davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Златна възможност

Златна възможност e американска романтична екшън комедия от 2008 г., режисирана от Анди Тенант, в която участват Матю Макконъхи, Кейт Хъдсън, Алексис Дазийна, Доналд Съдърланд, Рей Уинстън, Юън Бремнър и др. Продукцията представя историята на разведена двойка от съвременни търсачи на съкровища, които се впускат в приключение за намирането на легендарно съкровище от 18 век.
Матю Макконъхи в ролята на Бен Финеган „Фин“ Кейт Хъдсън в ролята на Тес Финеган Доналд Съдърланд в ролята на Найджъл Хъникат Алексис Дазийна в ролята на Джема Хъникат Рей Уинстън в ролята на Мо Фич Кевин Харт в ролята на БигБъни (Големият Заек) Дийнз Юън Бремнър в ролята на Алфонз Брайън Хуукс в ролята на Къртис Малкълм-Джамал Уорнър в ролята на Кордел Майкъл Мюлерен в ролята на Еди
Бен Финеган „Фин“ (Матю Макконъхи) е съвременен търсач на съкровища, който е обсебен от намирането на легендарно съкровище от 18 век, а именно безценното съкровище "Зестрата на кралицата", пренасяно от испанския галеон „Аурелия“, което се състои от 40 ковчежета изгубени в морето през 1715 г. Фин се впуска във вълнуващо приключение в търсенето на златното имане, което го събира с бившата му жена Тес (Кейт Хъдсън), както и с богаташа Найджъл Хъникат (Доналд Съдърланд) и чаровната му дъщеря Джема (Алексис Дазийна). Но те не са единствените, които преследват тази награда. Някогашният наставник на Фин - Мо Фич (Рей Уинстън) и безскрупулен местен гангстер, наричан Големият Заек (Кевин Харт) са решени да преследват Фин и търсеното от него испанско злато.
Музеи в България

Музеите в България са музейни учреждения под методическото ръководство на дирекция „Музеи, галерии и изобразителни изкуства“ на Министерството на културата.
Те биват:
В музеите работят историци, археолози и етнографи, както и специалисти със специалност „Музейно дело“ (каквато е разкрита и в някои български университети).
През 1891 г. от Народната библиотека в София се отделя Народният музей и се създава археографска комисия при Министерството на народното просвещение. Това дава началото на музейното дело в България. Впоследствие музеи се разкриват в окръжните градове на страната. Окръжните исторически музеи са наречени „регионални“ след окрупняването на 28-те окръга в 9 области през 1987 г. – например Регионалният исторически музей в Русе е развивал проучвателна дейност в областите Русе, Разград и Силистра. Наименованието им „регионални“ се запазва след раздробяването на големите 9 на 28 малки области (в рамките на предишните окръзи). Така някои регионални исторически музеи понастоящем разполагат с експонати и от съседни области.
Първият литературен музей в България е официално открит на 26 ноември 1926 година от министъра на просвещението Стоян Омарчевски, който внася в Народното събрание обширен доклад с мотивите за превръщането на дома на Иван Вазов в София в музей. Днес музеи на народния будител има още в родния му Сопот и в Берковица, където е живял.
Националният исторически музей е обявен и за научна организация с разпореждане на Бюрото на Министерския съвет от 5 май 1973 г. Към него са включени обекти с особено значение за българската история – Земенският манастир, Боянската църква, параходът „Радецки“, храм-паметникът „Свети Четиридесет мъченици“ и други. Първата представителна експозиция на музея е открита през 1984 г. в чест на 1300-годишнината от създаването на България.
Голям е броят на музеите в България, включени в списъка на Стоте национални туристически обекта на БТС.
Регионален исторически музей (Габрово)

Регионалният исторически музей заема основно място в културния живот на града като създател на вече 135-годишната история на музейното дело в Габрово.
Една от най-старите културни институции в Габрово е Регионален исторически музей, пряк приемник на създадения на 11/24 май/ 1883 г. музей при Априловска гимназия по идея на директора на училището и бъдещ министър на народното просвещение Райчо Каролев.
Интересът към събирането и опазването на габровските старини придобива нови измерения с основаното от видния габровски историограф д-р Петър Цончев на 19 юли 1920 г. Историографско дружество „Габрово“. Приема се устав, според който основната цел на дружеството е „да събере и запази разпръснатите материали, необходими за написване на една по-пълна история на Габрово“.
През месец октомври 1920 г. са организирани и първите археологически разкопки в м. „Градище“ под ръководството на поканения от д-р Петър Цончев и Еким Андрейчин археолог Макс Нойберт. От 1923 г. датира и първото експониране на събраните от дружеството материали в една от стаите на Априловска гимназия.
На 31 март 1926 г. на годишно събрание на Историографско дружество „Габрово“ е констатирано от членовете на настоятелството, че документите и вещите на музейната сбирка са се увеличили до степен, когато последната може да се нарече музей.
Дружественият музей прераства в градски народен музей с уредник Ганка Рибарева от 10 октомври 1949 г. и става държавен. За първи път той се сдобива и със собствена сграда, предоставена му от общината. В нея е представена първата постоянна експозиция с материали от периода на Възраждането и етнографията на Габровския край. Консултант е проф. Христо Вакарелски.
На 1 октомври 1960 г. е обявен за окръжен музей и са разкрити нови отдели „Археология“, „Нова история“ /Работническо и револиционно движение/, „Най-нова история“ /Социалистическо строителство/, „Етнография“. На основата на Окръжен исторически музей – Габрово е структурирана през 1978 г. Дирекция „Културно историческо наследство“, която административно обединява и ръководи музея, художествената галерия, музеите и музейните сбирки в окръга. През 1988 г. на територията на Габровски окръг има 6 музея, 1 ХГ, 6 къщи музеи, 20 музейни сбирки.
От 2006 г. Исторически музей – Габрово е обявен за регионален. Богатите колекции на музея включват експонати от епохата на палеолита, от късноантичната цивилизация по тези земи (IV – VI в.), от Първата и Втората българска държава, от турското владичество, от Възраждането и от индустриалния подем на „Българския Манчестер“ до наши дни.
Регионален исторически музей – Габрово притежава в своите фондове богатство от близо 100 000 фондови единици. Музеят извършва своята дейност по отношение на опазването и експонирането на движими културни ценности, материалното и нематериалното културно наследство, проучването на историята на Габровския край.
Едни от най-ценните уникати, съхранявани в музея и изложени в експозиционните зали са:
Исторически музей (Казанлък)

