходния подлез. Мястото се използва за митинги и други организирани обществени прояви. След каскадата, близо до северния край на площада в периода 1981 – 2017 година е разположен мемориалът „1300 години България“. За него има решение от декември 2014 г. на Столичния общински съвет да бъде преместен, като бъде възстановен Мемориалът на загиналите войници от Първи и Шести пехотни полкове . Комплексът е премахнат през юли 2017 г., като бронзовите пластики са съхранени. Предвижда се възстановяването на мемориала на загиналите от Първи и Шести пехотни полкове през 2018 г. Фигурата на лъва, държащ с лапата си карта на българското землище отпреди Освобождението от османска власт (част от войнишкия мемориал), е върната на старото си място след премахването на „1300 години България“ – в началото на ноември 2017 г. В градината източно от несъществуващия вече „1300 години България“ са изградени: лятна сцена, детска площадка, мемориал на жертвите на комунизма с параклис „Всички български мъченици“, мемориал за Берлинската стена, кафенета.
В южната част също има кафенета, а западно от градината са разположени ресторанти (в ниската част), зала 12 и административна сграда на НДК, известна като Малкото НДК и с предишното си наименование ПРОНО (Проектантски институт на отбраната).
Под площада минава транспортен тунел, свързващ бул. „Ген. Михаил Скобелев“ с булевардите „Васил Левски“ и „Професор Фритьоф Нансен“, както и трасе на Софийското метро. Пешеходни подлези (в центъра и северния край на площада) водят към метростанция НДК и спирката в транспортния тунел. Много известен и посещаван е пешеходният надлез над бул. „България“, наричан Мост на влюбените, който свързва южната част на площада с хотел „Хилтън София“ и Южния парк.
Дворец Хет Лоо

Дворецът Хет Лоо (на български: дворец насред горска полянка) е бивш кралски дворец северозападно от Апелдорн в Нидерландия. Известен е в цялата страна със своите дворцови градини.
Многокрилният бароков дворец е построен между 1685 г. и 1692 г. от архитектите Якоб Роман и Даниел Марот близо до крепост от 15 век, обградена с речен ров, наречена Крепост Хет Оуде Лоо. Той е служил като дворец за удоволствие на холандския щатхаутер Вилхелм III, който бил същевременно и крал на Англия от 1688 г. до 1701 г. под името Уилям III. Обширният бароков замък от тухлено строителство станал образец за много подобни съоръжения в Европа, например за двореца Нордкирхен въвВестфалия, Германия.
След бездетната смърт на Вилхелм III през 1702 г., дворецът се наследява, така както и двореца в Хага и останалото частно имущество на династията Ораниен, от първия му братовчед и най-близък роднина – кралят на Прусия Фридрих I, който чрез майка си Луиза Хенриета Оранска, както и баба си от страна на баща си, Елизабет Шарлота фон дер Пфалц, произлиза от династията Ораниен. Синът му Фридрих Вилхелм I, известен като „кралят на войниците“, го продава през 1732 г. на принц Вилхелм IV Орански, който идва от далечна странична линия на династията Ораниен, а именно домът Насау-Дид.
Тогава той и неговите потомци, днешното холандско кралско семейство, използвали замъка като лятна резиденция до 1975 година. Още кралица Вилхелмина обаче го е отстъпила на държавата заедно с парцел от над 10.000 хектара земя, който бил частно владение на короната, но при условие, че имотът ще бъде върнат в случай на премахване на монархията. Тя запазва правото си на ползване на Крепостта Хет Оуде Лоо и част от площта от 6750 хектара, а Старият замък и до днес се използва от кралското семейство като място за семейни срещи, докато принцеса Маргриет, например, си е построила къща по периферията на дворцовия парк през 1970 година. Замъкът Хет Лоо сега е музей на историята на холандското кралско семейство и предлага поглед над 300 години княжеска култура на живот.
През 2018 г. фондация „Stichting Restauratie Atelier Limburg (SRAL)“ поема реставрацията на картините от приемната зала, както и на частната колекция на принц Бернхард.
Изхождайки от двореца, градините могат да се достигнат преминавайки високо разположените извити U-образни тераси. Около двореца има барокова градина, която е съставена от две основни и две странични градини и е украсена с големи партери с градинарски бродерия, фонтани, пищни вази, статуи и една колонада. Градината е подчинен на строга геометрична структура, симетрията е приложена последователно.
През 18 век съоръжението се поддържало възможно най-добре. Само горната градина е била многократно променяна по по-съвременен начин. През 19-и век градината е превърната в ландшафтна градина, чрез насипи земна маса. От 1980 г. се извършват разкопки с цел реконструкцията на градината в първоначалния ѝ вид. В резултат на това, се сътворява точно, детайлирано копие на разрушения комплекс с помощта на съществуващи исторически извори, но по този начин се унищожава по-късния вид на парка (ландшафтната градина). Замъкът е обявен за национален паметник на кралството.
Алкасар де Севиля

Алкасар де Севиля (на испански: Alcázares Reales de Sevilla) е кралският дворец в Севиля, Испания. Обявен е за част от световното културно наследство на ЮНЕСКО.
Първоначално Алкасар де Севиля е крепост, построена от маврите, която впоследствие претърпява няколко разширения. Първият Алкасар, наречен Al-Muwarak е построен при династията на Алмохадите. По-голямата част от съвременния дворцов комплекс е построена върху развалините на арабската крепост от крал Педро I Кастилски. Началният етап от строителството на Алкасар де Севиля се отнася към 1364 г. При строежа на Алкасар де Севиля Педро I използва мориски работници, които да построят двореца в ислямски ахитектурен стил. Така Алкасар де Севиля е един от образците на архитектурния стил Мудехар. По-късните испански крале добавят нещо от себе си към архитектурния комплекс. Така добавените при управлението на Карл V готически елементи контрастират на преобладаващия арабски архитектурен облик на Алкасар.
Повече от 700 години Алкасар де Севиля е испански кралски дворец. Дори и днес той се използва от испанското кралско семейство като негова официална резиденция в Севиля.
Вътрешният двор на девиците (на испански: Patio de las Doncellas) дължи името си на едно предание, спорд което маврите получавали от християнските владетели на Иберия по 100 девици като годишен данък. Тази легенда е възникнала по време на испанската Реконкиста, но вероятно тя е родена от спомена за сексуалните насилия над християнски жени, извършвани при мавърските нападения над местното население.
Първият етаж от тази част на комплекса е построен от Педро I, който с някои надписи се представя като „султан“. В тази част на комплекса се намират няколко пищно украсени приемни зали. В центъра на Вътрешния двор на девиците се намира голям правоъгълен воден басейн с градини от двете му страни. Дълго време дворът е бил покрит с мрамор, а в центъра се е намирал фонтан. Изследвания обаче доказали, че оригиналният вид на вътрешния двор включвал водния басейн и градините и така това първично негово оформление е възстановено. Малко след това вътрешният двор отново е покрит с мрамор по поръчка на филмовия режисьор Ридли Скот. Той използва мраморния двор на Алкасар като декор, представляващ двора на Йерусалимския крал във филма Небесно царство. За втори път мраморната настилка е премахната след премиерата на филма.
Изграждането на допълнителен втори етаж на Вътрешния двор на девиците започва при Карл V. Този допълителен етаж е построен по проект на архитекта Луис де Вега в стила на Италианския ренесанс, но използва и декоративни елементи от стила Мудехар. Изграждането на втория етаж продължава от 1540 до 1572 г.
Баните на Доня Мария де Падиля (на испански: Los Baños de Doña María de Padilla) представляват резервоар за дъждовна вода. Резервоарът носи името на Доня Мария де Падиля, любовница на Педро I Кастилски. След като се влюбил в нея, Педро I Жестокия убива мъжа ѝ. Тя обаче устоява на домогванията на краля; поляла лицето си с вряло олио, за да се обезобрази и да спре преследванията му и постъпила в манастир. В културата на Севиля Доня Мария де Падиля е почитана като символ на непорочността.
Епоха на лалетата

