davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Catch (game)

Catch, playing catch, playing pass, or having a catch, is one of the most basic children's games, often played between children or between a parent and child, wherein the participants throw a ball, beanbag, flying disc or similar object back and forth to each other. At early stages in a child's life, having a catch is a good way to evaluate and improve the child's physical coordination. Notably, "[i]f a child cannot catch a ball that he or she is bouncing, it is unlikely the child will be able to play catch". Most children begin to be able to play catch around the age of four. Many four-year-olds instinctively close their eyes when a ball is heading towards them, and it can take some time to overcome this. Playing catch can help develop dexterity, coordination and confidence.
Because playing catch requires at least two participants, and because participants can be substituted at any point during the game, catch can be used to place children in social situations where they will interact with each other. For example, this can be done by first having one child play catch with an adult, and then bringing other children into the game or substituting another child for the adult, at which point the adult can leave entirely. As children become more adept at the skills used to catch a thrown object and return it to the thrower, these skills are incorporated into more complex games played with larger groups of participants, such as hot potato, dodgeball, and keep away. Playing catch can improve an aptitude for sports that involve catching and throwing, such as bat-and-ball sports, football, and basketball.
Trees in Chinese mythology and cultural symbology

Trees in Chinese mythology and culture tend to range from more-or-less mythological such as the Fusang tree and the Peaches of Immortality cultivated by Xi Wangmu to mythological attributions to such well-known trees, such as the pine, the cypress, the plum and other types of prunus, the jujube, the cassia, and certain as yet unidentified trees. Mythological ideas about trees also extends to various types of fungi which lived or were thought to live underneath certain of these trees, collecting their mysterious essences.
The pine, cypress, and fir are linked by being similar evergreens. Old pine trees are much admired and venerated. Some examples of Chinese cultural symbology can be found in the poetry of Six Dynasties poet Tao Yuanming (365?–427). According to Yeh Chia-ying, one of Tao's most frequently used metaphors is that of the pine tree: symbol of ability to withstand the adversity of cold winds, to withstand the adversity of frosts, nevertheless retaining its own essential character: a situation which can be compared with that of certain persons of metaphorically similar character.
The peach, pear, and plum are linked by being in the genus Prunus. All three of these plants are important in Chinese symbolism. Their symbolism and importance is unknown and therefore unable to be put on this page.
The Fusang tree appears as a more mythological tree, although sometimes claimed to be just like some kind of mulberry.
The 'three friends in winter' is a motif frequently seen in Chinese art. The motif consists of pines, bamboos, and Chinese flowering plum trees or else plum trees and a stone. The symbolism is that of longevity, constancy, and flowering during winter, before it is yet spring. In Chinese cultural symbology, this motif is considered suitable to send to those who are poor or lonely. The three friends of winter motif is known as early as the Song dynasty work the Jishanji (霽山集), or, in English, the "Clear Mountain Collection" by Lin Jingxi (林景熙), who lived 1242–1310.
Chinese terms related to trees in Chinese mythology and cultural symbology:
Imperial Seal of Korea

The Imperial Seal of Korea or Ihwamun (Korean: 이화문; Hanja: 李花紋) was one of the symbols of the Korean Empire. It was originally the emblem of the royal family and was subsequently used for the coat of arms of the short-lived empire. The symbol features a plum blossom (Korean: 이화; Hanja: 李花; RR: Ihwa; MR: Ihwa), also known as Maehwa, which signals the beginning of spring in Korea. Plum blossom was taken to symbolize courage in the face of hardship, especially in something so physically delicate, and has been long admired by the Korean and Chinese literature. As the Plum tree blossoms between two seasons, it is also seen as a symbol of spring - bringing warmth, transition and the promise of fruitfulness.
Since ancient times, plum blossom has been filled with meaning and mystery. Plum blossoms bloom at the end of the winter, and because of this, they are called the herald of spring. They also symbolize perseverance because of how they can possibly bloom during the cold winter. Since they are considered the first flower of the year, they also represent purity and renewal. Plum flowers have five petals which are believed to carry 5 different blessings such as: wealth, health, virtue, peaceful and natural death.
The Imperial Seal of Korea first represented the Jeonju Yi clan. The symbol came into play as one of the royal symbols when the King Taejo of Joseon ascended the throne in a coup d'etat against King U of Goryeo. In 1897, King Gojong declared the Korean Empire and made the clan symbol the Imperial Seal of Korea. Today, the seal is used as a symbol of the Jeonju Lee Royal Family Association, a royal family association of the House of Yi, which was the royal family of Joseon dynasty and the imperial family of the Korean Empire.
Media related to Imperial seals of Korea at Wikimedia Commons
Ba–Shu culture

Ba-Shu culture (Chinese: 巴蜀文化; pinyin: Bāshǔ wénhuà) refers to a regional culture centered around Sichuan province and Chongqing city, also encompassing parts of Yunnan, Guizhou, southwestern Shaanxi (particularly Hanzhong) and neighboring regions which speak Southwestern Mandarin. Historically centered around the Yangtze River, it emerged as an amalgamation of the cultures of the Shu and Ba kingdoms after their conquest by the state of Qin in 316 BC.
There are some mythical allusions to cultural heroes supposedly connecting Sichuan to the Yellow River area (i.e., heartland of ancient Chinese culture). But historical references to this region are rare before the annexation of Sichuan by the state of Qin in 316 BC, and prior to that date, the ancient annals treat Sichuan as quite marginal, contradicting the myths. The people of Ba and Shu were literate in Old Chinese, in addition to the undeciphered three Ba–Shu scripts.
The discovery of the Shu site of Sanxingdui in 1986, and Jinsha in 2001 places the Ba-Shu culture's age at over three to four millennia old; consequently, it is considered either a related cultural area of ancient China, or one of the cradles of Chinese civilisation and culture by some historians. Ba-Shu culture has continued to the present day and is nowadays famous for aspects such as its cuisine and Sichuan opera.
The kingdom of Shu originated from the Sanxingdui culture and thrived from the 2nd millennium BC until its destruction by the State of Qin in 316 BC, coinciding with the not fully substantiated Xia dynasty in the Zhongyuan region, which lasted a total of one or two millennia. The Shu culture had a rich tradition of metalworking (especially with bronze) and manufactured numerous notable artifacts, hundreds of which were unearthed at sacrificial pits at Sanxingdui and Jinsha; these include bronze statues, heads and masks, several bronze trees (one of which, the Bronze Sacred Tree, has been restored), daggers, hundreds of pieces of pottery, and the Golden Sun Bird. Additionally, the Shu culture is noted for its resistance to external influences, and was more or less unaffected by other nearby cultures until its conquest by the State of Qin in 316 BC.
Ba culture and the State of Ba were historically centered around the Three Gorges area. The Ba people worshiped the white tiger, which was their totem, and crafted many bronze artifacts based on its form and patterns. They had a rich tradition of performing arts, with distinctive instruments and rituals like the Bayu Dance. However, there is a lack of identifiable artifacts belonging to the Ba culture, as well as knowledge of the culture, as nearly all of them have been mixed with relics of nearby kingdoms, and there is an absence of written records about Ba culture made by its contemporary states or the Shang dynasty.
Cetățuia (Cluj-Napoca)