Историческият музей „Искра“ в Казанлък е сред най-старите, най-богатите и известни регионални музеи в България.
Исторически музей „Искра“ в Казанлък е създаден през 1901 г. от родолюбивия казанлъчанин Петър Топузов.
В музея се съхраняват над 50 000 оригинални експоната, отразяващи богатата материална и духовна култура на Казанлъшкия край, в постоянните експозиции на отделите „Археология“` „Възраждане“, „Нова история“, „Етнография“ и „Най-нова история“. Интерес за туристите представляват колекциите от костени сърпове (най-голямата в Югоизточна Европа), средновековна керамика, хладно и огнестрелно оръжие, накити и носии. В трезорната зала са изложени най-новите златни, сребърни и бронзови находки от тракийски гробници и светилища в региона. Те включват уникалния златен венец на Севт III, неговите шлем и наколенници, цялостна златна и сребърна конска амуниция, а също така и рядка колекция от монети и други предмети от тракийската епоха.
Музеят опазва, изследва и популяризира цялото историческо наследство на Казанлъшкия регион, в това число и всички тракийски гробници от Долината на тракийските владетели.
Включва каменни и костни оръдия на труда, керамични съдове, изработени на ръка, накити от мъниста, пръстени, гривни и различни висулки от неолита (Новокаменна епоха), халколита (каменно-медна епоха)и ранната бронзова епоха. Наред с тях са представени тракийски гробници и светилища – Казанлъшката гробница, открита на 19 април 1944 г., град Севтополис (проучен 1948 – 1956 г. при строежа на язовир Копринка) и множество предмети, намерени в могилите край Казанлък (като Голямата Косматка, Мъглижката гробница и др.). Тук могат да се видят и находки от Римската епоха, а Средновековието е представено с предметите, открити от селището и средновековния некропол при гр. Крън, Казанлъшко.
Представя бита и поминъка на местното българско население в периода XVIII – XIX в. Етнографската колекция включва накити и носии от бита на казанлъчани в миналото.
В раздела „Нова история“ интерес представляват снимките, документите, медалите и ордените, свързани с войните от ХХ в., партитурата на първата българска опера „Сиромахкиня“ от композитора Емануил Манолов (1858 г. – 1902 г.), чиято премиера е била в Казанлък през 1900 г., както и партитурите на друг голям български композитор – акад. Петко Стайнов (композитор) (1896 г. – 1977 г.). Този раздел обхваща историята на града и региона в периода 1889 г. – 1944 г.
Експозицията „Най-нова история“ е посветена на участието на 23-ти пехотен Шипченски полк във Втората световна война. Тук може да се види и снимков материал от строежа на язовир „Копринка“, намиращ се на 7 км от Казанлък.
Нарцис Торбов

Нарцис Цветанов Торбов е български учен и археолог.
През 1989 г. завършва специалност история във великотърновския университет. Получава научна степен доктор (1999) и званието ”старши научен сътрудник II степен” (2006). Автор е на книгата ”Могиланската могила във Враца”(2005). Има 35 научни публикации на български, английски и немски език. Участва в десетки международни археологически конгреси в САЩ, Германия и Италия, в организирането и транспортирането на изложба на тракийските съкровища в Испания. През периода 1992-1998 г. разкопава и проучва тракийски надгробни могили в Радовене, Търнак, Търнава, Синеморец и Враца, а 2004 г. – античния град Вариана при Оряхово. През последните години изследва античната пътна станция при Белоградчик и античната и средновековна крепост в местността край Вратцата. Археологът от врачанския исторически музей Нарцис Торбов продължава разкопките при прохода Вратцата и прави уникални разкрития. Женен, с една дъщеря.
Исторически музей (Каварна)

Историческият музей в град Каварна, България се намира на централния площад в града на адрес ул. „Черноморска“ № 1Б.
Градският музей в град Каварна получава своя статут през 1971 г. Първоначално той се помещава в сградата на читалището в центъра на града. Музейното дело в Каварна започва своето развитие след Освобождението. През 1906 година в отчет на Варненското археологическо дружество се споменават имената на каварненски музейни деятели. През 1974 година Иван Рафаилов събира малка археологическа колекция. Тя е прибрана в седалището на местното туристическо дружество „Калиакра“. На 14 ноември 1956 година официално е учредена каварненската музейна сбирка, а за неин пръв отговорник е назначен Иван Рафаилов. През 2003 година музеят е преместен в нова сграда, построена специално за целта. Той разполага с малка експозиционна площ, на която са представени най-атрактивните находки от района на Каварна. В коридора на музейната сграда са представени фотографии, които дават представа за облика на Каварна през ХІХ век. Стари книги, оръжия и рисунки разказват за борбите и нелеката съдба на жителите на града. В експозицията е отделено специално място на Чиракман – античният и средновековен предшественик на съвременния град. През 2007 година музеят се сдобива с нова сграда, в която има зала за временни изложби. Една от тях представя Каварна и региона в стари карти и гравюри. През 2008 г. са представени най-новите резултати от археологическите проучвания на крепостта Калиакра. Тук могат да се видят и доказателствата за разцвета на Калиакра като столица на Добруджанското деспотство. Този малък музей притежава огромно количество находки, придобити при разкопките на многобройните обекти около Каварна.
Експозицията му проследява историята на града от V – VI век до 1940 г. В нея са изложени предмети, които отразяват културата на племената и народите, населявали Добруджа. Музеят представя също така най-големия старобългарски керамичен център в Европа, разкрит край село Топола. Тук могат да се видят и съкровища от антични, византийски, венециански и западноевропейски монети, илюстриращи икономическите и политически контакти на Карвунското княжество с Черноморския и Средиземноморския свят.
Траколожка експедиция за могилни проучвания