Епохата на лалетата (на турски: Lâle Devri; на османски турски: لاله دورى) е период в историята на Османската империя (21 юли 1718 – 28 септември 1730) получил името си заради модата за отглеждане на лалета, която е пренесена от Нидерландия. През този краткотраен период в османската столица са селектирани 839 вида лалета по пренесени холандски луковици.
Началото на този период се слага след Пожаревския договор, а края му е белязан от въстанието на Патрона Халил.
Тази епоха се характеризира с началото на общоевропейското Просвещение, а в Османската империя се регистрира засилен интерес и приобщаване към достиженията в областите на науката, културата, икономиката и архитектурата на Европа, включително и сред улемата.
При управлението на султан Ахмед III и Великия везир Невшехирли Дамат Ибрахим паша, Османската империя започва да провежда политика на културни реформи. Отваря посолства в големите европейски градове – Париж, Лондон, Виена и Москва, което води до развитието на картографията и интерес към книги и преса на френски, английски, немски и руски език. В Константинопол са преведени редица произведения на европейски автори по история, география, астрономия.
По ред причини книгопечатането в Османската империя не се развива до тази епоха. Саид ефенди и Ибрахим Мютеферик (секей) отварят първата османска печатница в която през 1719 и 1724 г. са отпечатани карти на Мраморно и Черно море, предоставени от великия везир. Развитието на типографията е възпрепятствано дотогава обаче от използваната арабска азбука, като това препятствие е успешно преодоляно благодарение на техническа помощ от посолството на Франция.
През тази епоха градоустройството и градинарството бележат рязък тласък в развитието си. В Константинопол се строят много нови обществени сгради, както и вили за везирите и османския управляващ елит. В покрайнините на столицата никнат нови паркове и градини с мраморни басейни и фонтани. Построен е новият дворец Топкапъ за султана – по пригодените и ревизирани проекти на дворците във Версай и Фонтенбло.
Дом на културата „Емануил Манолов“

Домът на културата „Емануил Манолов“ е внушителна сграда в центъра на Габрово, главна концертна зала в област Габрово. Сградата е с архитектурна и художествена стойност, важен маркер на градското продтранство.
Хълмът, на който е построен, се е наричала Беглишки харман. Строителството на Дома на културата започва през юли 1959 г.
Построен само за 5 години, този истински дворец започва да функционира през 1964 година.
През епохата на социализма сградата изпълнява функциите на дом на културата и на профсъюзите.
Домът на културата е изграден в стил неокласицизъм. Негов автор е арх. Карл Кандулков. Скулптурното му оформление принадлежи на проф. Илия Илиев.
Хълмистият терен е наложил да бъде оформено голямо външно стълбище. Главната източна фасада е богато украсена с колони от бял врачански камък, завършващи с изящно орнаментирани капители.
Централният източен вход въвежда в просторно фоайе, от което посетителите се отправят към зрителната театрална зала и изложбените салони. Приемните помещения са постлани с мозайка, а стените са облицовани с изкуствен мрамор. Таваните са гипсови.
Вратите, прозорците и вътрешните му стълбища са украсени с розетки от ковано желязо, фоайетата му са облицовани с разноцветен мрамор, полилеите му са месингови. Важни моменти от историята на града са художествено интерпретирани в барелефи и монументални стенописи в интериора му.
На покрива са разположени статуи в цял ръст на хора и коне. Пред сградата е издигната статуя на Емануил Манолов.
Домът на културата е разположен на 5400 квадратни метра и притежава 63 помещения. 800-местната зала е най-голямата в Габрово.
Този истински дворец е сред забележителностите на Габрово и средище на изкуствата и културата.
В него гостуват оперни, симфонични, балетни, музикални и танцови спектакли и творят габровските драматичен театър; камерен, духов и диксиленд оркестри. Стотици са децата и младежите, които са намерили своето място в детски фолклорен ансамбъл; детска музикална школа; неправителствени организации; школи за изучаване на чужди езици; танцови школи; рок-групи; клубове за източни бойни изкуства и други.
Провеждат обучение, репетиционна и концертна дейност, семинари и конференции, изложби и творчески срещи, камерни концерти.
Национален историко-археологически резерват „Плиска“

Националният историко-археологически резерват „Плиска“ се намира на 28 километра североизточно от град Шумен и на 3 километра от съвременния град Плиска. Той е част от Стоте национални туристически обекта.
Плиска е първата столица на България и люлката на днешната българска държава. От основаването на българската държава през 681 г. от хан Аспарух до 893 г. Плиска е освен столица и един от най-големите и богати градове в Европа и света. Тя е забележителна с архитектурата си, която българите носят от своите предишни населения.
Построени са три отбранителни пояса. Първият е дълбок земен ров с висок насип, който огражда Външния град. Вторият е направен от огромни каменни блокове, образуващи висока около 12 м крепостна стена, която на всяка стена има по 2 петоъгълни кули и порта, а главният вход е на източната крепостна стена. Третият пояс е тухлено укрепление, защитаващо цитаделата. Целият ограден от стени комплекс е разположен върху площ от 0,5 кв. км. Градът е бил гигантски за сревновековните мащаби – 23,3 кв. км. Дворецът на кан Крум е построен върху 500 кв. м и е сред най-забележителните паметници. Историците са открили и тайни изходи, през които аристокрацията и населението са можели да избягат от града по време на обсада. В двореца е имало водохранилище и просторни бани. С времето на управлението на кан Омуртаг (814 – 831) се свръзва второто разширяване на града. Той дозавършва крепостните стени, гради езически храмове и построява т. нар. Тронна зала. Във Вътрешния град най-добре запазената сграда е Големият дворец. Във Външния град са открити останки от жилища, работилници, квартални църкви и стопански сгради.
На 1,3 км от източната порта на Вътрешния град се намира Голямата базилика – най-големият християнски храм в Югоизточна Европа от времето на покръстването на българския народ.
Разкритите останки са консервирани и са обособени като музей на открито, който може да бъде посетен и в неработно време. Находки от резервата са изложени в музейната експозиция и са свързани най-вече с бита, материалната и духовна култура на жителите на старата столица.
Традиционно в националния историко-археологически резерват „Плиска“ се провежда Летният археологически семинар, в който ученици от средни училища в България правят разкопки заедно с археолозите и слушат лекциите на известни български историци. Летният археологически семинар през 2007 г. е под патронажа на президента на България.
Георги Донов

Георги Донов е български скулптор.
Роден е през 1961 г. в София. Завършва Висшия институт за изобразително изкуство „Николай Павлович“, специалност „Скулптура“ при проф. Любомир Прахов през 1992 г.
Индивидуални изложби на Георги Донов са излагани в галериите „Сапио“ (1992), „Аве“ (1997), „XXL“ (2000), „Леседра“ (2000), Софийската градска художествена галерия (2001), „Арт Алея“ (2004), „Шипка“ 6 (2005), Националната художествена галерия (2005) и „Викинг“ (2008) в София.
Участва в Симпозиума по скулптура в Бургас (2010), в юбилейната изложба в галерия „Сезони“ в София (2011), в „Диалог на поколенията“ в галерия-музей „Дечко Узунов“ в София (2012). През 2012 г. се представя в галерия „Шипка“ 6, а година по-късно в пловдивската галерия „Резонанс“ и в галерия „Аросита“ в София със самостоятелната изложба на скулптури и рисунки „Един следобед на мъдреца“.
Инсталацията му „Почит към Джон Атанасов“ е изложена на общобългарския събор в Рожен, проведен под патронажа на Президента на Република България (2000).
Участията на Георги Донов в колективни изложби включват годишните изложби на секция „Скулптура“ на СБХ, галерия „Шипка“ 6 (1992-2001), изложбата „Данте в България“, Равена (2001), проекта „10 мегафона от глина или един от образите на демокрацията“, осъществил се през 2002 пред Националния дворец на културата в София (2002), симпозиума Скулптура от дърво, Ясна поляна (2003), фестивала на изкуствата „Аполония“, Созопол (2003), симпозиума „Потапяне“, Созопол (2005), скулптурна инсталация „Да докоснеш хоризонта“ по време на 7-ото изложение в СБХ, галерия „Шипка“ 6 (2005).
Творби на Георги Донов са собственост на държавни и общински галерии в България, частни колекции в САЩ, Европа и Азия, както и в колекциите от съвременно изкуство на Ватикана, на Музея за съвременно изкуство MUMOK и Kunsthalle във Виена.
Критиката открива в творчеството му следи както от западния концептуализъм (Йозеф Бойс, Янис Кунелис), така и от философската система на исихазма.
Ян Непомуцен Гловацки