Cetățuia (în maghiară Fellegvár) este o fortificație construită in perioada Habsburgică în vârful dealului cu același nume din Cluj-Napoca, în cartierul Gruia.
Cetățuia a fost clădită între anii 1715 și 1735 cu ziduri sub formă de stea, o redută, un turn și era înconjurată de bastioane, conform cu planurile arhitectului militar Giovanni Morando Visconti, în exterior fiind înconjurată de un val de pământ. Porțile de acces dinspre vest și sud nu mai există, au mai rămas în picioare doar cele din sud-est și nord. Deasupra porților și în interiorul incintei se aflau diferite clădiri care adăposteau spații administrative, o garnizoană și un depozit de armament.
Fortificația a fost ridicată cu scopul principal de a asigura controlul asupra orașului, după trecerea Transilvaniei sub stăpânire austriacă, dar a fost folosită de multe ori și ca închisoare, îndeosebi în perioada Revoluției de la 1848. Aici a fost întemnițat și executat la 11 mai 1849 pastorul sas Stephan Ludwig Roth, unul dintre eroii Revoluției.
Din vechea cetățuie a mai rămas puțin: o parte din ziduri, patru clădiri, iar reduta a fost transformată în Turnul Parașutiștilor. Întregul ansamblu a fost profund afectat de alunecările de teren din zonă.
Pe colina dealului a fost construit Hotelul Belvedere în perioada anilor 1970, iar în 1995 a fost înălțată o cruce imensă din fier (Crucea de pe Cetățuie din Cluj-Napoca), în locul celei distruse de comuniști în anii 1950. Crucea inițială a fost ridicată în memoria celor întemnițați aici.
Biserica evanghelică din Cluj-Napoca

Biserica Evanghelică-Luterană Sinodo-Prezbiteriană din Cluj-Napoca este un lăcaș de cult al Bisericii Evanghelice Luterane din România. Edificiul este situat în municipiul Cluj, Bulevardul 21 decembrie 1989, nr. 1, și a fost construit în perioada 1816-1829, după planurile arhitecților Georg Winkler și Christian Kiermeyer. Construcția îmbină armonios elemente ale barocului cu stilul neoclasic. În zidurile sale au fost încorporate pietrele din așa-numitul Bastion rotund.
Lungimea bisericii este de 33,8 metri, lățimea de 18 metri, înălțimea interioară 15 metri, iar înălțimea turnului de 43 metri. Pe fațadă apare inscripția „PIETATI” (fiți pioși, pocăiți-vă). Pictura din altar este opera lui Johann Gentiluomo, iar orga bisericii a fost construită de către firma Walker din Ludwigsburg în anul 1913.
Biserica este frecventată preponderent de credincioși luterani de limbă maghiară.
Materiale media legate de Biserica Evanghelică din Cluj la Wikimedia Commons
Gara Cluj Napoca

Gara Cluj-Napoca este una din cele mai importante stații de cale ferată din nord-vestul României. Clădirea a fost proiectată de Ferenc Pfaff și a fost inaugurată în anul 1902.
Gara CFR Cluj se află pe Magistrala CFR 300 și pe linia 401, care face prin Dej legătura cu Magistrala CFR 400. Gara va fi modernizată pe parcursul anilor 2022-2026, împreună cu Gara Oradea.
Calea ferată Oradea–Cluj a fost dată în folosință în data de 7 septembrie 1870. La 14 august 1873 a fost inaugurat traficul feroviar în direcția Războieni.
În 1890 circulau 3 trenuri de călători și 2 trenuri expres pe zi între Oradea și Cluj.
Din 1893 a fost pus în funcțiune un „tren orășenesc” (cunoscut local sub numele de Ajaj). Garniturile erau remorcate de o locomotivă cu aburi între gară și Piața Centrală. Din cauza accidentelor dese această conexiune a fost desființată în 1902.
La 2 iunie 1944 bombardamentul Forțelor Aeriene ale SUA a afectat gara și împrejurimile sale într-o fâșie de 600-700 de metri lățime. O porțiune semnificativă din clădirea gării s-a prăbușit.
În 1959 prima linie de troleibuz din Cluj a legat stația de jumătatea estică al orașului. Din 1987 a fost inaugurat traficul de tramvaie la început pe ruta Cartierul Mănăștur-Gara CFR-Combinatul de Utilaj Greu.
Gara CFR se află localizată în nordul municipiului, nu departe de centru, iar transportul este foarte bine reprezentat, de aici putându-se ajunge cu trenul, autocarul, microbuzul, tramvaiul, autobuzul, troleul și taxiul.
Din Cluj pleacă trenuri sau vagoane directe zilnice spre următoarele gări din România: București Nord, Brașov, Timișoara Nord, Oradea, Ploiești Vest, Suceava, Iași, Bistrița, Teiuș, Galați, Alba Iulia, Târgu Mureș, Satu Mare, Miercurea Ciuc etc.
Din gara Cluj pleacă mai multe trenuri internaționale, spre gările Budapest Keleti și Wien Hauptbahnhof.
Sunetul care precede anunțurile din stația de amplificare a gării este un fragment din Marșul lui Avram Iancu.
Cartierul Mărăști din Cluj-Napoca

