Patrimoniu cultural

Patrimoniul cultural este moștenirea materială și imaterială a unui grup sau a unei societăți primită de la generațiile trecute. Nu toate elementele transmise de generațiile trecute sunt considerate „moștenire”; mai degrabă, patrimoniul este rezultatul unei selecții realizate de societate.
Patrimoniul cultural include cultura materială (clădiri, monumente, peisaje, materiale de arhivă, cărți, opere de artă și artefacte), cultura imaterială (folclorul, tradițiile, limba și cunoștințele) și moștenirea naturală (inclusiv peisaje semnificative din punct de vedere cultural și biodiversitatea). Termenul este adesea folosit în probleme legate de protecția proprietății intelectuale indigene.
Acțiunea deliberată de păstrare a moștenirii culturale din prezent pentru viitor este cunoscută sub numele de prezervare (engleză americană) sau conservare (engleză britanică), promovată de muzeele etnice și centrele culturale și istorice, deși acești termeni pot căpăta sensuri mai specifice sau tehnice. Patrimoniul păstrat a devenit o ancoră a industriei turistice globale, un factor de importanță majoră pentru economia comunităților locale.
Protecția juridică a bunurilor culturale se bazează pe un ansamblu de acorduri internaționale și reglementări naționale. Națiunile Unite, UNESCO și Blue Shield International se ocupă de protecția patrimoniului cultural. Protecția este oferită și de forțele ONU de menținere a păcii.
Bunurile și proprietățile culturale se referă la moștenirea culturală fizică sau „materială”, precum operele de artă. În general, acestea includ bunuri de patrimoniu mobil și de patrimoniu imobil. Patrimoniul imobil cuprinde clădiri (care pot include elemente de artă instalată, precum orgi, vitralii sau fresce), instalații industriale de mari dimensiuni, proiecte rezidențiale și alte locuri sau monumente istorice. Bunurile mobile includ cărți, documente, opere de artă transportabile, mașini, îmbrăcăminte și alte artefacte considerate demne de conservare pentru generațiile viitoare. Aceste obiecte sunt valoroase datorită semnificației lor pentru arheologia, arhitectura, știința sau tehnologia unei anumite culturi.
Aspectele și disciplinele legate de păstrarea și conservarea culturii materiale includ:
„Moștenirea culturală imaterială” se referă la aspectele necorporale ale unei culturi, de obicei perpetuate prin obiceiuri sociale specifice unei anumite perioade istorice. Acest concept cuprinde tiparele de comportament dintr-o societate și regulile, adesea formale, care guvernează funcționarea într-un context cultural specific. Acestea includ valorile și tradițiile sociale, obiceiurile și practicile, credințele estetice și spirituale, expresia artistică, limbajul și alte aspecte ale activității umane. Semnificația artefactelor fizice poate fi înțeleasă ca un act influențat de valorile socioeconomice, politice, etnice, religioase și filozofice ale unui anumit grup de oameni. Totuși, patrimoniul cultural imaterial este mult mai dificil de conservat comparativ cu obiectele fizice.
Aspectele păstrării și conservării intangibilelor culturale includ:
„ Moștenirea naturală ” este, de asemenea, o parte importantă a patrimoniului unei societăți, cuprinzând mediul rural și mediul natural, inclusiv flora și fauna, cunoscute științific sub numele de biodiversitate, precum și elemente geologice (inclusiv mineralogice, geomorfologice, paleontologice etc.), cunoscute științific. ca geodiversitate. Aceste tipuri de situri de patrimoniu servesc adesea ca o componentă importantă în industria turistică a unei țări, atrăgând mulți vizitatori din străinătate, precum și local. Patrimoniul poate include și peisaje culturale, adică trăsături naturale care încorporează sau reflectă atribute culturale.
Aspectele păstrării și conservării patrimoniului natural includ:
Moștenirea digitală constă în materiale bazate pe tehnologie, precum texte, baze de date, imagini, sunete și software, care sunt conservate pentru a fi accesibile generațiilor viitoare. Moștenirea digitală include obiecte fizice, cum ar fi documente care au fost digitalizate pentru păstrare și artefacte care sunt „născute digitale”, adică create inițial digital și nu au formă fizică.
