davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Hornsund

Hornsund er en fjord på sørvestsiden av Spitsbergen som strekker seg om lag 30 kilometer i østlig retning til bunnen ved Hornbreen. Fjorden har innløp mellom Worcesterpynten i Wedel Jarlsberg Land i nord og Hornsundneset i Sørkapp Land i sør. Den har en bredde på 12–15 kilometer og en største dybde på omtrent 260 meter. Det bor 10 innbyggere her pr 2023.
Hornsund har to større innbuktninger. Burgerbukta går i nordlig retning og Samarinvågen i sørlig. Langs nordkysten ligger også Isbjørnhamna og Adriabukta og på sørsiden Gåshamna. Det delvis avsnørte området av Hornsund som ligger øst for Treskelen heter Brepollen.
Fjorden er et viktig leveområde for isbjørn, og det viktigste trekket for isbjørn mellom Storfjorden og Vest-Spitsbergen går her.
Den eneste bebyggelsen i området er en polsk forskningsstasjon fra 1957 i Isbjørnhamna ved utløpet av Hornsund. Ved stasjonen var det tidligere opptil 25-30 beboere, men per 2008 bodde det 12 fastboende polske forskere her. Pr 1. januar 2023 bodde det 10 innbyggere her. Den 1. februar 1990 ble det opprettet et norsk postkontor i Isbjørnhamna med adresse 9177 Hornsund. Postkontoret ble nedlagt 20. september 2002.
Fjorden ligger innenfor grensene til Sør-Spitsbergen nasjonalpark.
I området rundt Hornsund finnes en rekke kulturminner. I Gåshamna har det vært utgravninger i et hvalfangstanlegg fra 1600-tallet. De engelske hvalfangerne hadde landstasjon og drev landing her nede fra 1624, men ikke lengre sør enn Hornsund. Fjorden fikk navnet av den engelske hvalfangeren Jonas Poole, som skrev: «De brakte en bit av et dyrehorn ombord, og derfor kalte jeg dette sundet Horne Sound». Poole var på Spitsbergen flere ganger først på 1600-tallet.
Deretter ble området først brukt av russiske pomorer tidlig på 1800-tallet - hovedsakelig på sørkysten og bare unntaksvis på nordkysten (en hustuft ved Torbjørnsenfjellet). Det er funnet rester av en hovedhytte og et antall bistasjoner fra pomortiden. I 1820 ble det funnet en skipbrudden lodje med 13 døde russere om bord, og det antas at russerne ikke brukte området senere enn dette. Unntaket er den russisk-svenske gradmålings-ekspedisjonen 1899–1900, hvor Gåshamna ble brukt som russisk base med observatorium.
Tidlig på 1900-tallet startet norske fangstmenn virksomhet i Hornsund, først på Dunøyane og siden på land hvor Søndre Hornsund utgjorde Fangstfelt nummer 2 på Svalbard. Hovedstasjonen «Konstantinovka» ble skapt omkring 1915 av det russiske observatoriet på østbredden av bukta Gåshamna. Det var bistasjoner på¨vstkysten («Camp Erna») og i Stormbukta («Hilmarhytta»). Også det britiske Northern Exploration Company etablerte skjerp her i jakt på verdifulle mineraler, men uten hell.
Nordre Hornsund utgjorde Fangstfelt 3 på Svalbard, og bestod av en rekke norske fangstanlegg. Dunøyane var viktige for dunsanking fra starten sent på 1800-tallet, og her stod ei hytte i alle fall i 1914. mens Hyttevika innenfor disse øyene hadde fangsthytta «Claus Andersen-hytta» fra 1907. Deretter fulgte Isbjørnhamna i 1908, et hus («Fuglefjell») under Sofiekammen på Gnålodden, og fra 1926 en bistasjon i Adriabukta.
Skjonghelleren