Mărăști este un cartier în Cluj-Napoca, situat în partea de nord-est a orașului. Denumirea provine de la localitatea omonimă care a fost un important câmp de luptă în Primul Război Mondial. Cartierul deține o primărie de cartier a municipiului Cluj-Napoca, aflată pe str. Porumbeilor nr. 41 (colț cu Str. Paris).
Populația numeroasă a cartierului trăiește în blocuri de locuințe de 4, 8 , 10 sau chiar 14 etaje în unele locuri, dotate cu apartamente de 1, 2, 3, 4, sau mai multe camere, construite în perioada 1970-1989.
Cele mai importante clădiri ale cartierului sunt:
Piața Mărăști reprezintă centrul comercial al cartierului. Cele mai importante artere rutiere care leagă Mărăștiul de zona centrală a municipiului sunt:
Lista celor mai înalte biserici din lume

Lista celor mai înalte biserici din lume clasează bisericile în funcție de înălțime. Din Evul Mediu până la apariția zgârie-norilor, bisericile creștine au constituit adesea cele mai înalte clădiri din lume. Din 1311, când turla Catedralei Lincoln a depășit înălțimea Marii Piramide din Giza, până când Monumentul Washington a fost finalizat în 1884, o succesiune de clădiri bisericești au deținut acest titlu.
Neoromantism

Neoromantism este un termen utilizat pentru definirea mai multor curente și mișcări din muzică, pictură, arhitectură și alte arte care abandonează sau resping mijloacele și procedeele modernismului de avangardă. Termenul a fost introdus la sfârșitul secolului al XIX-lea, cu referire la compozitori ca Gustav Mahler și Carl Dahlhaus, ca sinonim la romantismul târziu.
Catedrala Notre-Dame din Tournai

Catedrala Notre Dame (în franceză Notre-Dame de Tournai, în neerlandeză Onze-Lieve-Vrouw van Doornik) este biserica romano-catolică, catedrală a diecezei de Tournai aflată în orașul Tournai, Belgia. A fost clasificată ca monument istoric în Valonia începând cu 1936 și ca loc în patrimoniul mondial UNESCO din anul 2000.
La Tournai a existat o dioceză romano-catolică de la sfârșitul secolului al VI-lea, iar această structură de piatră albastru-cenușie ocupă un teren înălțat, lângă malul sudic al Scheldtului, apă care împarte orașul Tournai în două părți aproximativ egale. Începută în secolul al XII-lea pe niște fundații mai vechi, clădirea combină opere din trei perioade diferite cu efecte izbitoare, caracterul greu și sever al navelor romanice cu transeptul în stil de tranziție și cu corul în stil gotic. Transeptul este partea caracteristică a clădirii, cu cele cinci turle și capetele apsidale semicirculare.
Nava a fost în principal construită în prima treime a secolului al XII-lea. Prefigurând stilul gotic timpuriu, ea are un mezanin cu balcon între arcada de la parter și triforiu. Pilaștrii dintre lucarnele cu arcuri rotunde ajută la susținerea boltei din secolul al XVIII-lea, care a înlocuit tavanul inițial, plat și făcut din lemn.
Brațele transeptului, construite pe la jumătatea secolului al XII-lea, au capetele apsidale, trăsătură împrumutată probabil de la anumite biserici renane, influență pe care a transmis-o în nord-estul Franței, cum ar fi la catedralele din Noyon și din Soissons. Turlele cu baza pătrată care flanchează brațele transeptului ajung la o înălțime de 83 m. Detaliile decorative diferă, unele având arcade rotunde, altele ascuțite.
Episcopul Gautier de Marvis (1219-1252) a demolat corul romanic în secolul al XIII-lea, pentru a-l înlocui cu unul gotic, mult mai mare, inspirat de genul celui de la catedrala din Amiens. Construcția noului cor a început în 1242, și a luat sfârșit în 1255. Restul catedralei trebuia să fie reconstruit în același stil, dar lucrările nu au mai continuat, singurele elemente noi adăugate fiind porticul dinspre vest și o capelă gotică mare construită de-a lungul unui culoar lateral, ale cărei ziduri și ferestre inițiale au dispărut astfel.
Catedrala a fost deteriorată de o gravă tornadă în ziua de 24 august 1999. Evaluarea daunelor a relevat probleme structurale și catedrala a intrat în masive reparații și cercetări arheologice. Turla Brunin a fost stabilizată în 2003.
Ca recunoaștere a valorii culturale a catedralei din Tournai, UNESCO a desemnat-o loc în patrimoniul mondial în 2000.
Erwin Panofsky

Erwin Panofsky, cunoscut și ca Irwin Panofsky, (n. 30 martie 1892, Hannover, Reich-ul German – d. 14 martie 1968, Princeton, New Jersey, SUA) a fost un eseist și istoric de artă german, considerat drept unul din fondatorii iconografiei și iconologiei academice. A trăit în Statele Unite ale Americii începând cu 1933.
Erwin Panofsky a fost, alături de Ernst Cassirer și Aby Warburg, unul din reprezentanții așa-zisei Școli de la Marburg.
Schijnpoort (stație de premetrou din Antwerpen)

Schijnpoort (în română Poarta Schijn) este o stație a premetroului din Antwerpen, care face parte din rețeaua de tramvai din Antwerpen. Stația este situată în nordul orașului, sub strada Schijnpoortweg, nu departe de gara de marfă Antwerpen-Schijnpoort.
Schijnpoort este a doua stație de premetrou pentru tramvaiele liniilor 3 (din 1996), 6 (din 2007) și 2 (din 2012), și prima stație de premetrou de pe traseul liniei 5 (din 2006). Ea a fost inaugurată pe 1 aprilie 1996, odată cu cei circa 3,2 km de tunel dintre stațiile Opera și Sport. Pe 4 martie 2006 a fost lansată linia de tramvai 5, care nu mai ajunge în stația Sport, ci continuă spre Wijnegem printr-o porțiune a premetroului nefolosită până atunci, între Schijnpoort și Ten Eeckhovelei, ieșind la suprafață printr-o rampă de acces construită la est de stația Schijnpoort.
În direcția stației Handel, pe partea stângă, se desprinde un tunel nefolosit al premetroului, construit pe sub Pothoekstraat. Acest tunel, care trece prin stațiile fantomă Stuivenberg, Sint-Willibrordus și Carnot înainte de a ajunge la Astrid și Opera, a fost inițial destinat tramvaielor liniei 12, care ar fi înlocuit pe acea porțiune linia 3 de la suprafață.
Decorația stației Schijnpoort este caracterizată de săgeți în culorile semnelor de circulație și de prezența unor ferestre rotunde între scările rulante și peroane.
La nivelul -1 se află un hol pentru bilete cu două ieșiri spre suprafață, câte una pentru fiecare parte a Schijnpoortweg. La nivelul -2 se află peronul spre stația Handel, în timp ce peronul spre stația Sport este situat la nivelul -3.
Scenă