Траколожката експедиция за могилни проучвания (ТЕМП) е българска археологическа експедиция, направила през последните години едни от най-значимите открития в българската археология в Долината на тракийските владетели. Неин ръководител от 1971 до 14 септември 2008 е ст.н.с. д-р Георги Китов. Председател на управителния съвет е г-жа Диана Димитрова.
Проектът ТЕМП започва през 1966 г. в рамките на проучвателните работи на нос Калиакра и територии от днешната Добричка област. В периода 1966 – 1969 г. археологическите разкопки се провеждат под научното ръководство на ст.н.с. Георги Джингов от АИМ при БАН и д-р Любка Бобчева, която тогава е директор на Окръжния исторически музей в Добрич. От 1969 до 1971 г. за проучванията в Градница, Севлиевско, отговаря ръководителят на катедра „Археология“ в СУ „Св. Кл. Охридски“ проф. Атанас Милчев. От 1971 г. разкопките се провеждат под ръководство на д-р Георги Китов. Заместник-ръководители са представители на Ловешкия исторически музей, Музея на занаятите в Троян, Историческия музей в Правец, Пловдивския археологически музей, Шуменския исторически музей, НИМ.
След 2000 г. за разкопките в Тракийския култов център Старосел и Долината на тракийските царе заместник-ръководител на ТЕМП е Диана Димитрова (Археологически институт и музей при БАН).
В екипа на ТЕМП работят множество археолози, архитекти, геофизици, художници, реставратори, които имат на разположение геофизична и земекопна техника. Благодарение на това експедицията работи бързо и повечето от откритията ѝ се отличават с висока научна и художествена стойност.
Най-значителните разкрития на ТЕМП са:
За разкритията си в Старосел през 2000 г. експедицията ТЕМП получава голямата награда на Форд Мотор Къмпани за 2000 г. в областта на опазване на културно-историческото наследство.
Материали от разкопките се пазят в Националния исторически музей, в Археологическия институт и музей при БАН в София, както и в историческите музеи на Каварна, Добрич, Габрово, Ловеч, Стрелча, Пловдив, Пазарджик, Правец, Раднево, Нови пазар, Казанлък, Хасково, Стара Загора и др. музейни сбирки.
Зографска българска история

„История вкратце о Болгарословенском народе“, известна като „Зографска българска история“ или „Анонимна Зографска история“, е едно от първите исторически съчинения в новобългарската литература.
Съставена е от неизвестен автор в Зографския манастир вероятно в началото на 60-те години на XVIII век, но е запазена единствено в препис от 1785 г. на монаха Яков. Историята съдържа кратки сведения за деянията на българските владетели от основаването на българската държава до завоюването ѝ от турците. Източниците на труда са главно второто издание на „Разговор угодни народа словинскога“ на Андрия Миошич Качич от 1759 година и „Деяния церковная и гражданская“ на Цезар Бароний. Историята е създадена почти едновременно с „История славянобългарска“ на Паисий Хилендарски, но за разлика от нея тонът на произведението не е патетичен. Трудът е използван от йеросхимонах Спиридон Габровски в „История во кратце о болгарском народе словенском“. Възможно е да е бил познат и на Паисий.
Част от ръкописа е отпечатан от Георги Раковски в книжка 1 на „Българска старина“ в 1865 година. Пълният текст е публикуван за пръв път от Стоян Аргиров в 1908 година.
На Зографската история е наречена улица в квартал „Драгалевци“ в София (Карта).
Белведере (Виена)

48.191439, 16.380787
Белведере (на немски: Schloss Belvedere) е бароков дворцов комплекс, построен през 1721 – 1722 по поръчка на принц Евгений Савойски във Виена.
Състои от 2 сгради. По-малката се нарича „Долно Белведере“. Залите ѝ тънат в позлата и в тях могат да се видят скулптури от Средновековието. По-голямата сграда се нарича „Горно Белведере“. Представлява картинна галерия. В нея може да се види най-богатата колекция от платна на известния австрийски художник Густав Климт. Тук е една от най-известните му творби – „Целувката“. На картината художникът е изобразил самия себе си и своята любима Емилия Фльоге. Климт е родоначалник на Виенския сецесион, който обикновено се свързва със стила ар нуво. В галерията може да се видят и творби на Оскар Кокошка и Егон Шиле, които са били съвременници на Климт.
На 1 март 1941 г. в зала на двореца министър-председателят на България проф. Богдан Филов подписва споразумението за присъединяване на Царство България към Тристранния пакт Рим-Берлин-Токио.
Псалм

Псалмът е религиозно поетично произведение, предназначено за богослужение. Терминът е гръцки по произход и ни препраща към древния струнен музикален инструмент псалтерион, в чиито съпровод са се пеели псалмите. Еврейското наименование на псалма е техилла̀, мн.ч. техиллот, т.е. „възхвала“. Псалтирът в еврейската Библия съответно се нарича Техиллим.
Като форма псалмът е известен най-рано в Близкия изток, като най-големите колекции от псалми, достигнали до нас, са т. нар. Псалми Давидови от Стария Завет. Става въпрос за нееднородна колекция от 150 псалома, част от които може да се отнесат към времето на цар Давид (X в. пр. Хр.). Другата, по-малка част е възникнала вероятно след IX в. пр. Хр. Съществуват и апокрифни т. нар. Псалми Соломонови, които са колекция от 18 псалма възникнала през I в. пр. Хр.
Както показват бележките към Псалми Давидови и Псалми Соломонови, псалмите са се пеели с инструментален съпровод или „а капела“. През вековете почти всички значими композитори, както юдеи, така и християни от различни църкви, са писали музика по текстовете на псалмите.
Аристип

Аристип (на гръцки: Ἀρίστιππος) е древногръцки философ, ученик на Сократ, основател на школата на хедонизма. Тъй като Аристип произхожда от град Кирена (днес в Либия), неговите последователи носят името „киренайци“.
Арестип смята, че има само две състояния на душата — болка и удоволствие. Щастието е сума от всички удоволствия в нашия живот. Според Аристип болката е „острото движение“, а удоволствието – „плавно движение“. За него всички удоволствия са еднакви и който не се стреми към удоволствие, е извратен. Не вярва, че някое удоволствие е „по-удоволствие“ от друго. Може би затова Аристип умеел да се нагажда към всякакви обстоятелства и с успех живее в двора на един от тогавашните тиранични царе. По тази причина безцеремонният Диоген от Синопа го нарича „царско куче“.
Георги Гурджиев