Skjonghelleren er en stor hule på Valderøy i Møre og Romsdal. Hulen er en av de største på vestlandskysten. Skjonghelleren, har en 38 meter høy åpning der dråpefallet går skrått nordvest-over i forhold til dybden på helleren som går rett øst-vest. Åpningen målt på skrå langs dråpefallet er 35 meter vid. Fra midt i opningen og rundt 30 meter innover skråner hellergulvet sterkt mot nordvest, og det er fullt av steiner og blokker. Innenfor her ligger en liten avsats hvor hellergulvet blir mer plant i både lengde- og bredderetning og her befinner selve hovedrommet i helleren seg, 32 meter langt og 7–8 meter bredt, smalnende innover med en stadig minkende takhøyde. Fra dette «rommet» fortsetter helleren innover i en lav tunnel hvor høyden bare er rundt én meter til å begynne med, noe mer lengre innover. Samlet dybde på helleren er 140 meter.
I de ytre delene av hulen er det inntil cirka 20 meter løsmasse i bunnen, der det er mulig å se mange lag med istidsavsetninger. Her finnes også knokler av dyr og fugler, opptil 30 000 år gamle, noe som gjør dette til et av de eldste forekomstene av faunamateriale i landet. Alkekonge og polarlomvi er de mest tallrike artene.
Det er funnet rester av seler i hulen. Den meste sannsynlige forklaringen er at selene er blitt drept av isbjørn, og at fjellrev siden har dratt knoklene inn i hulen. Havnivået har også vært høyere enn idag. En alternativ forklaring er at dette kan være de eldste menneskespor i Norge, men det er ikke funnet uomtvistelige bevis på slik aktivitet i form av steinartefakter eller lignende. Påstandene om så gammel bosetning er derfor svært omstridt. Derimot bærer hulen spor av flittig bruk i eldre jernalder, som har gitt rike funn av redskaper, ildsteder og bein av fisk, vilt og husdyr.
Arktis

Arktis er en betegnelse på det sirkumpolare området som omgir Nordpolen, men det er ulike definisjoner av hvilke områder dette omfatter. Seniorrådgiver ved Norsk Polarinstitutt Ellen Øseth sier at, definisjonen av hva Arktis er, avhenger av hva definisjonen skal brukes til. Nils Arne Johnsen hevdet i 2013 at det i hovedsak var tre tilnærminger til å definere Arktis; ut fra breddegrad, klimaforhold, og som politisk geografi.
Arktis kan deles inn i tre soner, etter klima- og vekstforholdene.
Høyarktis er synonymt med det området som har det kaldeste klimaet. I dette området vokser det kun urter, gress, halvgress (starr), mose og lav, og vegetasjonsdekket er ofte usammenhengende.
Lavarktis har noe mildere klima enn Høyarktis, men det eksisterer ingen temperaturgrense mellom dem. I dette området kan det imidlertid også vokse vedaktig vegetasjon, som busker, vier og lyng.
Subarktis er sonen direkte sør for det egentlige Arktis (altså sør for Lavarktis). Dette er et område som ligger i overgangssonen mellom tregrensen og sonen med sammenhengende nordlig boreal barskog. Tregrensen defineres gjerne som det området der trær opp til 2–3 meters høyde kan vokse.
Arktis har relativt få arter, om man ikke regner med de som lever i sjøen. Faunaen kan grovt sett deles inn i fem grupper; insekter, fugler, landpattedyr, sjøpattedyr og andre sjødyr (som fisk og andre levende organismer som lever i og av de arktiske havene). Den arktiske tundraen er en meget viktig hekkeplass for noen fuglearter, som årlig trekker opp dit på vårparten for å hekke. De aller fleste returnerer imidlertid til varmere strøk når hekketiden er over. Av vanlige fugler finnes fjellrype, ravn, snøspurv og snøugle der. Enkelte plasser også jaktfalk. Dessuten hekker rødnebbterne, polarmåke, teist, havelle, ærfugl, smålom, fjæreplytt, hvitkinngås og kortnebbgås i Arktis, samt at blant annet krykkje, polarlomvi, havhest og alkekonge hekker der blant sjøfuglene.
De viktigste sjøpattedyrene:
De viktigste landpattedyrene:
Knapt 150 av verdens 10 500 fuglearter yngler i Arktis og bare vel halvparten har sin største utbredelse her. Den begrensende faktoren er ikke så mye kulden i seg selv, men i tilgjengelig næring.
I havene og under isen er det et rikt dyreliv. I tillegg til fisk og havpattedyr finnes det for eksempel mosdyr, sekkdyr, krepsdyr og muslinger. Symbolet på Arktis er likevel isbjørnen.
Minimum isutbredelse i Arktis har minsket med 7,4 % per tiår fra 1979 til 2005. I alt tilsvarer det et område på størrelse med Iran.
Navnet Arktis kommer fra det greske ordet Arktos, som betyr bjørn. Stjernebildene som grekerne gav navn Store bjørn og Lille bjørn, ligger nær himmelens nordpol, og dermed ble dette dyret tilknyttet nordlige trakter. At isbjørnen er det dyret de fleste assosierer med Arktis, gjør navnet enda mer passende. Antarktikos, eller Antarktis er dermed motstykket til bjørnelandet, og ligger på den andre siden av jordkloden.
Arktisk klima