Scena (din greacă veche σκήνη, skḗnē) este spațiul destinat desfășurării diferitelor spectacole artistice sau utilizat pentru evenimente publice (conferințe, mitinguri etc.). Ea face parte din spațiul scenic, care cuprinde, pe lângă scena, avanscena, fosele pentru orchestră și/sau sufleori (sub avanscenă și în fața avanscenei) și instalațiile înalte pentru manevrarea proiectoarelor, a decorurilor și a cortinei.
De-a lungul istoriei, spațiul scenic a evoluat de la modelul utilizat în lumea clasică către noile instalații avangardiste sistematizate în primii ani ai secolului al XX-lea de dramaturgii europeni.
La originea fenomenului teatral, posibil cu conținut religios sau magic, scena era orice spațiu ales pentru desfășurarea spectacolului, iar forța ritualului sau a ceremoniilor îi dădeau o semnificație specială a unui loc sacru. Primele scene ale spectacolelor organizate în Grecia Antică au fost corturi acoperite, care aveau în spatele lor spații pentru schimbarea măștilor sau a altor elemente de decor; ulterior au fost construite amfiteatre în aer liber, cu scene permanente. Acest tip de construcție a fost adoptat de romani care au răspândit-o în toată Europa.
În Evul Mediu erau organizate spectacole religioase pe mici scene portabile amplasate în catedrale și în porticurile bisericilor. Structuri similare au fost folosite pentru spectacolele de improvizație Commedia dell'arte în Italia, care s-au răspândit pe întregul continent în secolele următoare.
Începând din secolul al XVI-lea au apărut în sudul Europei așa-numitele „corrales de comedias”, aducând un concept urban nou al scenei de teatru. Următorul pas în evoluția istorică a spațiului scenic clasic a fost teatrul tradițional „în stil italian”, o clădire specifică pentru organizarea spectacolelor dramatice.
Din punct de vedere arhitectural se disting mai multe modele de scene, potrivit unei scheme tradiționale comune:
Urban Menace

Urban Menace (titlu original: Urban Menace) este un film american de groază din 1999 regizat de Albert Pyun. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Snoop Dogg, Big Pun, Ice-T și Fat Joe.
După arderea unei biserici în care un predicator și familia lui sunt uciși, fantoma nebună a predicatorului (Snoop Dogg) începe să-i omoare pe membrii bandei responsabile.
Regizorul, Albert Pyun, a filmat Urban Menace simultan cu alte două filme „urbane”, The Wrecking Crew și Corrupt (ambele din 1999), asigurându-se că producătorii săi au profitat la maximum de banii lor. Unele scene au fost filmate într-o fabrică părăsită din Europa de Est cu un buget redus.
Format:Snoop Dogg
Corrupt (film din 1999)

Corrupt (titlu original: Corrupt) este un film american din 1999 regizat de Albert Pyun. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ice-T și Silkk the Shocker.
După zeci de ani de violență stradală, două bande au încheiat în sfârșit un armistițiu. M.J. (Silkk The Shocker) a găsit în sfârșit o modalitate de a ieși din cartierul mortal în care locuiesc el și sora lui Jodi. Corrupt (Ice-T) este singura persoană care stă în calea lui M.J. Acest lucru va duce la un război între două bande.
Regizorul, Albert Pyun, a filmat Corrupt simultan cu alte două filme „urbane”, The Wrecking Crew și Urban Menace (ambele din 1999), asigurându-se că producătorii săi au profitat la maximum de banii lor. Unele scene au fost filmate într-o fabrică părăsită din Europa de Est cu un buget redus.
Stranger on the Third Floor

Stranger on the Third Floor este un film noir american din 1940. Regizat de Boris Ingster în baza unui scenariu de Frank Partos, îi are în roluri principale pe Peter Lorre, John McGuire, Margaret Tallichet și Charles Waldron. Versiunea finală a scenariului a fost scrisă de Nathanael West.
Stranger on the Third Floor este adesea menționat drept primul film noir al perioadei clasice (1940–1959), deși alte filme alte genului - precum Rebecca și They Drive by Night - au fost lansate înaintea sa. Cu toate acestea, are toate trăsăturile specifice unui astfel de film: un decor urban, scene obscure, compoziție diagonală, narator, o scenă onirică, contraplonjeuri și un protagonist acuzat pe nedrept de crimă.
Reporterul Michael Ward este martorul cheie într-un proces de crimă. În cadrul procesului, acesta declară că l-a văzut pe acuzatul Joe Briggs stând deasupra cadavrului unui bărbat într-un restaurant. Datorită mărturiei sale, Briggs este găsit vinovat și condamnat la închisoare.
După încheierea procesului, Jane, logodnica lui Ward, consideră mărturiile sale ca fiind neconvingătoare, iar acesta este în cele din urmă cuprins de îndoieli.
Într-o seară, acesta observă un străin cu o înfățișare ciudată lângă ușa apartamentului său închiriat. Îl urmărește până la ieșirea din clădire, însă îi pierde urma. Ward bănuiește că vecinul său, un bătrân pe care îl urăște, a fost ucis de acest străin, dar decide să nu îi verifice locuința. În acea noapte, Ward are un coșmar în care vecinul său este într-adevăr ucis și el devine principalul suspect.
Într-un final, temerile sale se adeveresc. Ward descoperă că bătrânul a fost ucis în același mod ca bărbatul din restaurant. Acesta anunță poliția și le menționează asemănările dintre cele două evenimente. Fiind singurul martor al ambelor crime, Ward este arestat, în timp ce Jane încearcă să-l găsească pe străinul bănuit de comiterea celor două crime.
Margaret Tallichet, care a interpretat-o pe Jane, s-a căsătorit cu regizorul William Wyler pe 23 octombrie 1938 în casa actorului Walter Huston și a continuat să facă filme, inclusiv Stranger on the Third Floor în 1940. După alte două filme, s-a retras din actorie.
Historic New England