Георги Иванович Гурджиев (арменски: Գեորգի Գյուրջիև, гръцки: Γιώργος Γεωργιάδης, руски: Георгий Иванович Гурджиев) е философ, мистик, учител по свещени ритуални танци и духовен учител от гръцко-арменски произход.
Роден е на 13 януари 1866 г. в Гюмри, Руска империя. Известен е с въвеждането на термина „Работата“, който според неговите принципи и инструкции се отнася до работа върху самия себе си, или както той по-рано го нарича – „Четвъртият Път“.
Като част от учението си, през различни периоди от живота си, той формира и разпуска няколко училища по света. Твърди, че учението, което е донесъл на Запада, произтичащо от неговите собствени преживявания и пътувания, изразява истината, която може да бъде открита в древни религии и мъдри учения, отнасящи се до себеопознанието на човека и мястото на човечеството във Вселената.
Неговото учение може да бъде обобщено под името на третата му книга „Животът е реален само тогава, когато съм“. Пълното издание на неговите книги се нарича „Цялото и всичкото“.
Умира на 29 октомври 1949 г. в Ньой сюр Сен, Франция.
Гурджиев смята състоянието, в което хората се намират за сън, в който те са несъзнавани автомати. „Човекът живее в сън и в сън умира“ Въпреки това Гурджиев смята, че е възможно човек да се събуди и да осъзнае живота по-пълно.
Менингит

Менингит (на латински: Meningitis) се нарича възпаление на мозъчната обвивка на главния и гръбначния мозък. В зависимост от причинителя бива: бактериален, вирусен или асептичен. В зависимост от ексудата бива: гноен, серозен и др., като най-често срещаните са гнойните менингити. Менингитът обикновено възниква в резултат на инфекциозни заболявания и обикновено се проявява като един от клиничните признаци на заболяването. Най-честите симптоми биват: болка в областта на главата, болка и неподвижност на врата, промяна във фоточувствителността и околните звуци. Менингитите нерядко оставят трайни негативни последици върху здравето.
Менингитите биват специфични и неспецифични, според вида и причината на възпалителния процес.
Panagyurishte Treasure

The Panagyurishte Treasure (Bulgarian: Панагюрско златно съкровище) is a Thracian treasure.
The treasure consists of a phiale, an amphora, three oinochoai and four rhytons with total weight of 6.164 kg of 24-karat gold. All nine vessels are richly and skilfully decorated. It is dated from the turn of the 4th-3rd centuries BC. It is thought to have been used as a royal ceremonial set by the Thracian king Seuthes III.
The items may have been buried to hide them during 4th century BC invasions of the area by the Celts or Macedonians. The phiale carries inscriptions giving its weight in Greek drachmae and Persian darics.
It was accidentally discovered on 8 December 1949 by three brothers, Pavel, Petko, and Michail Deikov, who worked together at the region of “Merul” tile factory near the railway station of the town of Panagyurishte, Bulgaria. At the time of its discovery it was considered "the richest treasure to have been unearthed in Europe since World War II.".
As one of the best known surviving artefacts of Thracian culture, the treasure has been displayed at various museums around the world. The treasure is the centerpiece of the Thracian art collection of the Plovdiv Regional Historical Museum, the National Museum of History in Sofia, and the History Museum in Panagyurishte. There are three replica sets, which are displayed in the museums in Panagyurishte, Sofia and Plovdiv, when the authentic treasure is lent for exhibitions abroad.
Thracian treasure

The Thracians (Bulgarian: Траки, Ancient Greek: Θρᾷκες, Latin: Thraci) were a group of Indo-European tribes inhabiting a large area in Central and Southeastern Europe, centred in modern Bulgaria. They were bordered by the Scythians to the north, the Celts and the Illyrians to the west, the Greeks to the south, and the Black Sea to the east.
The Thracians were skillful craftsmen. They made beautifully ornate golden and silver objects such as various kinds of vessels, rhytons, facial masks, pectorals, jewelry, weapons, etc. These show strong, and increasing, influence from the neighbouring cultures, especially the Greeks. They used to bury rich hoards of precious objects both to hide them in times of enemy invasions and unrest as well as for ritual purposes. To date, more than 80 Thracian treasures have been excavated in Bulgaria, the cradle of the Thracian civilization. Refer to the map which explicitly shows the territory of present-day Bulgaria.
Rogozen Treasure

The Rogozen Treasure (Bulgarian: Рогозенско съкровище), called the find of the century, is a Thracian treasure.
It was discovered by chance in the autumn of 1985 by tractor driver Ivan Dimitrov, digging a hole for an irrigation system in his garden in the Bulgarian village of Rogozen. On January 6,1986 an archaeological team, consisting of Bogdan Nikolov, Spas Mashov and Plamen Ivanov from the County Historical Museum(Regional Historical Museum) in Vratsa discovered a second half, consisting of 100 silver and gilded silver vessels.
It consists of 165 receptacles, including 108 phiales, 55 jugs and 3 goblets. The objects are silver with golden gilt on some of them with total weight of more than 20 kilograms (44 lb). The treasure is an invaluable source of information for the life of the Thracians, due to the variety of motifs in the richly decorated objects. It is dated back to the 5th–4th centuries B.C.
Rogozen Island off Robert Island, South Shetland Islands is named after the settlement of Rogozen in connection with the Rogozen Treasure.
Thracian Tomb of Kazanlak