Ян Непомуцен Гловацки (на полски: Jan Nepomucen Głowacki) е полски реалист от ерата на Романтизма, смятан за един от най-значимите пейзажисти от началото на 19 век след подялбата на Полша.
Гловацки е роден и прекарва по-голямата част от живота си в Краков. Взима първите си уроци при художника Антони Гижински, а в периода 1819-25 посещава ателиетата на Антони Бродовски и Юзеф Пешка в Академията за изящни изкуства в Краков. Продължава обучението си в Прага, а след това във Виена под ръководството на Франц Щайнфелд до 1828.
След завръщането си от Виена, Гловацки става учител в родния си град, а също и уважаван художник.
Рисува предимно природни и градски пейзажи, както и портрети и религиозни и митологични сцени. Силно повлиян е от виенската реалистична школа, което се забелязва изключително в проектите за портретите му. Полските критици и историци го смятат за баща на полската пейзажна живопис.
Гловацки е първият полски художник, който посвещава цяла поредица от произведения на Татрите. Той е и първият, който прави скици и проекти за маслените си платна по време на пътувания сред природата. Картини като Изглед от Татрите при Поронин (Widok Tatr z Poronina – 1836 г.) и Морско око (Morskie Oko – 1837 г.) са смятани за начало на реалистичната полска планинска живопис. Романтичните му градски пейзажи на Краков и околните градове стават много популярни приживе, благодарение на албум с 24 отпечатъка, публикуван през 1836.
Една част от произведенията му се намират в Полския национален музей, а друга е открадната по време на Втората световна война от нацистите и никога не е намерена.
Хърватски национален театър (Сплит)

Хърватският национален театър в Сплит (на хърватски: Hrvatsko narodno kazalište u Splitu) е един от най-старите национални хърватски театри (открит в град Сплит през 1893 г.) и най-значимата театрална и оперна сцена в Далмация. Стопанисва се от Министерството на културата на Хърватия.
Сградата, в която се помещава театърът, е проектирана през 1893 г. по времето на тогавашния кмет на Сплит Гайо Булат, специално за целите на театралното изкуство от местните архитекти Емил Векети и Анте Безич. Интериорът е дело на Еуженио Скомпарини, Йосиф Варводич и Наполеон Кози. По това време това е най-големият театър в Югоизточна Европа с капацитет 1000 места при население на Сплит в онези години 16 000 души. Тъй като в края на XIX в. постоянна театрална трупа в Сплит все още няма, идеята е театърът да се използва от пътуващи театрални състави, предимно от Италия.
Първото обновяване на сградата е направено през 1920 г. и по това време Сплит вече разполага с постоянна професионална театрална трупа. Същевременно театърът е наречен Национален театър на Далмация. Осем години по-късно, през 1928 г., по времето на Кралство Югославия, той е обединен с националния театър на Сараево. След това за пореден път е преименуван в Национален театър на западните райони (Narodno pozorište za zapadne oblasti). Властта разформирова театралната трупа на Сплит, но все пак група артисти начело с Иво Тиярдович създават сплитско театрално общество, което продължава да поставя опери и оперети пред публика през 30-те години на XX в.
През 1940 г. театърът получава сегашното си име. Тиярдович става първият му директор, завеждащ драматическата част е Марко Фотез, а оперната и балетната част се поемат от Оскар Йозефович и Ана Рое. Но с италианската окупация през 1941 г. се налага закриването на трупата. Чак на 1 юли 1945 г. след завършването на войната театърът възобновява работата си с постановка на пиесата на хърватския автор Мирко Богович.
През февруари 1970 г. сградата е напълно унищожена при пожар и трупата изнася спектакли на други места в града до възстановяването на зданието през май 1980 г.
В наши дни Хърватският национален театър в Сплит е обявен за най-добрия далматински театър и се нарежда сред най-големите и стари театри по Средиземноморието. Ежегодно на сцената на Националния театър в Сплит се изнасят около 300 представления, сред които между 20 и 40 оперни, балетни и драматични спектакли, и многобройни симфонични концерти.
Националният театър в Сплит провежда ежегодно два фестивала, които се радват на голям интерес от страна на публиката:
Алена Морнщайнова

Алена Морнщайнова (на чешки: Alena Mornštajnová) е чешка писателка и преводачка.
Родена е на 24 юни 1963 г. във Валашке Мезиржичи, Чехословакия. Учи английска и чешка филология в университета в Острава. Работи като учител по английски език и е преводачка на художествена литература.
Дебютният ѝ роман „Сляпата карта“ е номиниран за Националната награда „Чешка книга“ през 2014 г. През 2018 г. романът „Хана“ става първата творба от учредяването на „Чешка книга“, получила едновременно наградата на журито от специалисти и тази на учащата се публика. През 2019 г. публикува третият си роман „Тихите години“.
Държавен куклен театър (Видин)

Държавният куклен театър във Видин се намира на ул. „Пазарска“ № 4.
Създаден е през 1975 г. към читалище „Цвят“. През 1981 година добива статут на държавен куклен театър и става поделение на тогавашния Комитет за култура, наследен от Министерството на културата. От 2000 година е на смесено финансиране от Община Видин и Министерството на културата.
В театъра работят 24 души: актьорска група от 9 души, технически персонал и администрация. Репертоарът му е насочен основно към детската публика, но се играят и спектакли за възрастни. Годишно се осъществяват 3-4 нови постановки, като в игралния си афиш Видинският куклен театър поддържа 10-12 заглавия. През годината се играят около 200 представления в града и околностите, както и на подходящи сцени в страната.
Художествените търсения на трупата балансират изразните средства на кукленото представление със сценична игра на живо. На видинска сцена могат да се видят постановки от всички сценични жанрове, творците работят с различни системи кукли, като проявяват силен и траен интерес към театъра на сенките.
Видинският куклен театър има участия в много национални и международни срещи и фестивали и успешни гастроли в Германия, Австрия, Югославия, Монголия, Хърватия, Румъния, Унгария, Албания. Той е единственият български театър, който членува в европейската асоциация „Изкуство за деца и млади хора“ със седалище в Амстердам, Нидерландия. Кукленият театър поддържа професионални контакти с френската театрална компания „Дворец на басните“ в Париж, съвместно с която осъществи през 1997 г. театралния проект „От другата страна на очите“.
Театърът е носител на редица престижни награди, сред които са:
Казан