Historic New England, în română, Noua Anglie istorică, cunosctă anterior sub numele de Society for the Preservation of New England Antiquities (SPNEA),, în română, Societatea pentru conservarea antichităților din Noua Anglie, este o organizație caritabilă, non-profit, de conservare a clădirilor, structurilor și obiectelor legate de istoria Statelor Unite ale Americii, care are sediul în Boston, Massachusetts. Domeniul major de interes al societății îl constituie Noua Anglie, în engleză, New England. Historic New England este cea mai veche și cea mai mare organizație regională de conservare din Statele Unite menținând proprietăți în toate statele componente ale regiunii Noua Anglie cu excepția notabilă a statului Vermont.
William Sumner Appleton, Jr. a fondat SPNEA în 1910 cu "scopul de a conserva pentru posteritate clădiri, locuri sau obiecte de interes istoric sau de alt interes" (conform originalului, [for] "the purpose of preserving for posterity buildings, places and objects of historical and other interest" ). În primul an de funcționare, 1910, au existat 19 obiecte de conservare pe lista organizației. Concepția lui Appleton era că orice obiect sau loc merită să fie conservat, astfel încât astăzi colecția organizației are un spectru foarte larg, de la prăjituri realizate din săpun până la exemplare de mobilier extrem de valoroase.
Noua Anglie istorică deține și operează 36 de muzee și peisaje din întreaga, în engleză, New England, reprezentând aproape 400 de ani de arhitectură, precum și o colecție amplă de mai mult de 100.000 de obiecte de o importanță istorică și estetică (fiind cea mai mare asamblare din Noua Anglie de artă și artefacte). Se arhivează, de asemenea, mai mult de 1.000.000 de articole documentare, istorie arhitecturală, inclusiv fotografii, printuri și gravuri, mai mult de 20.000 de desene arhitecturale și specificații, cărți, anuscrise, și efemere aparținând țării Noua Anglie.
Placerville, California

Placerville (cunoscut anterior sub numele de Old Dry Diggings, Dry Diggings și Hangtown ) este sediul comitatului El Dorado din statul California, Statele Unite ale Americii.
Parte a zonei metropolitane Sacramento–Arden-Arcade–Roseville, localitatea avea o populație de 10.389 persoane (conform Census 2010, în creștere de la 9.610 locuitori (conform Census 2000).
Conform datelor culese de United States Census Bureau, localitatea are o suprafață totală de 15.1 km² (sau de 5.8 square miles), dintre care peste 99 % este uscat.
Placerville se găsește la aproximativ 660 de metri (sau la 2,187 feet) deasupra nivelului mării, la poalele culmilor deluroase ale masivului muntos Sierra Nevada.
Placerville has several buildings listed on the National Register of Historic Places; several are noted below. Format:Cleanup-gallery
Format:Commonscat-N
Muzeul din Dominica

Muzeul din Dominica este muzeul național din Dominica, o națiune insulară din Antilele Mici din Caraibe. Acesta este situat în capitala Roseau, pe un chei în fața Pieței Vechi din Roseau, care era centrul pentru comerțul de sclavi în perioada colonială. Anterior clădirea a fost a unei piețe vechi și un birou poștal datând din 1810.
Cel mai important istoric al Dominicăi, Lennox Honychurch, a fost responsabil pentru o mare parte din muzeu. Muzeul din Dominica conține elemente generale legate de istoria culturală și socială, de geologie și de arheologie din Dominica. Acestea includ fotografii vechi, fotografii și portrete ale conducătorilor din trecut, mobilier colonial, inclusiv un scaun și un dulap vechi și un barometru, exemplare de păsări și pești, articole agricole coloniale și articole culturale autohtone, inclusiv Pwi pwi, o formă miniaturală de plută, o replică a unei colibe Carib și ceramică și instrumente Arawak. De remarcat sunt unele topoare din piatră, unele dintre ele având lungimea de 23 de centimetri. Muzeul prezintă, de asemenea, expoziții legate de vulcanologia insulei, iar artefacte legate de primii coloniști includ, de asemenea, vâsle, instrumente domestice, figurine din lemn și instrumente muzicale vechi.
Clădirea Administrației Prezidențiale din Kiev

Clădirea Administrației Prezidențiale (în ucraineană Будинок Секретаріату Президента) este un monument arhitectonic din Kiev, capitala Ucrainei. Ea este sediul principal al Oficiului Președintelui Ucrainei și al Consiliului Național de Securitate și Apărare al Ucrainei. Clădirea, situată în Bankova vulytsia 11, a fost inițial o reconstrucție a cartierului general al districtului militar din Kiev, construit cândva în anii 1870, după ce toate instituțiile Republicii Sovietice Socialiste Ucrainene fuseseră transferate de la Harkov la Kiev.
Arhitectura modernă

Arhitectura modernă sau arhitectura modernistă a fost o mișcare arhitecturală sau un stil arhitectural bazat pe tehnologii noi și inovatoare de construcție, în special utilizarea sticlei, oțelului și betonului armat; ideea că forma ar trebui să urmeze funcției (funcționalism); o îmbrățișare a minimalismului; și o respingere a ornamentului. A apărut în prima jumătate a secolului al XX-lea și a devenit dominantă după Al Doilea Război Mondial până în anii 1980, când a fost înlocuit treptat ca principalul stil pentru clădirile instituționale și corporative de arhitectura postmodernă.
Doha