The Thracian Tomb of Kazanlak (Bulgarian: Казанлъшка гробница, Kazanlǎška grobnica) is a vaulted-brickwork "beehive" (tholos) tomb that is located near the town of Kazanlak in central Bulgaria.
The tomb is part of a large royal Thracian necropolis in the Valley of the Thracian Rulers near their ancient capital of Seuthopolis in a region where more than a thousand tombs of royalty and members of the Thracian aristocracy can be found.
The monument dates back to the fourth century BC and has been on the UNESCO protected World Heritage Site list since 1979. The paintings in this small tomb are Bulgaria's best-preserved artistic masterpieces from the Hellenistic period.
The site consists of a narrow corridor leading to a round, domed chamber of the size required for the burial. Both are painted and decorated with murals representing a Thracian couple at a ritual funeral feast. The murals were created in fresco. The walls were painted with a sanguine or dark reddish color.
The dome mural in this tomb shows a seated couple grasping each other's wrists as others approach in a procession with trays and various items as well as attendees. The couple is seated separately on differing ornate chairs. Bulgarian art historian Lyudmila Zhivkova interprets the shared gesture between the central figures as indicative of a moment of tenderness and equality, but that interpretation is not shared by all specialists. Horn musicians are shown playing their instruments as they walk in the procession. The mural shows horses in several situations: saddled horses are being led or held without riders, an attendant holds the team of horses drawing an awaiting chariot, and a chariot race in progress is depicted at the top of the dome. The main border at the foundation of this dome ceiling mural features cattle skulls that are draped with scarfs of material across their horns that alternates with images of an equilateral-cross design interpreted as a flower. Among other borders that are dividing the dome mural, one band of ornamentation contains an egg-and-dart pattern of Hellenistic style while others display stripes, dentation, and imagery that may have had specific cultural or familial significance.
To preserve the delicate paintings, the tomb is not open to the public, however, a full-size and exact replica was built nearby for public access.
The seated woman of the tomb mural is depicted on the reverse of the Bulgarian 50 stotinki coin that was issued in 2005.
National Historical Museum, Bulgaria

The National Historical Museum (Национален исторически музей, Natsionalen istoricheski muzey) in Sofia is Bulgaria's largest museum. It was founded on 5 May 1973. A new representative exhibition was opened in the building of the Court of Justice on 2 March 1984, to commemorate the 13th centenary of the Bulgarian state. The museum was moved in 2000 to one of the major buildings in the complex serving as official residence of the President, Vice President and Government of the Republic of Bulgaria., and currently contains over 650,000 objects connected to archaeology, fine arts, history and ethnography, although only 10% of them are permanently exhibited.
The museum includes a cloakroom, cafe, library and souvenir shop. It undertakes professional conservation and restoration of historical monuments, authenticity investigations and expert valuation. Its collections comprise materials dating from prehistoric ages till the present.
Major excavated exhibits include:
National Transport Museum, Bulgaria

The National Transport Museum (Bulgarian: Национален музей на транспорта; Natsionalen Muzey na Transporta) in Ruse, Bulgaria, is situated on the bank of the Danube, in the country's first railway station, built in 1866.
Exhibits are laid out both inside and outside the old station. Among the exhibits outside the building are more than ten steam engines, including the oldest steam engine preserved in the country (a class P 3/3 z, built in England in 1868, and various railroad carriages, including the personal carriages of the Kings Ferdinand of Bulgaria and Boris III of Bulgaria, as well as the carriage of the Turkish sultan of 1866.
As of 2007 the museum is underfunded, the heritage engines and railcars are stored in the open air without almost any maintenance, and the humid air from the nearby Danube accelerates significantly their decay.
The museum was named the National Museum of Railway Transport and Communications on 26 June 1996, commemorating the 100th anniversary of railroads in Bulgaria, and the building was declared a historical landmark. The museum's exhibits have been used in the films Capitan Petko Voivoda („Капитан Петко Войвода“), Records of Bulgarian Uprisings („Записки по българските въстания“), and the Russian-Bulgarian production Turkish Gambit.
The construction of the old Rousse Railway Station was commenced in 1863 and completed three years later. The station is situated in the (then) outskirts of Rousse, near the high bank of the Danube, opposite to Giurgiu. It is not functioning now.
Building the railway station was the beginning of a larger project – the Rousse-Varna railway, executed under English, French, and Austria-Hungarian pressure. The new railway was intended to shorten journeys from London to Istanbul by five or six days. Its architectural and constructive plans were provided by the Birkleck brothers (Bulgarian: братя Бърклек; English spelling uncertain). A water tower, a supportive river wall, and a couple of other facilities were built nearby, using white limestone from nearby villages. In 1866 the station's construction was completed, and it had a waiting room, a room for the station manager, one for the clerk in charge, and some other premises.
The exploitation administration, headquartered in London, occupied the building shortly after its opening. Most of the clerks and the supporting staff were Bulgarians. Georgi Tsonchev was the supervisor general of the railway to Varna. Ilarion Dragostinov, Ivan Vedar, and Radi Ivanov worked there as telegraph operators; Georgi Ikonomov was a shunter operator. The railway station developed massive passenger and cargo activity for its time, partly due to the neighbouring harbour.
After opening the Rousse-Tarnovo railway in 1900 with its first station Rousse South, the old station was renamed Rousse East, and remained functional until the launching of a classification yard in June 1954, when it was transformed into (a part of the) National Transport Museum.
43°51′38.40″N 25°57′49″E﻿ / ﻿43.8606667°N 25.96361°E﻿ / 43.8606667; 25.96361
National Museum of Military History, Bulgaria

The National Military History Museum (Bulgarian: Национален военноисторически музей, Bulgarian: Natsionalen voennoistoricheski muzey) is a museum dedicated to military history in Sofia, Bulgaria. A structure of the Ministry of Defence, it has existed under various names and subordinate to various institutions since 1 August 1914 (in practice since 4 July 1916). It consists of 5,000 m of indoor and 40,000 m outdoor (of which 500 m covered) exhibition area, changing exhibits, a library and a computer centre.
The NMMH was established in 1916, two years after a military-historical commission, consisting of an archive, exhibition and library, was founded. By that time it was one of only three Bulgarian museums in existence. Its first complete exhibition was only unveiled in 1937. Its current structure and name date from 1968.
An incomplete list of equipment on display.
Varna Archaeological Museum