Казан (на руски: Казань; на татарски: Казан или Qazan) е един от големите градове в Русия и столица на Татарстан, Приволжки федерален окръг. Казан е важен индустриален, търговски и културен център и средище на татарската култура. Разположен е при вливането на река Казанка (Казансу) във Волга (Идел). Населението му през 2021 година е 1 257 341 души. Според този показател е петият по численост град в Русия след Москва, Санкт Петербург, Новосибирск и Екатеринбург. Разстоянието до столицата Москва е около 800 km.
Казан е основан през 10 век от волжките българи като укрепление по тяхната граница с фино-угърските племена (марийци, удмурти). През 11 – 12 век се превръща в търговски център на търговския път, свързващ Северна Европа с Близкия изток. След превземането на Болгар и Биляр от монголите през 13 век много техни жители се преселват в Казан, който става център на държава, зависима от Златната орда. По онова време градът става известен като Булгар ал-Джадид („Новият Болгар“).
През 1438 г., след разпадането на Златната орда, Казан става център на Казанското ханство. Градският пазар Таш Аяк се превръща в голямо търговско средище, а крепостта е реконструирана и разширена. През 1552 г. градът е превзет от руския цар Иван Грозни, повечето му жители са избити, а много сгради са разрушени. През 1708 г. Казан става център на една от новосъздадените осем руски губернии. По времето на цар Петър Велики там се изгражда основната част от новия Каспийски флот.
Казан е разрушен отново през 1774 г. по време на въстанието, водено от атамана Емелян Пугачов, но е възстановен при управлението на императрица Екатерина Велика, която разрешава в града отново да се строят джамии.
В края на 19 век Казан се разраства като нов промишлен център в Средното Поволжие. През 1875 г. е пуснат в действие конски, а през 1899 – електрически трамвай. В началото на 20 век в града е създаден първият татарски театър и започва да излиза първият татарски вестник. По време на Руската гражданска война Казан е център на държавата Идел-Урал, унищожена от болшевиките през 1919 г.
След 1919 г. Казан е център на Татарска АССР. През 1920-те и 1930-те години повечето джамии и църкви в града, както и в целия Съветски съюз, са разрушени. По време на Втората световна война в Казан са евакуирани много промишлени предприятия и градът става център на военната промишленост, произвеждайки танкове и самолети.
След разпадането на Съветския съюз Казан става център на татарското национално движение. След 2000 г. някои части от града са обновени, в Казан е изградено първото метро след разпадането на СССР. През 2005 г. се отбелязва тържествено 1000-годишнина от основаването на Казан.
Град Казан е разположен на левия бряг на река Волга, при вливането на река Казанка.
Според преброяването през 2010 г. в градски окръг Казан живеят 1 143 535 души, от тях 1 140 184 са записани към коя етническа група принадлежат:
В града има железопътна, речна, автобусна гара и международно летище. Масов градски транспорт: трамваи, тролейбуси, автобуси, маршрутни таксита. От 2005 г. функционира Казански метрополитен.
В Казан има близо 20 висши училища, като най-известни са следните:
Gorbunov Palace of Culture

The Gorbunov Palace of Culture (Russian: Дворец культуры имени Горбунова) is a palace of culture and a popular concert hall in the west of Moscow, best known for rock concerts and live records by various bands. Initially, the house of culture was called the Palace of the Kievsky district of Moscow and was created as part of the infrastructure of the aircraft factory. The building was constructed in the style of constructivism in 1929–1938. The palace is named after aircraft design engineer Sergey Gorbunov [ru].
Among the bands that have played concerts at Gorbunov Palace are Jethro Tull, Einstürzende Neubauten, Coil, Diamanda Galas, Nightwish, Therion, Laibach, Lacrimosa, DDT, Boris Grebenshchikov, Krematorij and others, "Nashestvie" (1999) and "Uchites plavat" (1995—1997) festivals.
The building's exterior conforms to the Constructivist style, while the interior is decorated in the Art Deco style. The formal façade is combined with large glazing allowing plenty of natural light to enter. The outline of the building is reminiscent of an aeroplane wing, which emphasises its belonging to an aircraft factory.
Two wings of the cultural centre are connected by crosswalks on the first and second floors.
55°45′00″N 37°29′49″E﻿ / ﻿55.75000°N 37.49694°E﻿ / 55.75000; 37.49694
National Palace of Culture, Managua

The National Palace of Culture (Spanish: Palacio de la Cultura) is one of the oldest buildings in Managua, the capital city of Nicaragua. It is home to the country's national museum and art gallery, hosting works of artists Arnold Belkin, Armando Morales and Leoncio Saénz [es]. The Nicaraguan Institute of Culture is housed within the same building.
It was commissioned by President Juan Bautista Sacasa in 1935 and built by architect Pablo Dambach, who also built the St. James Cathedral. For more than 50 years, the National Palace housed the National Congress of Nicaragua. Today, it houses the National Archive, the National Library, as well as the National Museum which is open to the public. The museum features pre-Columbian paintings, statues, ceramics, etc. Also part of the exhibit is the Hall of National History and the Hall of National Symbols. The National Palace was one of the few buildings that survived the 1972 earthquake.
12°09′20″N 86°16′20″W﻿ / ﻿12.1555°N 86.2721°W﻿ / 12.1555; -86.2721
서울 지하철 1호선

서울 지하철 1호선(서울 地下鐵 1號線)은 대한민국 서울특별시 중구 서울역과 동대문구 청량리역을 잇는 대한민국 최초의 도시 철도다.
서울 지하철 역사상 한강 이남 지역이 배제된 최초의 노선이어서 종로선(鐘路線)이라는 별칭으로 불리기도 하였으나, 공식적인 명칭은 아니다.
양 끝으로 경부선, 장항선, 경인선 및 경원선 등과 직결 운행하여 수송편의를 도모하고 있어서, 이 노선을 경유하는 다양한 운행 계통들을 수도권 전철 1호선이라고 통칭한다.
노선 색상은 원래 ●빨간색이었으나, 2000년 수도권 전철 안내 체계 개편에 따라 운영 비효율로 인하여 당시부터 더 많은 범위를 겸행하는 국철 구간의 계통색인 ●남색으로 단일화하였고, 색의 뜻은 미래다.
통행방향은 어디서든 좌측통행이다.
총 연장 7.8 km로 현재 대한민국의 도시 철도 중에서 제일 짧으나, 이 노선을 운행하는 운행 계통인 수도권 전철 1호선이 경원선, 경부선, 장항선, 경인선 등을 경유하기 때문에 대한민국 그 어느 운행 계통보다 방대한 연계성을 자랑한다. 이 곳에서 운행되는 운행 계통들은 대부분 인천광역시, 경기도나 충청남도 등지로 연계된다. 해당 노선은 서울교통공사, 한국철도공사(코레일) 등 두 양사가 운영하고 있다.
서울 지하철 1호선은 서울교통공사 운영구간 중 유일무이하게 좌측 통행 방식이다. 대한민국 철도 환경은 원래 우마, 차량, 철도 차량이 좌측 통행인 일본의 영향을 받아 건설된 것이 많으며 이로 인하여 일반적인 철도 노선은 좌측 통행을 한다. 따라서 당초부터 좌측 통행 방식으로 설계된 경부선이나 경원선과의 연계를 전제했기 때문에 1호선도 좌측 통행 방식으로 설계되었다. 통행뿐만 아니라 차량, 토목, 신호 등 거의 대부분의 핵심 기술도 일본식 기술을 도입하였다.
1939년 사철 회사인 경춘철도주식회사가 현재의 서울 지하철 1호선과 동일한 구간의 지하철을 건설하여 경춘선과 연계하는 것을 계획하였고 총독부로부터 착공 인가까지 받았으나 자금이 부족하여 실행되지 못하였다.
1968년에 원활한 도로교통을 위해 서울전차가 폐지된 것은 서울로 이주해 온 도시 노동자들에게는 대량 수송이 가능한 대중교통이 하나 사라진 것이나 다름없었다. 결국 대한민국 철도청이 지하철에 대해 연구하였으나 다른 과제로 인해 묻혀버렸고, 당시 서울특별시장 윤치영과 김현옥에 의해 최초의 지하철 건설이 시작되었다.
예전에 철도청장을 지냈었던 양택식이 김현옥 후임으로 부임하면서 재임중에 지하철을 건설하겠다고 하였으나 김학렬 당시 경제부총리의 반대에 부딪혔다. 박정희는 결국 양택식의 편을 들어주었고, 일본과의 기술 제휴를 통해 지하철을 건설하겠다고 하였다.
서울 지하철 1호선 건설과 경부·경인·경위안 각 선의 전철화 사업은 엔 차관에 의해 이루어졌으며, 서울 지하철 1호선은 차량·신호·통신 분야 등에서 일본의 기술 협력에 의해 건설되었으며 개업 당시의 전철은 모두 일제였다. 지하철 건설에 일본은 8,000만달러의 차관을 공여하고, 장기간에 걸쳐 현지 지도 및 일본 국내 연수를 실시해 왔다.그 때문에, 현시점에서도 지시 확인 등, 기본적인 운용은 일본식이다.
종로선(서울 1호선)은 일반철도와의 직결 운행을 도입하였다. 이는 기존 청량리 - 성북, 서울 - 인천·수원간 철도를 (복선) 전철화하여 1호선과의 직결을 통해 서울을 제외한 수도권에 통근형 전동차를 운행하여 서울로의 진입을 용이하게 하기 위해서이다.
우선 초창기 서울 지하철의 계획은 다음과 같았다.
이 계획에 따라 1971년부터 3년간 지하철 첫번째 노선의 건설이 진행되었다.
1974년 8월 15일, 1호선과 국철(기존선 전철화)이 공식 개통되었다. 당시 조간신문들은 일제히 1호선의 준공을 축하하는 기사를 썼다. 하지만 개통식에 앞서 진행된 광복절 기념행사에서 박정희 당시 대통령의 영부인 육영수 여사가 재일교포 문세광에에게 피격되면서, 1호선 준공 기념식은 침울한 분위기 속에서 치러졌다. 이 사건으로 당시 양택식 시장은 결국 사퇴하고 구자춘이 새로운 서울특별시장으로 부임하게 되었다.
비록 지하철 1호선 9개 역(당시 기준)에 운행 구간은 7.8 km 밖에 되지 않았으나 당시 기술로는 아주 획기적인 것이었다. 1974년 8월 15일 개통 이후 수도권 전철(성북 - 인천·수원)과 직결 운행을 시작하면서 수도권 지역으로 사통팔달 연결되기 시작하면서 이후 통근수요 증가 및 전동열차 운행구간 연장에 따라 이용객들이 점차 많아지게 되고 혼잡률도 극심해져 서울 지하철 1호선은 '지옥철'이라는 별명도 얻게 되었다.
하지만 서울 지하철 2호선이 구자춘 시장에 의해 을지로 순환선으로 노선을 확정하여 1984년에 완전 개통, 이후 3호선과 4호선이 1985년에 개통되면서 이러한 혼잡률은 크게 감소하였다. 이후 서울 지하철 3호선과 서울 지하철 4호선의 계획이 확정되어 공사에 착수한 1981년 9월 1일 서울특별시 지하철공사(현 서울교통공사)가 설립되어 운영을 맡게 되면서 발전을 거듭하게 되었다.
2005년 12월 21일에는 동대문역과 신설동역의 사이에 서울 지하철 6호선과의 환승역인 동묘앞역이 신설되었다.
2018년부터 서울 지하철 1호선을 청량리역에서 망우역까지 4.5km 연장을 서울시에서 검토하는 중이며 이 사업이 확장되면 서울교통공사 운영구간이 확장되는 첫 사례가 된다.
서울역 ~ 청량리역 구간만 해당된다.
광화문역