Doha (în arabă: الدوحة, Ad-Dawḥah sau Ad-Dōḥah) este capitala Qatarului. Orașul este localizat în municipiul Ad Dawhah, pe coasta Golfului Persic (25.3° N 51.5333° E) și are o populație de 998,651 locuitori (2008), majoritatea fiind formată din expatriați, în principal din India și Filipine.
Orașul este în rapidă expansiune, fiind la concurență cu Abu Dhabi și Dubai din Emiratele Arabe Unite în privința numărului de clădiri aflate în construcție.
Orașul găzduiește Universitatea din Qatar și un campus al școlii de afaceri HEC Paris.
Click pe poze pentru a le mări.
Arhitectura postmodernă

Arhitectura postmodernă este un stil sau mișcare care a apărut în anii 1960 ca o reacție împotriva austerității, formalității și lipsei de varietate a arhitecturii moderne, în special în stilul internațional susținut de Philip Johnson și Henry-Russell Hitchcock. Mișcarea a fost introdusă de arhitectul și planificatorul urban Denise Scott Brown și teoreticianul arhitectural Robert Venturi în cartea lor Learning from Las Vegas. Stilul a înflorit din anii 1980 până în anii 1990, în special în opera lui Scott Brown & Venturi, Philip Johnson, Charles Moore și Michael Graves. La sfârșitul anilor 1990, s-a împărțit într-o multitudine de noi tendințe, inclusiv arhitectură de înaltă tehnologie, neo-futurism și deconstructivism.
James Stirling (arhitect)

James Frazer Stirling (n. 22 aprilie 1926 – d. 25 iunie 1992) a fost un arhitect britanic, apreciat pe larg ca fiind unul dintre cei mai importanți joben și influent arhitecți ai celei de-a doua jumătăți a seocolului al XX-lea.
Partenerii profesionali ai lui Stirling au fost James Gowan, între 1956 și 1963, și Michael Wilford, între 1971 și 1992.
Stirling studied architecture from 1945 until 1950 at the University of Liverpool, where Colin Rowe was his teacher.
In 1981, Stirling was awarded the Pritzker Prize.
Cu trei zile după anunțarea nominalizării sale pentru his knighthood, Stirling was hospitalised in London with a painful hernia. What should have been a straightforward operation went wrong and Stirling's condition deteriorated considerably. He was able to see his family before sinking into a coma. Stirling died on 25 June 1992. In accordance with his wishes, his ashes are buried near to his memorial in the narthex at Christ Church Spitalfields. Stirling's sudden passing was considered a great tragedy for architecture; the Italian architect and critic Vittorio Gregotti wrote in "Casabella" magazine that "from now on, everything will be more difficult".Format:Cite quote
Zece Clădiri Mari

Cele Zece Clădiri Mari (în chineză simplificată: 十大建筑) sunt zece clădiri publice care au fost construite în Beijing în 1959, pentru a aniversa zece ani de la fondarea Republicii Populare Chineze. Au făcut parte din inițiativa de arhitectură și urbanism Marele Salt Înainte a Președintelui Mao. Cele mai multe dintre clădiri au fost în mare parte finalizate într-un interval de timp de zece luni, până la termenul limită de 1 octombrie 1959. Pe lângă construcția acestor clădiri, a avut loc și o extindere a pieței Tiananmen, precum și o campanie de comisioane de artă pentru a decora majoritatea clădirilor până la finalizarea lor. Două campanii ulterioare de artă pentru aceste clădiri au fost derulate în 1961 și în perioada 1964-1965.
Clădirile au fost proiectate de către membri ai Institutul de Proiectare Arhitecturală din Beijing, care au lucrat cu Biroul de Planificare din Beijing și Ministerul Construcțiilor. Arhitecții au folosit o combinație austeră de trei stiluri de bază: modernism în stil internațional, realismul socialist exprimat în arhitectura stalinistă și o formă de istoricism bazat pe arhitectura chineză tradițională.
Cele Zece Clădiri Mari au transformat Beijingul. Aceste clădiri noi monumentale, care au fost construite la scară mare și care furnizau facilități și servicii moderne, au contribuit la a stabili și sărbători o imagine a „Noii Chine” promovată de Mao Zedong. Clădirile au redefinit Beijingul ca fiind modern, parte din viziunea de viitor socialistă internațională, și totuși distinct chinez. Poate cel mai important, a făcut din oraș unul comparabil cu alte capitale ale „superputerilor” globale importante, precum Londra, Washington, D.C. și Moscova.
Cele zece clădiri sunt:
Programul artistic care a coincis cu dezvoltarea celor Zece Mari Clădiri a fost vast în domeniul său de aplicare: a inclus 345 tablouri, picturi murale și sculpturi pentru a decora clădirile noi. Multe au fost realizate folosind modurile tradiționale de pictură chineză, iar altele au fost în stil socialist realist. Sala Mare a Poporului a primit cea mai mare pare a atenției comisiei, dar campania nu s-a limitat la această clădire. Un aspect relevant al decorului Sălii Mari a fost corelarea camerelor pentru reprezentanții din fiecare provincie cu artă regională realizată de către artiști din respectivele provincii. Piesa centrală a acestei clădiri a fost o pictură mare realizată de Fu Baoshi și Guan Shanyue pentru scara principală. Intitulată Acest Pământ Atât de Bogat în Frumusețe, este una dintre cele mai mari picturi pe hârtie din China, cu dimensiuni de 5,5 pe 9 metri. Pictura a fost bazată pe poemul Odă Zăpezii de Mao Zedong și include o transcriere a titlului în caligrafia lui Mao.
Lista generației IV de Pokémon

A patra generație (Generația IV) a francizei Pokémon prezintă 107 creaturi fictive introduse în seria de jocuri video de bază în jocurile Nintendo DS din 2006, Pokemon Diamond and Pearl. Unii Pokémon din această generație au fost introduse în adaptările animate ale francizei înainte de Diamond și Pearl, cum ar fi numărul 438 Bonsly, numărul 439 Mime Jr. și numărul 446 Munchlax, caractere recurente în seriile anime Pokémon în 2005 și 2006.
Următoarea listă detaliază 107 Pokémon din generația IV în ordinea numărului lor Pokédex național. Primul Pokemon, Turtwig, este numărul 387, iar ultimul, Arceus, este numărul 493. Evoluțiile mega sunt scoase pentru comoditate.
Dormition of the Theotokos Cathedral, Cluj-Napoca