43°12′27″N 27°54′54″E﻿ / ﻿43.20750°N 27.91500°E﻿ / 43.20750; 27.91500
The Varna Archaeological Museum (Bulgarian: Варненски археологически музей, Varnenski arheologicheski muzey) is an archaeological museum in the city of Varna on the Black Sea coast of Bulgaria.
Founded on 3 June 1888, when a museum, part of the City Library was established, the Varna Archaeological Museum is situated in a historic building designed in the Neo-Renaissance style by the noted architect Petko Momchilov and built in 1892–1898 for the Varna Girls' School. It became state property in 1945, and since 1993 the museum has occupied the entire building, parts of which it had been using since 1895.
One of the largest museums in Bulgaria, it has 2,150 m of exhibition area with exhibits from the prehistoric, Thracian, Ancient Greek and Ancient Roman periods of the region's history, as well as from the times of the medieval Bulgarian and Byzantine Empires, Ottoman rule and the Bulgarian National Revival (including about 900 medieval and Revival icons).
The Museum's arguably most celebrated exhibit is the Gold of Varna, the oldest gold treasure in the world, excavated in 1972 and dating to 4600-4200 BCE, which occupies three separate exhibition halls.
The museum also manages two open-air archaeological sites, the large Roman baths in the city centre and the medieval grotto of Aladzha Monastery at Golden Sands Nature Park.
Four other sites are undergoing conservation and will be added to the museum roster: the 4th-5th-century episcopal basilica on Khan Krum Street; the basilica and monastery of the same period at Dzhanavara; the 9th-10th-century Theotokos monastery and scriptorium of the Preslav Literary School at Pchelina; and the Mediaeval fortified settlement of Kastritsi at Euxinograd.
The museum has also a library, a children's study museum, a gift shop, and a cafeteria. Its courtyard lapidarium hosts the annual Varna Summer International Jazz Festival.
Panagyurishte-style eggs

Panagyurishte-style eggs (in Bulgarian: Яйца по панагюрски) is a popular Bulgarian dish that is made with poached eggs, Bulgarian yoghurt and sirene, and is eaten warm, often for lunch.
The original recipes for this dish are from the town of Panagyurishte, as the name suggests, and are quite different from the modern version. The actual Panagyurishte style eggs recipe was invented in the system of the Balkantourist restaurants, in socialist era Bulgaria. Based on traditional Bulgarian ingredients - sirene and yogurt, it was given that particular name that highlights its folk origin. With time, the dish made its way to the average Bulgarian family's table, and with its easy preparation and great taste became a beloved breakfast or lunch for generations of Bulgarians.
It is also worth mentioning that, in old Balkantourist-era cookbooks, there are two variations of the dish - one where the poached eggs are placed on a bed of crumbled sirene, and the other where the eggs are placed on a bed of yogurt seasoned with garlic paste. With time, the two recipes have apparently merged, and today people mix the crumbled sirene with yogurt.
A pot of water is prepared with a pinch of salt and a tablespoon of white wine vinegar added (as colored vinegar might discolor the eggs). The water is brought to a boil and then taken off the heat to cool (to 80 °C, for example) to poach the eggs. There are different poaching techniques such as swirling the water before gently adding an egg in the middle, or "bathing" the yolk with a spoon, e.g. After poaching, the eggs are immediately rinsed with cold water in order to stop further cooking and to remove any sourness from the vinegar. Some use boiling water and simply soft-boil the eggs, which is also fine, as long as the yolk is runny. Some sirene is ground or crumbled and mixed with the yogurt. Garlic paste is added to taste. Chopped garlic, baked garlic, or even garlic powder can be substituted. The butter is melted on the stove. Some paprika is quickly mixed into the butter, and the mixture is immediately taken off the heat, as not to burn the paprika, which will give bitter taste to the dish. Finally, a bed is made from the sirene/yogurt mix, the warm poached eggs are put on top, and are doused with the butter-paprika sauce, after which some paprika might be sprinkled on top for aesthetic reasons.
Ingredients:
Bulgarian royal family

The last Bulgarian royal family (Bulgarian: Българско царско семейство, romanized: Balgarsko tsarsko semeystvo) is a line of the Koháry branch of the House of Saxe-Coburg and Gotha, which ruled Bulgaria from 1887 to 1946. The last tsar, Simeon II, became Prime Minister of Bulgaria in 2001 and remained in office until 2005. Members of the royal family claim the titles of Prince (Princess) of Bulgaria and Duke (Duchess) in Saxony, with the style of Royal Highness.
Coburg Peak on Trinity Peninsula in Antarctica is named after the Bulgarian royal house of Saxe-Coburg and Gotha.
This is the family tree of the Bulgarian royal family, including all descendants of Tsar Ferdinand I.
The Tsar's in-laws include:
The ruling members were:
Ceryneian Hind

In Greek mythology, the Ceryneian hind (Ancient Greek: Κερυνῖτις ἔλαφος Kerynitis elaphos, Latin: Elaphus Cerynitis), was a creature that lived in Ceryneia, Greece and took the form of an enormous female deer, larger than a bull, with golden antlers like a stag, hooves of bronze or brass, and a "dappled hide", that "excelled in swiftness of foot", and snorted fire. To bring it back alive to Eurystheus in Mycenae was the third labour of Heracles.
Other names and descriptions for it were: doe with the golden horns, golden-horned hind, Ceryneia hind, Cerynitian hind, beast with golden antlers, Parrhasian hind, nimble hind of Maenalus and beast of Maenalus. Frazer says that the hind took its name from the river Cerynites, "which rises in Arcadia and flows through Achaia into the sea".
One tradition says that Artemis found a mighty herd of five Ceryneian hinds playing on the base of Parrhasian hill far away from the banks of the "black-pebbled Anaurus" where they always herded. Artemis was so impressed by the hinds that she yoked four of them to her golden chariot with golden bridles, but purposely let one escape to the Ceryneian hill to be a future labour for Heracles. Whilst in Ceryneia, the hind chased farmers from vineyards.
The Ceryneian hind was sacred to Artemis. "The hind is said to have borne the inscription 'Taygete dedicated [me] to Artemis'." Because of its sacredness, Heracles did not want to harm the hind and so hunted it for more than a year, from Oenoe to Hyperborea, to a mountain called Artemisius, (a range which divides Argolis from the plain of Mantinea) before finally capturing the hind near the river Ladon.
Euripides says Heracles slew the hind and brought it to Artemis for propitiation. Another tradition says he captured it with nets while it was sleeping or that he ran it down, while another says he shot and maimed it with an arrow just before it crossed the river Ladon. Once Heracles captured the hind, and only after explaining to Artemis and Apollo ("who would have wrested the hind from him") that he had only hurt the sacred hind out of necessity, was he allowed to take it alive to Eurystheus in Mycenae, thus completing his third labour.
"Pindar says that in his quest of the hind with the golden horns Hercules had seen "the far-off land beyond the cold blast of Boreas. [Hyperborea]" Hence, as the reindeer is said to be the only species of deer of which the female has antlers, Sir William Ridgeway argues ingeniously that the hind with the golden horns was no other than the reindeer."
A doe bearing antlers was unknown in Greece, but the story of the hind is suggestive of reindeer, which, unlike other deer, can be harnessed and whose females bear antlers. The myth relates to the Hyperborea, which may have been the archaic origin of the myth itself, as Robert Graves thought.
Authoritative primary source translations say the creature was a:
Chronological listing of classical literature sources for the Ceryneian Hind:
Media related to Ceryneian Hind at Wikimedia Commons
Apple of Discord