광화문역(光化門, Gwanghwamun station) 또는 세종문화회관역(世宗文化會館, Sejong Center for the Performing Arts station)은 서울특별시 종로구 세종대로네거리에 있는 수도권 전철 5호선의 지하철역이다. 세종문화회관은 서울특별시 고시로 정한 병기역명이다.
그러나 역명의 대표성하고 달리 광화문은 수도권 전철 3호선 경복궁역과 더 가까우며, 주한 미국 대사관과 종로구청이 역 인근에 있다.
1면 2선의 섬식 승강장이 갖추어진 지하역이며, 스크린도어가 설치되어 있다.
2018년 10월 말부터 2019년 1월 초까지 약 3개월간 스크린도어 교체 공사를 했다.
경복궁이 사업의 중심이라 앞에 의정부등 국가 주요 건물들이 들어와 있었다.
종각역

종각역(鐘閣驛, Jonggak station)은 서울특별시 종로구 종로1가에 있는 수도권 전철 1호선의 전철역이며, 역이 있는 종로1가 사거리에 보신각이 있다. 위치상으로는 수도권 전철 5호선의 광화문역과 가까우나, 직접 연계되지 않고 종로3가역이 5호선과 1호선의 환승역으로 되어 있다.
매년 12월 31일 밤 보신각에서 열리는 제야의 종 타종식 행사를 하는 동안에는 종각역에 많은 인파가 몰려 각종 안전 사고의 위험성의 우려가 있기 때문에 특정 시간대에 운행되는 일부 열차가 종각역을 무정차 통과한다.
수도권 전철 5호선 광화문역과 가까우며, 광화문역이 있는 세종대로 네거리에서 보신각 방향으로 도보로 5분 정도의 거리에 위치한다. 수도권 전철 3호선의 안국역과는 북쪽 조계사 방향으로 880m 떨어져 있고, 서울 지하철 2호선 을지로입구역은 광교 방향 남쪽으로 460m 떨어져 있어서 비환승역들과도 가까운 위치에 있다.
이 역과 시청역 사이에는 반경 140m의 급경사의 곡선 선로가 존재한다. 1호선 종로 구간의 건설 당시 지하철 공사 방법은 주로 개착식을 사용했는데, 개착식으로 공사하려면 도로 위의 시설물을 철거해야 했으므로 동아일보 본사 사옥 지하 구간을 피하기 위해 어쩔 수 없이 급하게 선로를 꺾어서 건설하였기 때문이다. 공사 당시에는 켄트 시공 기술이 없었다. 현재도 이 구간에서의 운행 속도는 25km/h 정도로 대단히 느리고, 급곡선 때문에 레일과 전동차륜이 마찰하는 소리가 매우 심하여 지상의 환풍구 근처에서 들을 수 있을 정도다. 이 때문에 이 급곡선 구간은 서울 지하철 1호선, 더 나아가서 수도권 전철 1호선 전체 구간의 표정 속도를 감소시키는 주 원인이 되고 있다.
2017년 6월 7일 SC제일은행은 서울교통공사와 체결한 종각역 역명 유상병기 사용 계약에 따라 SC제일은행이 3년간 병기된다고 발표하였다. 실제로 SC제일은행 공평동 본점과의 연결 통로가 부역명 병기 이전부터 설치되어 있다.
2016년에는 5번과 6번 출구 사이에 전봉준의 동상이 설치되었다.
2019년 12월 13일 종각역에 태양의 정원이라는 지하 정원이 종로타워 입구에 개장됐다.
2면 2선의 상대식 승강장이며 스크린도어가 설치되어 있다. 출구는 7개가 있다.
광화문광장