Au existat exemple de respect pentru bunurile culturale ale inamicilor din cele mai vechi timpuri. Rădăcinile situației legale de astăzi pentru protecția precisă a patrimoniului cultural se află și în unele dintre reglementările domnitorului Austriei Maria Tereza (1717 - 1780) și cererile Congresului de la Viena (1814/15) de a nu îndepărta operele de artă din locul lor de origine în război. Codul Lieber din 1863, un cod juridic militar care guvernează conduita în timp de război a Armatei Uniunii stabilea, de asemenea, reguli pentru protecția patrimoniului cultural. Procesul a continuat la sfârșitul secolului al XIX-lea, când, în 1874, la Bruxelles, s-a convenit cel puțin un proiect de acord internațional referitor la legile și obiceiurile războiului..25 de ani mai târziu, în 1899, a avut loc o conferință internațională de pace în Țările de Jos, la inițiativa țarului Nicolae al II-lea al Rusiei, cu scopul de a revizui declarația (care nu a fost niciodată ratificată) și de a adopta o convenție. Convențiile de la Haga din 1899 și 1907 au avansat în mod semnificativ dreptul internațional și au stabilit principiul imunității bunurilor culturale. Trei decenii mai târziu, în 1935, a fost redactat preambulul Tratatului privind protecția instituțiilor artistice și științifice. ( Pactul Roerich ). La inițiativa UNESCO, în 1954 a fost semnată Convenția de la Haga pentru protecția proprietăților culturale în caz de conflict armat.
Protecția patrimoniului cultural sau protecția bunurilor culturale se referă la toate măsurile care vizează protejarea proprietății culturale împotriva daunelor, distrugerii, furtului, delapidarii sau alte pierderi. Termenul „protecția monumentelor” este folosit și pentru bunurile culturale imobile. Protecția patrimoniului cultural se referă în special la prevenirea săpăturilor de tâlhărie în siturile arheologice, a jefuirii sau distrugerii siturilor culturale și a furtului de opere de artă din biserici și muzee din întreaga lume și, în principal, măsuri privind conservarea și accesul general la patrimoniu cultural comun. Protecția juridică a patrimoniului cultural cuprinde o serie de acorduri internaționale și legi naționale.
Există un parteneriat strâns între ONU, menținerea păcii ONU, UNESCO, Comitetul Internațional al Crucii Roșii și Blue Shield International.
Protecția moștenirii culturale ar trebui, de asemenea, să păstreze memoria culturală deosebit de sensibilă, diversitatea culturală în creștere și baza economică a unui stat, a unei municipalități sau a unei regiuni. Prin care există, de asemenea, o legătură între perturbarea utilizatorilor culturali sau moștenirea culturală și cauza zborului. Dar numai printr-o cooperare fundamentală, inclusiv cu unitățile militare și personalul de planificare, cu localnicii, protecția siturilor de patrimoniu mondial, a descoperirilor arheologice, a exponatelor și a siturilor arheologice împotriva distrugerii, jafurilor și jafurilor poate fi implementată în mod durabil. Președintele fondator al Blue Shield International, Karl von Habsburg, a rezumat-o cu cuvintele: „Fără comunitatea locală și fără participanții locali, asta ar fi complet imposibil”.
Obiectele fac parte din studiul istoriei umane deoarece oferă o bază concretă pentru idei și le pot valida. Păstrarea lor demonstrează o recunoaștere a necesității trecutului și a lucrurilor care îi spun povestea. În Trecutul este o țară străină, David Lowenthal observă că obiectele conservate validează și amintirile. În timp ce tehnicile de achiziție digitală pot oferi o soluție tehnologică care este capabilă să dobândească forma și aspectul artefactelor cu o precizie fără precedent în istoria umanității, actualitatea obiectului, spre deosebire de o reproducere, atrage oamenii și le oferă un mod literal de a atinge trecutul. Acest lucru reprezintă un pericol deoarece locurile și lucrurile sunt deteriorate de mâinile turiștilor, de lumina necesară pentru a le afișa și de alte riscuri de a face cunoscut și disponibil un obiect. Realitatea acestui risc întărește faptul că toate artefactele sunt într-o stare constantă de transformare chimică, astfel încât ceea ce este considerat a fi conservat se schimbă de fapt – nu mai este niciodată așa cum a fost odinioară. În mod similar, se schimbă valoarea pe care fiecare generație o poate acorda trecutului și artefactelor care îl leagă de trecut.