Arktisk klima betyr at middeltemperaturen (normaltemperaturen) ligger under +10 ℃ i årets varmeste måned. Ifølge Köppens klimaklassifikasjoner defineres arktisk klima (og polarklima) som områder med så lave temperaturer at det ikke naturlig vokser trær der. Det betyr i praksis at tregrensen mot sør er grenselinjen for det arktiske klimaet i Norge. Solen skinner i lange timer om sommeren og langt færre timer om vinteren.
Den varmeste sommermåneden i Vardø har for eksempel en middeltemperatur for årene 1961–1990, for juli (årets varmeste måned), på +9,2 ℃. Vardø har med andre ord arktisk klima, og i så måte kan man peke på det faktum at Vardø ikke har trær (med unntak av et rognetre som pakkes mot kulden før hver vinter). Man kan også si at Vardø ikke har en klimatologisk definert sommer, men det betyr ikke at det ikke kan bli varmt der. I så måte ble maksimumstemperaturen i Vardø målt til +27 ℃ den 7. juli 1987. Store deler av fjellområdene over tregrensen i Norge har et alpint klima som tilsvarer arktisk klima.
På Jorda er Antarktis det eneste kontinentet hvor iskalottens polarklima (eller permafrostklima) er dominerende. Alle unntatt noen få avsidesliggende kystområder på Grønland har også iskalottenklima. Kystregionene på Grønland som ikke har evige isbreer har mindre ekstremt tundraklima. De nordligste områdene av landmassene til Eurasia (Europa og Asia kombinert), fra den nordøstligste delen av Skandinavia (det vil si Norge) og østover til Beringstredet, store områder i nordlige Sibir og nordlige Island har også tundraklima. Store områder i nordlige Canada og nordlige Alaska har også tundraklima, og endres til iskalottklima i aller nordligste delene av Canada. De sørligste delene av Sør-Amerika (Tierra del Fuego hvor det blir avbrutt av Drakestredet) og en del subantarktiske øyer som Sør-Shetlandsøyene og Falklandsøyene har tundraklima av en noe termikk art hvor ingen måned er så varm som 10 °C. Disse subantarktiske lavlandene ligger nærmere ekvator enn tundraene ved kysten av arktiske bassenget.
Hopen

Hopen er ei øy som utgjør en del av Svalbard. Øya ligger i Barentshavet 185 km øst for sydspissen av Spitsbergen. Øya er 33 km lang, 2 km brei og fredet. Bortsett fra en meteorologisk stasjon med en besetning på fire er øya ubebodd.
Hopen er omkranset av is store deler av vinteren. I denne perioden får Hopen stadig besøk av isbjørn og fjellrev. Det verserer forskjellige historier om hvordan øya ble oppdaget, men sannsynligvis var det Thomas Marmaduke som først så øya i 1613. Han var en engelsk hvalfanger som arbeidet for Det moskovittiske kompani i London. Han gav øya navnet Hope Island, sannsynligvis etter skuta hans, «Hopewell». Sørspissen av øya heter Kapp Thor etter fiskeriinspektør Thor Iversen som også besteg Iversenfjellet (1924) og ga navn til Iversengrunnen sørøst av Hopen.
Hopen ble fredet som naturreservat 26. september 2003. Hele øya er fredet bortsett fra et lite område rundt Meteorologisk institutts stasjon. Det er fire ansatte stasjonert på Hopen, alle fra instituttet.
I juni–juli 1942 ble 24 fartøyer i den østgående konvoien PQ17 senket øst for Hopen og mange omkom. Den 4. november ble det sovjetiske dampskipet «Dekabrist» på 7463 brt senket av tyske fly like sør for Hopen med 80 mann ombord. En av totalt fire livbåter som ble firt på sjøen og med 19 mann ombord, deriblant skipper Stepan Polikarpovic Beljajev, tok seg i land på sørspissen av Hopen. De fleste av de 19 omkom i løpet av vinteren, men skipperen, skipslegen og en matros overlevde oppholdet og ble hentet av den tyske ubåten U-703 som brakte dem til Harstad sommeren og høsten 1943.
Under andre verdenskrig bygde tyskerne en meteorologisk stasjon i Husdalen på den sørøstsiden av øya. Stasjonsbygningene brukes i dag av Norge og utgjør den meteorologiske stasjonen Hopen radio.
Nenetsk