광화문광장(光化門廣場)은 대한민국 서울특별시 종로구에 위치한 광장이다. 2009년 8월 1일 12시 일반시민에게 개방되었다. 범위는 광화문에서 세종로 사거리 및 청계광장에 이르며, 폭 34m, 길이 740m의 상시 광장에, 평상시에는 차도이나 대규모 행사시에 광장으로 활용이 가능한 왕복 10차선 예비광장으로 구성되어 있다. 향후 세종문화회관 쪽 5차선을 시민들의 공간으로 확장 할 예정이다. 왕복 10차선에서 왕복 7차선으로 감소해 우려가 되지만, 신호 체계 개편과 우회도로 신설로 우려한 대로 극심 정체가 없을 것 이라고 서울시는 예상했으나 7-9차로로 더욱 줄어들어서 교통정체가 더욱 심해졌다.
2002년에 이명박 서울시장이 광화문, 서울특별시청, 숭례문 앞에 광장을 만들겠다는 구상을 한 적이 있었으며, 오세훈 서울시장 재임 당시 세종대로 양측 배치, 중앙 배치, 편측 배치 등 세 가지 안 가운데 중앙 배치안이 채택되었다.
광장은 북쪽에서 남쪽 순으로 〈광화문의 역사를 회복하는 광장〉, 〈육조거리의 풍경을 재현하는 광장〉, 〈한국의 대표 광장〉, 〈시민들이 참여하는 도시문화 광장〉,〈도심속의 광장〉, 〈청계천 연결부〉로 나누어 계획되었다.
〈광화문의 역사를 회복하는 광장〉은 광화문 전면부 구간인 총 130m로 월대를 재현하였으며, 〈육조거리의 풍경을 재현하는 광장〉은 세종로공원 주변 구간인 총 210m로 육조거리의 흔적을 재현하였다. 〈한국의 대표광장〉은 세종문화회관 전면부 구간인 총 130m로 세종대왕 동상을 이전, 분수를 이용한 워터 스크린으로 구성되었으며, 〈시민들이 참여하는 도시문화 광장〉은 세종문화회관과 이순신 동상 사이의 광화문광장과 지하철 광화문 정거장을 연결하는 지하통로를 활용하여 조성한 해치마당을 통해, 광장 이용객을 위한 화장실 등 편의시설과 전시장 등 문화갤러리 공간을 구성하였다. 〈도심속의 광장〉은 이순신 동상 주변으로 인공연못 및 바닥분수 등을 설치하였다. 〈청계천 연결부〉는 세종로사거리와 청계광장 사이로 청계천과 광화문, 경복궁을 연결하고 있으며 서울시티 투어의 시작 장소다.
광화문광장은 광화문 앞 사직로에서 시작해 세종대로가 양옆 갈래로 뻗어나가 둘러싸여 있으며, 문안로와 종로가 만나는 세종대로 사거리에서 끝난다. 광장을 중심으로 서쪽은 세종대로 하행선, 동쪽은 세종대로 상행선 구간이다.
광화문을 기점으로, 광장의 서쪽 편과 동쪽 편에서 볼 수 있는 인근 건물과 시설들은 다음과 같다.
이외에도 시민열린마당과 대한민국역사박물관 사잇길과 바로 건너편 사직로8길 사이를 연결해주는 중앙지하차도가 존재한다.
일각에서는 이순신 동상 밑에 있는 12·23 광화문 분수의 이름에 대해, 이순신이 실제로 이끈 병선은 12척이 아니라 13척이며, 일본 아키히토 천황의 출생일이 12월 23일이라는 근거를 들어, 서울특별시 측에 이 문제에 대해 민원을 제기하였다. 여기에 대해, 서울특별시 측은 “일왕 생일과의 일치 여부는 모르던 사실이다”라고 해명하였고, 현충사관리소 관계자는 “정확한 사료로 따지면 13·23이 맞겠지만 충무공의 장계에 12라는 숫자가 있기 때문에 큰 문제는 아닌 것 같다”라고 밝혔다.
2009년 11월 29일에 드라마 아이리스에서는 대한민국 드라마로는 사상 최초로 광화문광장과 세종로 일대에서 대규모 총격 장면이 촬영되었다. 오전 7시부터 오후 7시까지 서울특별시청 방향 차선이 통제된 채 촬영이 이루어졌다. 서울특별시청은 드라마를 통해 서울의 풍광을 널리 알릴 수 있는 좋은 기회라 판단하여 이례적으로 광화문 촬영을 허용하였다고 밝혔다. 그러나, 촬영으로 인해 주말동안 이 지역을 지나는 차량들이 소통에 어려움을 겪었으며, “시위는 허용하지 않으면서 드라마 촬영은 되느냐”는 형평성 논란도 생겼다.
신성교통

신성교통은 경기도 파주시의 시내버스 회사이다. 한일운수, 기흥여객, 한국비알티자동차, 서울서부시외버스터미널, 문산시외버스터미널 등과는 방계회사로 있으며, 신인운수, 하성마을버스, 신성가스공업 등은 친인척 관계회사다.
2015년 8월 14일 운행을 개시하였다.
서대문역

서대문(강북삼성병원)역(Seodaemun(Gangbok Samseong Hospital)Station, 西大門驛)은 서울특별시 종로구 통일로에 위치한 수도권 전철 5호선의 지하철역이다. 서대문구, 종로구, 중구 등의 경계에 위치해 있다.
1면 2선의 섬식 승강장을 갖추고 있는 지하역이다. 스크린도어가 설치되어 있다. 출구는 8개가 있다. 이 역은 곡선 승강장으로 승강장과 전동차 사이의 틈새가 넓기 때문에 승·하차시 발이 빠지지 않도록 주의하여야 한다.
1번 출구
2번 출구
3번 출구
4번 출구
5번 출구
6번 출구
7번 출구
8번 출구
서대문역 (폐역)

서대문역(Seodaemun station, 西大門驛)은 대한제국 시대부터 일제강점기 초기까지 존재했던 경부선의 종착역으로, 개통 초기부터 한동안 경성역 역할을 했지만 1919년 폐역되었다. 남대문역(현 서울역) 북쪽의 유관순기념관 앞쪽부터 북측 일대에 해당하며, 대합실은 현재의 이화여자외국어고등학교 정문 인근에 위치하였다. 서대문정거장의 표석은 서대문구 의주로공원 도로변에 자리하고 있다.
서울 지하철 5호선의 서대문역과는 다른 역이다.
1900년 7월 8일 경인선 노량진~경성 간 개통과 함께 '경성역'(京城驛)으로 영업을 개시하여, 경인선의 시·종착역이 되었다. 다만 경성정거장은 흔히 '신문외정차장'(新門外停車場) 혹은 '서문외정거장'(西門外停車場)으로 불리거나, 그냥 '경인철도 정거장'이라고만 표기하기도 하였다. 이 당시 경인선의 종착지점으로 남대문 쪽이 아닌 새문 쪽으로 정해진 것은 서울 도성을 동서로 잇는 종로축의 서쪽 끝에 해당하므로 도심 진입이 용이할 뿐더러, 당대 정치적 중심지였던 경운궁과 정동 일대가 성벽 하나를 사이에 두고 가까운 거리에 있었기 때문이다. 또한 장차 무악재 방향으로 경의철도가 뚫린다면 남북으로도 철도 교통의 중심지가 될 것이라는 예상이 컸다.
하지만 경의철도의 분기점이 용산역으로 결정되면서 경성정거장은 외진 공간의 종착역으로 전락하고 말았다. 1905년 1월 1일에는 경부선 개통으로 경부선 열차의 시·종착역을 잠시나마 맡게 되었으나, 같은해 3월 27일에 '서대문역'으로 역명이 변경되고 5월에는 남대문역이 '경성역'이라는 이름으로 완공되어 개통식이 진행, 서울의 철도 교통의 중심지가 남대문역으로 이동하였기에 옛 위상을 잃고 말았다. 당시 서울 거주 일본인들의 활동 구역이 청계천 이남과 남산 일대에 편중되어 있었다는 점도 이 같은 변화의 계기로 작용하였다.
이후 1918년 9월 1일 남대문역에서 금화산 아래로 기차터널을 뚫어 수색역으로 곧장 향하는 개수 공사가 시작되면서 서대문역은 존재 의의가 사라지게 되었고, 공사 도중인 1919년 3월 31일에 폐역되었다. 폐역 직전인 3월 22일 《매일신보》에서는 "수년 전까지는 일, 이등 승객이 남대문보다 많아서 유망한 정거장으로 인정되었더니 최근에 이르러서는 서대문에는 하루에 기차가 몇 번씩 떠나지도 아니하고 다만 석탄과 신탄이 조금씩 풀릴 뿐이므로 예전에 번창하던 자취는 그림자도 볼 수가 없게 되었도다"라며 그 풍경을 전하고 있다. 또한 4월 5일자 《매일신보》 기사에 의하면, 3월 31일 폐역 당일 오후 9시 59분 열차에 승객 열한 명이 내리고 10시 10분에 떠나는 인천행 열차에 서른두 명의 승객을 취급한 것이 마지막 운행으로 집계되었다.
서대문역 폐역 이후, 역 부지에 해당되는 지역인 순화동 1번지는 철도사책으로 변모되어 관사촌(官舍村)을 이루었으며 1945년 광복 이후에도 그대로 이어졌다. 이후 1955년 10월 15일 재단법인 이화학원이 해당 부지를 매입하였다. 인수 후에는 대부분 관사를 철거하였지만 몇 채는 그대로 두어 사용하였고, 서대문정거장 역장의 관사 역시 그대로 남아 있어 이화 측에서 목공소로 사용하다 1960년대 말에 철거하였다.
종로3가역