Egalitatea sau inseparabilitatea conservării culturale și a protecției vieții umane a fost argumentată de mai multe agenții și scriitori, de exemplu, a declarat fostul președinte francez François Hollande în 2016:
Civilizațiile clasice, în special cele indiene, au atribuit o importanță supremă păstrării tradiției. Ideea sa centrală a fost că instituțiile sociale, cunoștințele științifice și aplicațiile tehnologice trebuie să folosească „moștenirea” ca „resurse”. Folosind limbajul contemporan, am putea spune că vechii indieni considerau, ca resurse sociale, atât bunuri economice (cum ar fi resursele naturale și structura de exploatare a acestora), cât și factorii de promovare a integrării sociale (cum ar fi instituțiile pentru păstrarea cunoștințelor și pentru menținerea ordinii civile). Etica a considerat că ceea ce a fost moștenit nu trebuie consumat, ci trebuie predat, eventual îmbogățit, generațiilor succesive. Acesta a fost un imperativ moral pentru toți, cu excepția stadiului final al vieții de sannyasa, perioadă reprezentată de ultimii ani din viață.
Ceea ce o generație consideră „moștenire culturală” poate fi respins de generația următoare, pentru a fi reînviat de o generație ulterioară.
Semnificativă a fost Convenția privind protecția patrimoniului mondial, cultural și natural, care a fost adoptată de Conferința Generală a UNESCO în 1972. În 2011, există 936 de situri ale patrimoniului mondial : 725 de proprietăți culturale, 183 naturale și 28 de proprietăți mixte, în 153 de țări. Fiecare dintre aceste site-uri este considerat important pentru comunitatea internațională.
Patrimoniul cultural subacvatic este protejat de Convenția UNESCO privind protecția patrimoniului cultural subacvatic. Această convenție este un instrument juridic care ajută statele părți să îmbunătățească protecția patrimoniului lor cultural subacvatic.
În plus, UNESCO a început să desemneze capodopere ale patrimoniului oral și imaterial al umanității. Comitetul pentru Drepturi Economice, Sociale și Culturale, care stă în cadrul Consiliului Economic și Social al Națiunilor Unite, cu articolul 15 din Pactul său, a încercat să insufle principiile conform cărora moștenirea culturală este protejată ca parte a unui drept fundamental al omului.
Documentele și organismele internaționale cheie includ:
Biroul pentru responsabilitatea guvernului SUA a emis un raport care descrie unele dintre eforturile Statelor Unite pentru protecția proprietăților culturale.
O mare parte a activității de conservare a patrimoniului se realizează la nivelul național, regional sau local al societății. Diverse regimuri naționale și regionale includ:
Problemele și dimensiunile filosofice, tehnice și politice largi ale patrimoniului cultural includ:
Problemele legate de managementul patrimoniului cultural includ:
Prin urmare, există o nevoie din ce în ce mai mare de a digitiza moștenirea culturală pentru a le conserva în fața unor potențiale calamități precum schimbările climatice, dezastrele naturale, politicile slabe sau infrastructura inadecvată. De exemplu, Biblioteca Congresului a început să-și digitalizeze colecțiile într-un program special numit National Digital Library Program. Smithsonianul și-a digitalizat în mod activ colecția odată cu lansarea „Smithsonian X 3D Explorer”, permițând oricui să se implice cu versiunile digitalizate ale milioanelor de artefacte ale muzeului, dintre care doar două procente sunt expuse.
Dispozitivele de scanare 3D au devenit o realitate practică în domeniul conservării patrimoniului. Scanerele 3D pot produce un model de referință digital de înaltă precizie care nu numai că digitalizează starea, ci oferă și un model virtual 3D pentru replicare. Costul ridicat și complexitatea relativă a tehnologiilor de scanare 3D au făcut-o destul de nepractică pentru multe instituții de patrimoniu în trecut, dar acest lucru se schimbă, pe măsură ce tehnologia avansează și costurile sale relative sunt în scădere pentru a ajunge la un nivel în care pot fi utilizate chiar și aplicațiile de scanare bazate pe dispozitive mobile. pentru a crea un muzeu virtual.
Există încă un nivel scăzut de arhivare digitală a datelor arheologice obținute prin săpături, chiar și în Marea Britanie, unde arhiva digitală principală pentru arheologie, Serviciul de date arheologice, a fost înființată în anii 1990. De pe tot globul, țările se află în diferite etape de a se ocupa de arhivele arheologice digitale, toate se ocupă de diferențe în ceea ce privește cerințele statutare, proprietatea legală a arhivelor și infrastructură.