The Dormition of the Theotokos Cathedral (Romanian: Catedrala Adormirea Maicii Domnului) is the most famous Romanian Orthodox church of Cluj-Napoca, Romania. Built in a Romanian Brâncovenesc style, a synthesis of Renaissance and Byzantine architecture, it lies on the Avram Iancu Square, together with the Cluj-Napoca National Theatre and the Avram Iancu Statue.
The cathedral is the seat of the Metropolitan of Cluj, Alba, Crișana and Maramureș. It is dedicated to the Dormition of the Theotokos (Romanian: Adormirea Maicii Domnului).
The cathedral was built between 1923 and 1933, after the Union of Transylvania with the Romanian Old Kingdom. Nicolae Ivan (1855–1936), the first bishop of the Bishopric of Cluj, had a very important contribution in suggesting the location of the cathedral and in obtaining the necessary funds for its construction, which began on 10 September 1923. The cornerstone was laid on 7 October 1923, at a ceremony attend by Crown Prince Carol II and Prime Minister Ion I. C. Brătianu.
The project of the cathedral was developed by the architects George Cristinel and Constantin Pomponiu, who also designed the Mausoleum of Mărășești.
On 5 November 1933 the cathedral was officially opened by Miron Cristea, the Patriarch of All Romania, Nicolae Bălan, the Metropolitan of Transylvania, and Nicolae Ivan, the Bishop of Cluj. The opening ceremony was also attended, among many others, by King Carol II and Crown Prince Michael I.
The main dome of the cathedral, inspired by the dome of Hagia Sophia in Istanbul, is surrounded by 4 Romanian Brâncovenesc style towers. The 18 large columns supporting the dome are sculpted in stone. The main material used for the construction of the cathedral was stone extracted from Baciu and Banpotoc.
The interior murals were painted between 1928 and 1933 by artists Anastase Demian and Catul Bogdan [ro], both professors at the local Art Academy.
46°46′19″N 23°35′46″E﻿ / ﻿46.77197°N 23.59604°E﻿ / 46.77197; 23.59604
Timeline of Cluj-Napoca

The following detailed sequence of events covers the timeline of Cluj-Napoca, a city in Transylvania, Romania.
Cluj-Napoca (Romanian pronunciation: [ˈkluʒ naˈpoka] , German: Klausenburg; Hungarian: Kolozsvár, Hungarian pronunciation: [ˈkoloʒvaːr] ; Medieval Latin: Castrum Clus, Claudiopolis; and Yiddish: קלויזנבורג, Kloiznburg), commonly known as Cluj, is located in the Someșul Mic River valley, roughly equidistant from Bucharest (324 kilometres (201 miles)), Budapest (351 km (218 mi)) and Belgrade (322 km (200 mi)). Throughout its long history, the area around Cluj-Napoca was part of many empires and kingdoms, including the Roman Empire (as part of the Dacia province and later a sub-division of Dacia Porolissensis), Gepidia, Avaria, the Hungarian Kingdom, the Habsburg monarchy, Austria-Hungary and the Kingdom of Romania. From 1790 to 1848 and 1861–1867, it was the official capital of the Grand Principality of Transylvania.
In modern times, the city holds the status of municipiu, is the seat of Cluj County in the north-western part of Romania, and continues to be considered the unofficial capital of the historical province of Transylvania. Cluj continues to be one of the most important academic, cultural, industrial and business centres in Romania. Among other institutions, it hosts the country's largest university, Babeș-Bolyai University, with its famous botanical garden. The current boundaries of the municipality contain an area of 179.52 square kilometres (69.31 sq mi). The Cluj-Napoca metropolitan area has a population of 411,379 people, while the population of the peri-urban area (Romanian: zona periurbană) exceeds 420,000 residents, making it one of the most populous cities in Romania.
Cathedral of the Holy Trinity, Blaj

The Cathedral of the Holy Trinity (Romanian: Catedrala Sfânta Treime) in Blaj, Romania is a Romanian Greek Catholic cathedral commissioned by bishop Inocențiu Micu-Klein in 1738. The church was built by Viennese architects Anton Erhard Martinelli and Johann Baptist Martinelli, being completed in 1749.
The building was extended in 1838, when the two monumental towers were added.
Romanian Catholic Eparchy of Cluj-Gherla

The Romanian Catholic Eparchy of Cluj-Gherla is an eparchy (equivalent to a diocese in the Latin Church) of the Romanian Greek Catholic Church which is an Eastern Catholic particular church of the Catholic Church that is in full communion with the Holy See. Its uses the Byzantine Rite in the Romanian language in its liturgical services. It was founded in 1930. It is a suffragan diocese of the Major Archeparchy of Făgăraș and Alba Iulia. The eparchy's cathedral church is the Cathedral of the Transfiguration which is situated in the city of Cluj-Napoca, Romania. A co-cathedral — the Cathedral of the Entry of the Virgin Mary into the Temple in Gherla — is still in the hands of the Romanian Orthodox Church. The incumbent eparch is Claudiu-Lucian Pop.
Cluj-Napoca Metro

The Cluj-Napoca Metro is an underground rapid-transit system under construction in Cluj-Napoca, Romania. When opened, it will become Romania's second mass transit network after the Bucharest Metro. The system is of light metro type with a transport capacity of around 15,200–21,600 passengers per hour per direction. Construction works started in 2024 and are expected to finish by 2031.
In late 2018 studies began for a proposed Cluj-Napoca Metro, with mayor Emil Boc confirming "I hope we'll be able to launch the call for the tenders of the pre-feasibility study in the first 10 days of November. Investments higher than EUR 75 million need pre-feasibility and feasibility studies, according to the law". Boc signed contracts in April 2020 for the feasibility study of the metro along with a suburban rail network. As of December 2021, the costs of the investment are estimated at over 2 billion euros, with an estimated project implementation time of about 10 years.
In December 2022, the Ministry of Transport and Infrastructure signed the financing contract for the construction of the Cluj-Napoca Metro with a value of 13.69 billion lei. In February 2023, the design and execution works of the Line I of the Cluj metro were awarded to the association Gülermak – Alstom Transport – Arcada Company. The construction contract was signed on 25 May 2023.
The initial 16 km (9.9 mi) segment of the metro will follow an east-west axis from Florești situated in the western area of the city to the Aurel Vlaicu /Pod IRA area, via future regional hospital, VIVO! Cluj and Mănăștur areas, and the city centre. The complete route Florești – Piața Unirii – Piața Mărăști – Muncii / Europa Unită – Depou Sopor will have a total length of 21 km (13.0 mi) and 19 underground stations.
Works on the first stage of the project (9.16 km (5.7 mi)), between Sfânta Maria – Europa Unită (9 stations and the depot), are expected to be completed by August 2026. The next stage foresees the construction of the last two sections, Țara Moților – Sfânta Maria (7 stations) and Piața Mărăști – Muncii (3 stations), which total 11.87 km (7.4 mi).
Compania de Transport Public Cluj-Napoca