종로3가역(鍾路3街驛, Jongno 3(sam)-ga station) 또는 탑골공원역(탑골公園驛, Tapgol Park station)은 서울특별시 종로구 종로3가와 돈의동 및 묘동에 있는 수도권 전철 1호선, 수도권 전철 3호선, 수도권 전철 5호선의 환승역이다. 각각 종로3가역은 1호선과 3호선, 종로3가(탑골공원)역은 5호선의 공식 역명이다. 서울특별시 관내 지하철역 중 경로 우대로 인한 무임승차 인원이 가장 많은 역이다. 매년 12월 31일 종각역 보신각 타종 행사로 무정차 통과시 이 역으로도 인파가 몰린다. 수도권 전철 3호선은 청계천 하저터널로 을지로3가역과 연결된다. 수도권 전철 5호선은 청계천 하저터널로 을지로4가역과 연결된다.
특이한 점은 3개 노선 모두 왼쪽 출입문이 열린다. 그리고 1호선과 3호선 승강장은 매우 좁은 편인 반면에, 5호선 승강장은 승강장이 매우 넓은 편이다.
1호선 출구는 종로2가로 나아가는 대로변에 있고, 3호선 측 출구는 종묘 인근에 있다. 5호선 측 출구는 낙원상가 부근의 골목길에 있으며 종로2가 및 탑골공원과 가깝다. 1호선과 5호선을 환승할 경우 3호선 승강장 전체에 해당하는 길이(322m)를 횡단하여야 하며, 5호선에서 1호선으로 가는 환승 통로 중간에 3호선 환승 통로가 있다. 환승 통로에는 무빙 워크가 설치되어 있다. 1호선과 3호선 간의 환승 거리는 약 200m이며, 3호선과 5호선 간의 환승 거리는 122m이다. 5호선 측 출구에서 1호선이나 3호선을 이용하기 위하여 승차할 경우 상당히 긴 거리를 걸어야 한다.
출구는 16개가 있다. 1호선-3호선의 유일한 환승역이기도 하며, 3호선-5호선 역시 3호선 수서-오금 연장 이전에는 유일한 환승역이었다.
1호선 승강장의 경우 5호선의 초기 계획안이 1호선 종각~동대문 구간과 평행하게 간 다음 신설동역에서 천호방면으로 방향을 틀어서 갈 계획이었다. 그래서 이 종로3가역, 동대문역과 같은 역들의 승강장을 쌍섬식 승강장으로 설계하여 승강장을 유난히 좁게 만들었다. 그러나 5호선 초기 계획안이 취소되어서 괜히 좁게 만들어진 셈이 되고 말았다.
그리고 1호선 승강장은 2001년부터 스크린도어 설치 전까지는 승강장 내 소음을 줄이기 위한 방음 시설물이 설치되었으나 현재는 철거되었다.
3호선 승강장의 경우 상부 도로가 협소하여 승강장이 좁은 편이다.
5호선 승강장의 경우에는 공사공법이 1,3호선에 비해서 크게 발달한 터라 비록 5호선이 위치한 돈화문로 11길이 3호선이 위치한 돈화문로만큼 좁았음에도 불구하고 상부 도로에 영향을 많이 안 주고 승강장을 깊고 넓게 건설할 수 있었던 것이다.
종로동 (서울)

종로동(鍾路洞)은 서울특별시 종로구의 행정동군이다. 종로1·2·3·4가동과 종로5·6가동이 있으며, 종로1·2·3·4가동은 법정동 종로1가, 종로2가, 종로3가, 종로4가를 포함한 주변 지역을 포함하고 있으며 종로5·6가동은 법정동 종로5가, 종로6가 및 인근 지역을 포함하고 있다. 두 동이 관할하는 지역을 종로라고 부른다.
한성부는 처음부터 조선 왕조의 도성의 역할을 하기 위해 계획 도시로 건설된 곳이다. 종로 또한 계획적으로 만들어진 도로였다. 조선시대의 종로는 영조척(營造尺)으로 폭 56척, 양옆의 수구(水溝)는 각각 폭 2척의 넓이로 이루어졌다.
처음에는 특별히 붙은 이름이 없었으나, 조정에서 공인을 받은 여섯 군데 큰 상점인 육의전이 있어 사람들이 구름처럼 많이 왕래한다는 뜻으로 ‘운종가’(雲從街)라 불리었다가, 나중에 종각이 설치된 이후 시간이 지남에 따라 ‘종로’라는 이름으로 바뀌었고 그것이 지금에 이르게 되었다.
세종대로가 정치적 중심 지역이었던 것에 반하여, 종로는 육의전(六矣廛)을 비롯하여 많은 상점들이 분포하였던 상업지역이었다. 종로는 동서를 횡단하는 도성 내 간선 도로였으나, 조선 후기로 오면서 도로변을 잠식하는 가건물 및 상점들이 늘어나 도로 폭이 점차 줄어들었다고 한다. 이러한 현상은 현재까지 지속되어 양품점·서점·제과점을 비롯하여 동대문시장까지 분포하는 대형 상업 지역을 이루게 된 근간이 되었다.
종로1·2·3·4가동
종로5·6가동
연신내역

연신내역(Yeonsinnae station)은 서울특별시 은평구 불광동, 갈현동, 대조동에 걸쳐 있는 수도권 전철 3호선과 서울 지하철 6호선, GTX-A 노선의 환승역이다. 2024년 12월 28일 GTX-A 개통되어 홍대입구역, 초지역, 수서역, 종로3가역, 고속터미널역, 상봉역, 디지털미디어시티역에 이어 동일하게 6호선 개통 24년만에 3개 노선 환승역이 되었다. 역 이름은 불광천을 가리키는 옛 지명 가운데 하나인 연신내에서 유래되었다. 수도권 전철 3호선은 구파발천 하저터널로 구파발역과 연결된다.
3호선 승강장은 1면 2선의 섬식 승강장, 6호선 승강장은 1면 1선의 단선 승강장이다. 두 노선 역 모두 스크린도어가 설치되어 있다. 출구는 7개가 있다.
6호선은 곡선승강장으로 특정지역으로 분류되며, 승강장과 열차사이의 단차가 매우 넓으므로 각별히 주의해야한다.
환승은 3호선 → 6호선 또는 6호선 → 3호선(독바위역에서 출발하는 승객만) 환승 때 연신내역을 이용하는 것이 적합하다.
서울교통공사가 역 전체 운영 및 게이트 운영을 담당하기 때문에 모든 이용객이 3호선 이용객으로 집계된다. 2010년 2월부터 집계된 6호선의 이용객 수는 서울도시철도공사에서 승차량 파악을 위하여 자체적으로 집계한 것이다.
서울 지하철 4호선