Nenetsk (russisk Ненецкий автономный округ) er et autonomt distrikt (okrug) som ligger som en stripe langs kysten av ishavet i Nordøst-Europa i Russland. Administrativt ligger distriktet under Arkhangelsk oblast, men er samtidig et eget føderasjonssubjekt i Den russiske føderasjon.
Nenetsk blir avgrenset i vest av Kvitsjøen, i nord av Barentshavet, i nordøst av Karahavet, i øst av Jamalo-Nenetsk, i sør av republikken Komi, og i vest av Arkhangelsk oblast. I tillegg til fastlandsområdet hører øyene Kolgujev og Vajgatsj til Nenetsia. Karastredet skiller Vajgatsj fra Novaja Semlja, som hører til Arkhangelsk oblast.
Landskapet er stort sett flatt. De største høydedragene er Uralfjellene i øst og den 300-400 meter høye Timan-ryggen i vest. Over 75 % av Nenetsia er tundra, bare helt i sør er det skog. Viktige dyr er rein, fjellrev, rødrev, isbjørn, sel og hvalross. Den største elva er Petsjora som har et løp på 220 km innenfor Nenetsia. I tillegg er det mange mindre sjøer og elver. Klimaet er arktisk. Årsnedbøren varierer mellom 280 og 420 mm.
Nenetsk ble en del av Russland på slutten av 1400-tallet. Ved munningen av Petsjora og bredden av Pustosjøen ble byen Pustozersk, på komi Sar-dor grunnlagt i 1499, denne byen mistet den militære og kommersielle rollen sin på slutten av 1700-tallet. Til byen flytta det i løpet av hundreårene både russere og komiere.
Den samojediske nasjonale kretsen (край) ble grunnlagt i 1929, som et resultat av Stalin sin nasjonalitetspolitikk. Narjan-Mar ble administrativt senter i 1932. Statusen ble endret til «område» (округ) i 1977.
Nenetsene var nomader som levde på reindrift, jakt og fiske. På 1930-tallet ble de kollektivisert inn i reindrifts- og fiske-kolkhoser, og russerne og komiene ble kollektivisert til fiske- og landbrukskolkhoser. Noen av nenetsene bosatte seg på 1930-50-tallet i landsbyer rundt de nyoppstartede kolkhosene, og levde som fiskere og jegere for kolkhosene. På 1960-tallet ble det startet en aktiv politikk for å gjøre reindriftsnomadene bofaste, familiene skulle bo i landsbyer, mens mennene var på tundraen og drev med rein. Denne politikken var bare delvis vellykket, for også i dag er det mange nenetsiske samfunn som lever på tundraen som nomader.
Fra og med 1920-tallet ble det opprettet egne skoleinternat for nomadebarna. Undervisningen har vært på russisk, med et par timer i uka på nenetsisk.
Fareskilt

Fareskilt er trafikkskilt som blir brukt for å varsle om farer som kan være vanskelige å oppfatte i tide, eller som er vesentlig større enn det en kan vente ut fra trafikkforhold, vegutforming eller omgivelsene.
De fleste norske fareskilt er trekantede med rød kant og svarte symboler på hvit bunn. Norske fareskilt brukte til midlertidig skilting i forbindelse med vegarbeid har gul bunnfarge. På Svalbard finnes det et fareskilt for isbjørn, det har svart bunnfarge.
Kvitebjørn (film)