Compania de Transport Public Cluj-Napoca ("Cluj-Napoca Public Transport Company", CTP; until 2013 RATUC, Regia Autonomă de Transport Urban de Călători) is the local public transport company of Cluj-Napoca, Romania. The company runs an extensive 321 kilometres (199 mi) public transport network within the city using trams, trolleybuses and buses.
The local public transport company, CTP, manages a 12 kilometres (7.5 mi) tram line (opened in 1987) that runs through the city. The 2010s modernisation involved the installation of new rail tracks, and acquisition of 4 Pesa Swing trams. This brought a number of advantages, including vibration and shock reduction, a substantial noise decrease, long use expectancy and higher transit speed – 60 kilometres per hour (37 mph)-80 kilometres per hour (50 mph). In the Mănăştur area, under the bridge, the track route was modified, now crossing roundabouts in the middle rather than following the direction of the traffic lanes. Given the development of the metropolitan area, further plans feature the creation of a light rail track between Gilău and Jucu that will use these modernised tracks in the city. In 2018, a new contract was signed with Astra Vagoane Călători for the supply of 24 Astra Imperio trams, which were delivered in 2020-2021.
Astra Imperio

Astra Imperio is a tram produced by the Romanian company Astra Vagoane Călători in Arad. It is a 100% low-floor, designed in partnership with Siemens. Imperio's design is based on the Avenio platform using electronic and traction equipment supplied by Siemens Mobility. It is also available with local electronic and traction equipment supplied by ICPE-SAERP [ro], using IVF 260FR inverters, along with SATREC and MBB31 control units; this variant, called Autentic, uses VEM [de] DKABZ 0310-4 motors instead.
The tram can be configured as a two to six-section vehicle, each section having a length of 9 m (30 ft), with a powered or unpowered bogie, depending on each operator's needs. The first deliveries started in October 2014 for the Arad local transport company.
The longest tram delivered by Astra Vagoane Călători is the Imperio Metropolitan. These trams were ordered by the Bucharest City Hall administration on behalf of the Bucharest Transport Company (STB).
Széki Palace, Cluj-Napoca

46°46′25″N 23°35′16″E﻿ / ﻿46.773727°N 23.587767°E﻿ / 46.773727; 23.587767
The Széki Palace in Cluj-Napoca is a Gothic Revival building on the shore of Someşul Mic River. It was built in 1893 for the university teacher and pharmacist Miklós Széki by the Hungarian architect Samu Pecz. It is classified as a historic monument by the Romanian Ministry of Culture.
Cluj-Napoca Bánffy Palace

Bánffy Castle is a baroque building of the 18th century in Cluj-Napoca, designed by the German architect Johann Eberhard Blaumann. Built between 1774 and 1775 it is considered the most representative for the baroque style of Transylvania. The first owner of the palace was the Hungarian Duke György Bánffy (1746–1822), the governor of Transylvania.
Francis II, Holy Roman Emperor and his wife Caroline Augusta of Bavaria were hosted in the palace during their visit in Kolozsvár, between 18 and 27 August 1817. This was the first occasion when a ruler from the Habsburg family visited the city. Franz Joseph I of Austria was also the guest of the palace between 2-4. August 1852 and 22–24 September 1887. The palace (along with the Răscruci castle of the Bánffy family) features in the reminiscences of an English governess, Florence Tarring, who worked for one of the branches of the Bánffy family during the First World War (1914–1919).
In February 1951 the council of the city decided to empty the palace to establish an Art Museum there; the works were finished in the summer of 1954. The museum was opened in the restored palace on 30 December 1965. The cinema occupying the inner yard of the palace was demolished in 1974.
The floor area of the palace is 66×48 m, its inner yard is 26×26 m. The wings on the sides include one row of rooms while the front and back wing includes two rows. The yard is surrounded by a portico at the second-floor level.
The facade is decorated with statues of Mars, Minerva, Apollo, Diana, Hercules, Perseus, and the coat of arms of the Bánffy family with gryphons, without crown. In the median risalit there is a gate, above this is a loggia with seven pillars.
Since 1951, the palace has housed the National Museum of Art Cluj-Napoca, which includes, in its Virgil Cioflec collection the works of arts of many important Romanian artists, such as Nicolae Grigorescu, Ştefan Luchian, Dimitrie Paciurea, Theodor Pallady, Camil Ressu and others. The museum also includes works by noted Hungarian artists József Koszta, Károly Lotz, László Mednyánszky, Mihály Munkácsy, Béla Nagy Abodi and István Réti. The international collection features paintings of major European artists like Luca Giordano, Carlo Dolci, Jean-Hippolyte Flandrin, Félix Ziem, Ivan Aivazovsky, Herri met de Bles, and Franz Defregger, as well as sculptures of Claude Michel, Antoine-Louis Barye and Ernst Barlach. The graphics collection includes works of great European printmakers of the 16th-20th centuries. Among those, the museum hosts the works of Salvator Rosa, Giovanni Battista Piranesi, Honoré Daumier, Théodore Géricault, Edgar Degas and Käthe Kollwitz.
Museums in Cluj :
46°46′14″N 23°35′26″E﻿ / ﻿46.77069°N 23.59044°E﻿ / 46.77069; 23.59044