서울 지하철 4호선(서울 地下鐵 四號線)은 대한민국 서울특별시의 노원구 불암산역과 서울특별시의 서초구 남태령역을 잇는 서울특별시의 도시 철도 노선이다. 통행방향은 우측통행이다.
서울 지하철 3호선과 함께 서울 지하철 2호선의 효율성을 극대화하고, 명동, 남대문 등 서울의 도심과 수유리, 미아리, 창동, 노원구 등의 강북의 도시 교통 음영 지역을 원활하게 이어주기 위해 건설되었다. 1975년 당시 서울특별시장 구자춘에 의하여 기존 지하철 건설 계획이 파기된 이후 1980년 3호선과 함께 건설업체 컨소시엄에 의해 사설 철도로 건설될 것이 발표되었다. 그러나 대기업의 부동산 투자를 제한하는 1978년 8월 8.8조치로 인하여 사철 건설을 통해 얻을 수 있는 수익은 대부분이 운임이 되면서 사업성이 떨어지게 되어 사철 건설은 실패하고, 서울특별시 지하철건설본부가 건설하고 서울특별시 지하철공사 (現 서울교통공사)가 운영하게 되었다. 최초 준공 구간은 당고개~한성대입구역으로, 1985년 4월에 한성대입구역 - 사당역이 개통되어 최종 준공됐다. 또한 1994년 4월 1일 과천선과의 연계를 위하여 남태령역을 신설하여 오늘에 이른다. 전 구간 스크린도어가 설치되어 있다.
4호선을 계획할 당시, 본래의 노선 계획은 동대문운동장역에서 남산을 관통하여 용산구를 지난 후 강남으로 이어지는 것이었다. 그러나 주한미군 용산기지의 영내를 통과할 수 없어서 불가피하게 서쪽으로 우회하는 형태로 건설되게 되었다. 이로 인하여 수도권 전철 1호선과 운행 구간이 많이 중복되었고, 이들을 모두 환승역으로 건설할 수는 없었기 때문에 양끝의 이촌역과 동대문역, 중간 지점인 지하 서울역에서 환승하도록 하였다. 용산역과 신용산역, 남영역과 숙대입구역은 위치적으로 매우 근거리에 해당하나 환승체계가 구축되어 있지 않다. 현재는 경원선 용산역~지상 청량리 구간의 운행 계통이 1호선에서 경의중앙선이라는 독립된 계통으로 분리되어, 수도권 전철 1호선과의 환승은 동대문역과 서울역, 창동역에서 이루어진다.
4호선의 한강 이남 구간은 동작역~사당역 구간 4.5km으로 짧은 편이다.
서울 지하철 4호선이 사용하는 역 번호는 409번~434번이다. 405번~408번 이전은 진접선 불암산역 ~ 진접역 연장 구간에 부여되었으며, 435번~456번 이후로는 과천선과 안산선이 사용한다. 하행(오이도행)은 갈수록 역번호가 늘어나며 반대로 상행(진접행)은 갈수록 역번호가 줄어든다.
대한민국 철도청(現 한국철도공사) 시절 철도법에 의하여 건설된 과천선과 서울특별시가 도시철도법에 의하여 건설한 4호선의 통행 방식 및 전력공급 방식이 달라 논의 끝에 결국 계획에 없던 입체 교차 터널 및 절연 구간을 신설하였다.
1985년 3·4호선 개통 당시 전동차 반입에 문제가 발생하였다. 1호선 지하 서울역과 4호선 서울역 구간은 역 승강장간 선로 고도 구배 30/1000(경사도 약 1.718358도)를 충족, 임시로 연결 터널과 선로를 활용하여 가설 차량을 반입하려 했으나, 지반 강도 문제로 계획을 취소하고 창동역(당시 경원선 전철도 창동역 종착) 북쪽에 임시 가설 선로와 중랑천 도하 교량을 설치 하여 3호선과 4호선 전동차를 창동기지로 반입하였다. 또한 충무로역과 동대문역 사이에서 3호선 충무로역 남단으로 루프식 연결 터널을 설치, 3호선 열차 반입 작업을 하였다. 현재 방학역 연결선이 동부간선도로 건설로 폐선된 상태이다.
서울교통공사에서 운영하고 있으며, 서울교통공사 소속 직류전용 전동차는 사당역까지 운행하며, 직·교류겸용 전동차는 과천선, 안산선 직결 운행으로 안산역, 오이도역까지 운행한다.
진접(경복대앞)~오이도 구간만 해당된다.
2019년 2월 20일 ‘제2차 서울특별시 10개년 도시철도망 구축계획(안)’에 따라 전 구간 급행화할 계획이 있다.
밀라노 지하철 5호선

밀라노 지하철 5호선(이탈리아어: Linea M5)는 이탈리아 밀라노에서 운행되는 지하철 노선이다. 밀라노 지하철의 노선 중 하나로 밀라노 시의 북동부 교외에서 운행되고 있다.
5호선의 첫번째 구간인 비냐미에서 차라까지의 구간은 2013년 2월 10일에 개통했으며, 두번째 구간인 차라에서부터 가리발디 FS는 2014년 3월 1일 개통했다. 세번째 구간인 가리발디 FS-산 시로 스타디오 구간은 중간 역 몇 개를 제외한 채 2015년 4월 29일 개통했다. 나머지 세 역은 모두 2015년 이내에 문을 열었고, 최종적으로 2015년 11월 14일 트레 토리 역이 개업하면서 전 국간이 개통되었다.
5호선은 코펜하겐 지하철에서도 쓰이고 있는 안살도브레다 무인 지하철 차량을 사용해 운영되고 있으며, 전 역에 스크린도어가 설치되어 있다. 5호선은 '메트로 5 주식회사 (Metro 5 SpA)' 그룹이 건설을 맡았으며, 2011년 2월 2일에 포르타 가리발디 역에서 산 시로 역까지의 구간을 건설한다는 계약을 체결했다.
5호선은 차라 역에서부터 산 시로 스타디오 역까지 이어지며, 총연장 12.8km에 15개 역이 있다.
5호선의 건설 작업과 운영을 맡고 있는 회사는 '메트로 5 주식회사' (Metro 5 S.p.A.)이며, 다음과 같은 회사가 연합하여 만들어졌다.
'메트로 5'는 전체 공사비의 40%를 부담할 예정이며, 개통한 해부터 27년간 5호선 운영을 맡을 예정이다.
5호선에서는 안살도브레다에서 제작한 4량 구성의 관절연결 무인 열차가 사용된다는 것이 특징이다. 이탈디자인 주자로가 디자인했으며, 크기는 길이 50m, 너비 2.65m이다.
5호선 전철 체계는 제어 및 유지 센터에 있는 완전 자동 컴퓨터 시스템이 제어한다.
2017년 현재 두 차례 구간 연장 방안이 있는데, 산 시로에서 세티모까지, 세티모에서 마젠타까지 이어지게 된다.
광저우 지하철 5호선

광저우 지하철 5호선(广州地铁5号线)은 중국 광둥성 광저우에 있는 리완구의 자오커우역(滘口站)에서 황푸구의 원청역(文沖站)까지를 연결하는 지하철 노선으로 빨간색 라인 이다. 광저우 지하철 종합 공사가 운영한다.
광저우 지하철 5호선도 광저우 지하철 4호선과 마찬가지로 리니어 모터를 이용한 전동방식이다. 차량 규격도 지하철 4호선과 동일하며, 2009년 12월 28일 개통하여 영업 거리 31.9km를 주행하고 있다. 그리고 광저우 지하철 5호선도 광저우 지하철 1호선, 광저우 지하철 4호선, 광저우 지하철 6호선그리고 아직 공사중인 광저우 지하철 11호선, 광저우 지하철 14호선처럼 지상구간이 있는 호선이며 501.자오커우역부터 502. 탄왜이역까지는 지상으로 운행하고 나머지구간은 지하로 운행한다 차량은 6량 1편성 으로 운행하며 24개역이 영업중에 있다. 2023년 12월 28일 개통 솽사역 - 황푸싱강역 구간.
5호선은 개통때부터, 6량 편성의 광저우 지하철 04형 열차가 모두 운행되며, VVVF 교류 리니어 모터를 사용하며, 노선에서 운행 중일 때는 제3궤조로, 차량기지에서는 가공전차선으로 전원을 공급받는다. 100 km/h의 설계 속도, 90 km/h의 최대 작동 속도를 가진다.
열차는 2개의 편성으로 나뉘며, 개통 초기부터 운행된 열차는 L2형 열차이다. 열차 번호는 05x001-05x002 ~ 05x059-05x060이다. 2011년에 운행된 열차는 L4형 열차이다. 열차 번호는 05x061-05x062 ~ 05x123-05x124으로, 총 62대이다.
두 열차는 운행 시간이 다르며, 열차 간에도 여러 차이점이 있다. 예를 들어, 전자의 열차는 단일 지점으로 깜박이는 전자 노선도를 가지고 있으며, 후자는 직선 노선도 등으로 변경되었다.
상하이 지하철 5호선

상하이 지하철 5호선(중국어: 上海轨道交通5号线)은 상하이 지하철의 노선으로 정식 명칭은 상하이 궤도교통 5호선이며, 중국에서는 상하이도교통 5호선 또는 신민 선(莘闵线)으로 표기한다. 2003년 개통한 영업거리 17.02km의 철도이다.