Kvitebjørn – Østenfor sol og vestenfor måne er en norsk animasjonsfilm fra 2024.
Filmen er regissert av Mikkel B. Sandemose, inspirert av det klassiske norske folkeeventyret om Kvitebjørn kong Valemon. Filmen følger den unge jenta Liv, som drømmer om eventyr og ønsker seg bort fra den dype skogen hvor hun bor. På sin ferd møter hun Kvitebjørn, en isbjørn som viser seg å være prinsen Valemon, forhekset av en trollkvinne. I Kvitebjørns isslott utvikler de to et nært vennskap, og Liv forsøker å hjelpe ham med å bryte forbannelsen.
Filmen er produsert av Maipo Film, med Cornelia Boysen som produsent og manus skrevet av Maja Lunde. Regissør Mikkel B. Sandemose, kjent for tidligere filmer basert på eventyr som Askeladden-filmene, har stått for regien. Musikk til filmen er komponert av Odd Nordstoga, som med sin karakteristiske stil tilfører filmen en særegen norsk tone og stemning.
Premieren finner sted i Norge 25. desember 2024. Filmen distribueres av Nordisk Film og vises på kinoer over hele landet.
Inuitter

Inuitter er urbefolkning som lever på Grønland, i Alaska (USA) og Canada. Ordet «inuit» er grønlandsk og betyr «menneskene»; entallsformen er inuk.
Tradisjonelt var inuittene et nomadefolk som levde av jakt og fiske. Noen holder fast på tradisjonene, men bruker likevel moderne hjelpemidler som snøscootere og skytevåpen.
Inuittene var jegere og fiskere og utviklet gode fangstmetoder som fungerte svært godt. De levde av reinjakt og pattedyr som levde i havet: hvaler, hvalross, seler og torsk. Noen ganger ble fangsten isbjørner, moskusfe, fugler eller andre dyr. Det fantes ikke mange spiselig planter eller røtter, noe som sier seg selv med all snøen, men det hendte at sjøgress ble brukt som tilbehør til maten. Kajakken (qajaq) var til stor hjelp ved jakt av sjødyr. Det var en enmannsbåt som var dekket med selskinn og var lett å styre, selv når den tippet over, og fløt veldig godt. Inuittene lagde også større, åpne båter av skinn og bein som ble kalt umiaq, den var til for å transportere mennesker, varer og hunder.
Sjødyr kunne også bli jaktet på land. Inuittene hadde studert isbjørnen som jaktet ved å lage hull i isen og ventet på at seler og hvalrosser kom opp for å trekke luft.
Hundesleder ble brukt som transportmiddel over isen, og hundene dro sleden som var laget av skinn og bein, og tre i noen mer sørlige steder hvor de hadde tilgang til det.
Elfenben fra hvalross var et veldig viktig materiale til å lage kniver, og inuittene som bodde i nærheten av en skog brukte også tre som materiale. Når de skulle sy klær og sko, ble det lagd nåler av bein etter dyr og tråden ble lagd av andre deler av dyret.
Klærne var lagd av skinn fra enten hvalross og sel eller rein. Mange av plaggene brukte hårlaget til å lage luftrom som isolerte ekstra mot kulde. Denne virkningen kunne økes ved å ha to plagg med hårsiden mot hverandre. Skinn fra rein felt på ettersomrene var best skikket til klær. Reinskinnene ble skrapt på kjøttsiden, deretter tørket og så garvet ved å tygge eller banke skinnsiden myk. Selskinn er godt egnet til fottøy. Fottøyet var ofte flere lag skinn og gikk opp til knehasene. Buksenes lengde gikk ned til og med kneet. Reinsanorakken ble kantet med skinn av enten bjørn, jerv eller ulv alt etter som hvilket av disse som var tilgjengelig. Klærne var romslige og varme.
Inuittenes mytologi tolker inuittenes liv i relasjon til havet, kulden, dyrene, samfunnet og skjebnemakter. De sentrale overnaturlige maktene er Månemannen og Havkvinnen, som kontrollerer kaoskreftene havet og været, og som også kontrollerte fruktbarhet og jaktlykke. Det er også en sjamanistisk religionsform, styrt av angakkoqen. Sangfesten er en sentral kultisk samværsform.
Dvergspissmus