In Greek mythology, the Apple of Discord (Ancient Greek: μῆλον τῆς Ἔριδος) was a golden apple dropped by Eris, the goddess of strife, at the wedding of Peleus and Thetis. It sparked a vanity-fueled dispute among Hera, Athena, and Aphrodite that led to the Judgement of Paris and ultimately the Trojan War.
In common parlance, the "apple of discord" is the core, kernel, or crux of an argument, or a small matter that could lead to a bigger dispute.
In the Eixample district of Barcelona, there is a block nicknamed in Spanish La manzana de la discordia (Catalan: Illa de la Discòrdia). The reason for this usage is that the word manzana means both "apple" and "city block" in Spanish. It was so named ("block of discord") because it features four different interpretations of Modernisme architecture: Antoni Gaudí's Casa Batlló, Lluís Domènech i Montaner's Casa Lleó Morera, Josep Puig i Cadafalch's Casa Amatller, and Enric Sagnier's Casa Mulleras.
In some later sources, Eris inscribed on the apple "for the fairest" or "to the most beautiful" before tossing it. The most popular version of the inscription in Greek is τῇ καλλίστῃ (transliterated: tē(i) kallistē(i), "for/to the most beautiful"). Καλλίστῃ is the dative singular of the feminine superlative of καλός, "beautiful". In Latin sources, the word is formosissima.
In an attempt to rationalize the myth, Ptolemaeus Chennus wrote that instead of an apple, the three goddesses fought over which would get a man named Melus ("apple") as her priest, with Paris deciding in favour of Aphrodite.
Papéda

Papeda utawa pepeda iku panganan khas papua lan Ambon kang awujude bubur sagu. Papeda uga dadi panganan khas ing laladan Indonésia wétan. Pepeda pangan kang bahane saka glepung sagu.
Kabèh pangan iku mau papeda lan lawuhé racaké dadi pangan saben dinane warga Indonésia wétan, Ambon, Papua, Florès lan laladan Indnésia wétan liyané.
Kuwé tela

Kuwe tela ( traditional Chinese ) yaiku sajian Cina sing digawe saka tala. Sanajan tekstur luwih padhet banget kue lobak, kue roti gurih iki digawe kanthi cara sing padha, kanthi tepung beras minangka bahan utama. Yen disajeni ing masakan dim sum, mula banjur diiris irisan kanthi bentuk persegi lan digoreng sadurunge disuguhake. Iki ditemokake ing Hong Kong, China, lan restoran Chinatown ing luar negeri. Bahan-bahan liyane asring kalebu daging babi lan jamur ireng Cina, utawa uga sosis Cina . Biasane ditambah karo godhong bawang sing dicincang.
Tumpeng robyong

Tumpeng Robyong inggih punika salah satunggaling jinis sesajen ingkang asring dipun-ginakaken nalika upacara selametan utawi upacara siraman ing adat priyantun Jawi.
Bahan-bahan ingkang dipun-ginakaken kanggé damel tumpeng robyong inggih sajatosipun radi sami kaliyan bahan-bahan kanggé damel tumpeng ing padatanipun. Namung ingkang bédakaken inggih uborampé tumpeng ingkang dipun-ginakaken kanggé njangkepi tumpeng. Bahan-bahan ingkang dipunbetahaken kanggé damel tumpengipun inggih punika kados makaten.
Déné bahan-bahan minangka pelengkap tumpeng robyong inggih punika:
Sajen punika dipunwujudaken ing wujud tumpeng ingkang dipunsukani kacang panjang ingkang sampun dipunjangan rumiyin. Anggenipun nata kacangipun mlingker dumugi tumpeng pérangan nginggil ingkang letakipun sampun boten aturan malih. Tata urutan ubarampé sesajen wonten ing pucuking tumpeng manawi dipuntata saking ngandhap dumugi nginggil inggih punika tigan pitik ingkang taksih wetah kulitipun ingkang sampun dipunmasak, terasi, brambang, saha lombok abrit. Ing sisih tengen saha keringipun tumpeng wonten jangan-janganan saha lawuh-lawuhipun ingkang sampun dipunmasak ingkang anggènipun nata boten aturan. Déné jinising janganan ingkang dados uborampe ing sajen tumpeng punika inggih kacang, wortel, lobis, ron so utawi ron mlinjo, thokolan, bayem, saha godhong tela. Jinising lawuh ingkang dados ubarampe inggih punika; tempe goreng, pitik goreng, iwak asin, saha tigan pitik ingkang sampun mateng. Tumpeng saha ubarampenipun dipunsajekaken ing nyiru. Sedaya ubarampe ing tumpeng dipuntata boten aturan, mila dipunsebat tumpeng robyong.
Ketéla pohung