Dvergspissmus er en art av spissmus. Arten er som navnet antyder svært små, og har en gjennomsnittsvekt på bare 4 gram. I Norge er det bare knøttspissmus som er mindre.
Den er aktiv dag og natt. Den holder til i underskog og blant løv hvor den lever av små insekter og virvelløse dyr. Fordi den er så liten har den en svært høy forbrenning. Den må derfor ete jevnlig; ca. hver annen time.
Dvergspissmus er utbredt i Eurasia fra Irland og nordlige Portugal i vest til Jenisej og Bajkalsjøen i øst, og Middelhavet, Altaj og Tian Shan i sør. Det kan tenkes at noen av de små spissmusene som er funnet lenger sør i Himalaya og Kina, tilhører denne arten. Sorex volnuchini fra Kaukasus og Anatolia, og Sorex gracillimus fra Russlands fjerne østen, Korea, Sakhalin og Hokkaido er svært like, men skilles nå ut som egne arter på grunn av blant annet kromosomoppsettene.
Dyret

Dyret (gresk: Θηρίον, Thērion, «dyr, beist») eller Dyret i Åpenbaringen kan betegne hvert av to religiøs-mytologiske dyr i Johannes' åpenbaring, den siste boka i kristendommens hellige tekstsamling Det nye testamente. Der beskriver evangelisten Johannes sine syner om apokalypsen, jordens undergang i «endetiden» ifølge kristen lære.
«Det første dyret» som profeten omtaler, kommer fra havet, har sju hoder og får sin makt fra «dragen», det onde. Dyret kan knyttes til kodetallet 666 og er blitt tolket som symbol på forskjellige undertrykkende jordiske riker som er underlagt Djevelen. «Det andre dyret» kommer fra jorden og likner et lam. Det beskrives som en «falsk profet» som lokker menneskene til å tilbe det første dyret. Begge dyr har i ulike kristne tolkningstradisjoner også bli omtalt som «antikrist», noen som motsetter seg Jesus Kristus, angivelig Guds sønn og menneskenes frelser.
Kapittel 13 i Åpenbaringsboken handler om «Dragen og de to dyrene». Det forteller om det første dyret som stiger opp av havet, har syv hoder og ti horn og kroner på hvert av hornene, men likner på en leopard.
Det andre dyret som beskrives, kommer ut av jorden, ser ut som et lam, men snakker som en drage. Dette dyret utøver autoritet overfor det første dyret, og får menneskene på jorden til å lage en billedstøtte, «Dyrets bilde», av det første dyret og tilbe den. Det kan gi liv til billedstøtten slik at den kan snakke og drepe enhver som ikke tilber det første dyret.
Det er flere teologiske og bibelvitenskaplige tolkninger av hva de profetiske udyrene står for. Ofte har en urolig samtid blitt opplevd som «endetiden» slik Johannes beskriver den, og det har oppstått en mengde spekulasjoner om hva dyrene, og andre deler av profetens visjoner, har representert. Ikke sjelden har predikanter utpekt konkrete maktpersoner som «dyret».
«Dyret» settes av noen i forbindelse med politiske makter, gjerne Romerriket, på samme måte som synet av de fire villdyrene som nevnes i Daniels boks kapittel 7 også ble tolket som bilder på sin tids verdslige herskere. Det andre, lammelignende dyret blir senere kalt «Den falske profet» (Åp. 16,13; Åp. 19,20; Åp. 20,10). Begge dyrene har også blitt omtalt som «antikrist», en figur som motsetter seg Jesus Kristus, Guds sønn, og også forkynner uriktig lære om ham. Dyrets tall 666 er åpenbaringens kode for navnet på det andre dyret.
Sammen med «Dragen», som blir beskrevet i kapittel 12 og kan representere «Satan», former de to dyrene i noen tolkninger «Den vanhellige treenighet».
(en) Beasts of Revelation – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Knutsen & Ludvigsen 2 – Det store dyret

Knutsen & Ludvigsen 2 – Det store dyret er en norsk animasjonsfilm fra 2020 regissert av Rune Spaans og Gunhild Enger. Filmen er den andre animerte filmen basert på musikkduoen Knutsen & Ludvigsens musikkunivers og en oppfølger til Knutsen & Ludvigsen og den fæle Rasputin fra 2015.
Duoens musikk, opprinnelig skrevet og innspilt av Øystein Dolmen og Gustav Lorentzen, er blitt gjenninspilt og produsert av Kåre Vestrheim. Som i den første filmen er det John Brungot og Hermann Sabado som gir stemmer til de to hovedkarakterene. Øystein Dolmen har skrevet manus til filmen mens Eric Vogel og Ingunn Sundelin har produsert filmen for Tordenfilm. Den hadde norsk kinopremiere 25. september 2020.
Filmen ble nominert i to klasser foran Amandaprisen 2021: beste barnefilm og beste produksjonsdesign/scenografi ved Olve Askim.
Livet går sin vanlige, trivelige gang i tunnelen hvor Knutsen, Ludvigsen og Grevlingen holder til. Ett liv ofte fylt med musikk, syltetøy eller vennskapelig små-krangler om trivielle saker. Men en dag får de plutselig besøk av den veldig strenge Konduktøren, som ønsker å kaste dem ut av hele tunnelen – fordi mennesker ikke hører hjemme i tunneler.
Men Knutsen & Ludvigsen får snart en ny idé: Bestefaren til Knutsen, den legendariske sjørøveren Kaptein Knutsen, kanskje kan ordne opp i denne situasjonen. Problemet er at de ikke har noen anelse om hvor de kan finne igjen den gamle sjørøveren nå.
Virvelløse dyr

Virvelløse dyr, eller invertebrater, er et samlebegrep for alle dyr som mangler en ryggsøyle. De fleste virvelløse dyr er protostomier. Blant disse er bløtdyr, leddyr, leddormer og flatormer de dominerende gruppene.
Ser man bort ifra de egenskapene som man finner hos alle dyr, og at virvelløse dyr mangler de egenskapene som kjennetegner virveldyr, fins det ikke noen fellestrekk for virvelløse dyr. Virvelløse dyr omfatter alt fra svamper og maneter til muslinger, insekter og sekkdyr, og variasjonen i kroppsbygninger er mye større enn blant virveldyrene.
Virvelløse dyr omtales ofte som «evertebrater» eller «invertebrater»). Dette er imidlertid ikke et «vitenskapelig» navn i samme betydning som navn på de store dyregruppene. De virvelløse dyrene er uten tvil en parafyletisk gruppe, og regnes ikke som et formelt taxon. Begrepet er likevel fremdeles i bruk i biologien, for eksempel i økologien, som en bekvem forkortelse for «alle slags forholdsvis små dyr som ikke er virveldyr». Når man for eksempel sier at størfisker lever av «bunnlevende virvelløse», så kan dette betegne bl.a. små krepsdyr, leddormer, slimormer og snegler.
Isbjørnavtalen

Isbjørnavtalen eller Avtalen om vern av isbjørn av 1973 er en internasjonal avtale mellom Norge, Danmark, Sovjetunionen (Russland), USA og Canada. Avtalen slår fast at isbjørn totalfredes i Arktis, med unntak av noe tradisjonell fangst blant inuitter på Grønland og i Canada.
Outline of Norway

The following outline provides an overview of, and topical guide to, the Kingdom of Norway.
Norway is a sovereign constitutional monarchy, located principally in the western part of Scandinavia in Northern Europe. The country has land borders with Sweden, Finland, and Russia, while the United Kingdom and the Faroe Islands lie to its west across the North Sea and Denmark to its south across the Skagerrak strait. The country's long and glaciated Atlantic coastline is deeply indented by fjords, rising precipitously to high plateaux.
Norway also includes the Arctic island territories of Svalbard and Jan Mayen. Norwegian sovereignty over Svalbard is based upon the Spitsbergen Treaty, but that treaty does not apply to Jan Mayen. Bouvet Island in the South Atlantic Ocean and Peter I Island and Queen Maud Land in Antarctica are external dependencies, but those three entities do not form part of the kingdom.
Since World War II, Norway has experienced rapid economic growth, and is now amongst the wealthiest countries in the world. Norway is the world's third largest oil exporter after Russia and Saudi Arabia and the petroleum industry accounts for around a quarter of GDP. It has also rich resources of gas fields, hydropower, fish, forests, and minerals. Norway was the second largest exporter of seafood (in value, after China) in 2006. Other main industries include food processing, shipbuilding, metals, chemicals, mining and pulp and paper products. Norway has a Scandinavian welfare system and the largest capital reserve per capita of any nation.
Norway was ranked highest of all countries in human development from 2001 to 2006, and came second in 2007 (to fellow Nordic country Iceland). It also rated the most peaceful country in the world in a 2007 survey by Global Peace Index. It is a founding member of NATO.
Geography of Norway
Regions of Norway
List of ecoregions in Norway
Administrative divisions of Norway
Districts of Norway
Counties of Norway
Municipalities of Norway
Demographics of Norway
Politics of Norway
Government of Norway
Court system of Norway
Foreign relations of Norway
The Kingdom of Norway is a member of:
Law of Norway
Military of Norway
Local government in Norway
History of Norway
Culture of Norway
Economy of Norway
Education in Norway
Norway
Wikimedia Atlas of Norway
2011 Svalbard polar bear attack