Ketéla pohung utawa singkong utawa kaspé, utawa sajeroning Basa Indonésia ubi kayu utawa ubi pohon, iku tetuwuhan taunan tropika lan subtropika saka kulawarga Euphorbiaceae. Uwiné dikenal minangka panganan pokok sing ngasilaké karbohidrat lan godhongé minangka janganan.
Téla pohong ing tlatah Surabaya karan menyok, ing tlatah Banyumasan diarani bodin, yèn ing tlatah Kulon Praga sisih lor lan sapérangan Magelang sinebut jendal ya iku jinis tetuwuhan kang biyasa ditandur ana ing tegalan ing mangsa rendheng. Tela kang ditandur ing taun tropika lan subtropika asalé saka kulawarga Euphorbiaceae. Umbiné mumpangaté akèh, salah sijiné bisa kanggo bahan panganan pokok lan ngasilaké karbohidrat lan godhong bisa kanggo sayuran. Godhong téla iku jenengé jlegur. Umbi téla kang ana ing lemah (siti) mertandhakaké, tetuwuhan iki kagolong ing suku palakepedhem, duwé oyot kang dadi pohung utawa umbi. Kanthi duwé titikan wujudé rata-rata gilig lan lonjong. Ing pohong duwé garis tengah kurang luweh 2–3 cm lan dawané kira-kira 50–80 cm. Dawa lan gedhené téla bisa diprabawai saka jinisé kang ditandur ana ing tegalan. Werniné tela ana loro putih lan kuning.
Jinis ketéla pohung Manihot esculenta sepisanan dikenal ing Amérika Kidul banjur tumangkar ing mangsa pra-sajarah ing Brasil lan Paraguay. Jinis-jinis modhèren saka spésies sing wis dibudidaya bisa tinemu tuwuh ing Brasil kidul. Sanadyan spésies Manihot sing alasan akèh, kabèh varitas M. esculenta bisa dibudidaya.
Prodhuksi ketéla pohung donya dikira-kira ngancik 184 yuta ton ing taun 2002. Sapérangan gedhé prodhuksi diasilaké ing Afrika 99,1 yuta ton lan 33,2 yuta ton ing Amérika Latin lan Kapuloan Karibia. Téla ditandur ing Indonésia kanggo panganan pokok (mangsa iku Hindhia Walanda) lan didol ing taun 1810, lan sadurungé kawanuhaké karo wong Portugis ing abad kaping 16 ning Nuswantara saka Brasil.
Ing sawatara nagara, ketéla pohung wis akèh digawé bahan bakar ethanol, lan ketéla pohung dadi bahan bakar wigati .
Ketéla pohung biyasa kanggo panganan kéwan. Damèn godhong ketéla pohung sing wis digaringaké sadina utawa rong dina dianggo panganan kéwan kaya déné sapi, wedhus utawa wedhus gibas.
Kripik

Kripik iku nyamikan kang wujud irisan woh-wohan, pala kependhem, godhong-godhongan lan liya-liyané kang digorèng nganti garing. Contoné ya iku kripik gedhang, kripik téla, kripik bayem, kripik témpé, kripik apel lan kripik-kripik liyané. Karebèn rasané gurih lan garing, adaté kripik iku digorèng nganggo glepung. Adaté kripik iku digorèng, nanging ana uga kang namung dipépé utawa digaringaké. Kripik iku adate duwé rasa asin, pedhes, legi, kecut lan gurih, nanging utawa camborané rasa-rasa mau.
Binagol

Binagol ya iku olah-olahan saka nagara Filipina digawé saka tela kukus, umbi, susu kentèl legi, gula, santen klapa, lan endhog kuning. Panganan iki diselehaké ing setengah saka bathok klapa banjur dibungkus godhong gedhang kembar. Jeneng kasebut tegesé "nyelehaké ing cangkang klapa", saka bagol Visayan, "cangkang klapa". Binagol kanthi tradisional nggunakaké umbi saka tela gedhé (ing lokal dikenal minangka talyan utawa baris ); Nanging, umbi talang (dikenal ing basa Tagalog minangka wengi lan Wétan Visayas, panganan sing asalé, minangka gaway ) uga digunakaké. Panganan iki jinising nilupak.
Semanggi Surabaya

Semanggi Surabaya
Semanggi Surabaya utawa uga kondhang diarani Pecel Semanggi yaiku salah sawijine panganan khas Kutha Pahlawan, Kutha Surabaya. Panganan iki digawe teka godhong semanggi sing didang utawa digodhog bari ngunu diwènèhi bumbu pecel lan ogak kelalen gandhengane karo Krupuk Puli. Bumbu pecel sing ana sajrone Pecel Semanggi iku rada béda ambek bumbu pecel sing lumrah kaya liyane, rasané rada legi lan legit merga nganggo campuran tela lan bumbu khasé Jawa Timur yaiku petis.
Miturut para warga sing dodolan Pecel Semanggi iki, panganan iki wiwit ana kawit taun 1960an. Cara dodol Pecel Semanggi iki modhelane kaya dodolan rujak petis, uwong tuku bisa mesen miturut karepe dhewe-dhewe; isa njaluk pedhes, isa jaluk ora nganggo petis isa njaluk manut kekerapane kaya apa. Iku uga sing mbedakna Pecel Semanggi ambek pecel liyane sing lumrah didol ana laladan Jawa Timur sing lumrahe bumbune wis dijur, wis dadi gari nyuntak nang janganané.
Semanggi Surabaya iki pancen dadi panganan sing lumayan kondhang nganti digawe dadi lagu yaiku "Semanggi Suroboyo" (panulisan basa Indhonésiya).
Cara nggawe Pecel Semanggi
Bahan bumbon:
Bawang, brambang, lombok, kencur, uyah, petis, gula jawa, kacang, tela rambak, banyu.
Janganan:
Kangkunng, cambah, semanggi.
Jangkepan:
Krupuk puli.
Cara:
Lemèt

Lemèt Inggih punika araning dhedhaharan ingkang kadamel saking ketéla pohung ingkang sampun dipunparut ngantos alus. Bahan dhasaripun kanggé ndamel dhedharan punika, inggih punika:
Lemet saged dipundamel kanthi cara:
Lemet Pisang Lemet tela utawi Lemet Ubi Lemet Jagung