The 2011 Svalbard polar bear attack was an attack by a presumed starving polar bear on a group of university students and their guides. The bear killed one person, injured four others, and was then shot.
On 5 August 2011, a polar bear in the Norwegian archipelago of Svalbard attacked a party of 13 university students, who were undertaking an expedition organised by the British Schools Exploring Society (BSES), and were camped near the Von Post glacier, 40 kilometres (25 miles) from the settlement of Longyearbyen. The bear was reported as being starving and emaciated. 17-year-old Horatio Chapple, a former pupil of Eton College, was killed in the attack. Four others were hurt, three seriously, and all were flown to Tromsø on mainland Norway for treatment. The bear was shot dead by one of the expedition's leaders, Michael "Spike" Reid, who himself suffered severe head and facial injuries.
The BSES party of 80 members had planned their trip to run from 23 July to 28 August, but it was cut short after the incident.
Police later disclosed that the organisers of the expedition had not assigned a night watchman, because of dense fog on the night of the incident, and that during the emergency their gun failed to fire four times because its safety catch was engaged. Leaders of such expeditions are advised that camps should be protected by trip wires that detonate deterrent explosives, lookouts through the night, or guard dogs. Of those options, the camp used trip wires, but they failed to trigger.
The Sysselmann (local authority) requires a risk assessment for any camping trip such as this, which must then be approved by the Sysselmann.
In September 2011, it was announced that a high court judge would chair an inquiry into the death.
In March 2012, following an inquiry by Norwegian investigators, officials ruled that the attack could have been prevented if the expedition members had stayed in cabins instead of tents. However, since this additional safety precaution was not required by law, it was ruled that the expedition leaders would not face prosecution.
Chapple's parents launched a charity initiative, Horatio's Garden, in his memory. The charity has built six gardens in spinal injury centres across the UK, with more in development.
Royal and Ancient Polar Bear Society

The Royal and Ancient Polar Bear Society or Polar Bear Club (Norwegian Isbjørnklubben, "Polar Bear Club") locates a small exhibition in the town of Hammerfest in Finnmark, Norway. The significance of the polar bear is that this animal is the town's mascot and heraldic crest.
For all its remoteness, Hammerfest has a long history as a trading port, and Polar Bear Club sets out to commemorate this. In the museum's single room are a variety of mementos of the early life of Hammerfest, including a profusion of stuffed animals, early Arctic hunting, traveling and camping equipment, and a gallery of photographs, paintings, drawings and writings of and from the town's history. These depict the town as it was in previous centuries, showing that as far back as the seventeenth century, this tiny town was a nexus for travelers and traders in the far north and a meeting point for the isolated people of North Norway, traders sailing up from southern Europe and hunters and traders coming west from the Arctic Ocean and Russia.
Founded in 1963 by two local businessmen, the Polar Bear Club is not particularly ancient. Primarily, it is a somewhat jokey amenity for tourists. Although entrance to the actual exhibition is free of charge, visitors are encouraged to join the Society, which is rewarded with a membership pack, the contents of which include a certificate signed by the actual mayor, a sticker, a membership card and a lapel pin made of silver and enamel. Since the only way to join is in person at the Polar Bear Society, this pin signifies as proof of visiting this remote place.
70°39′52.75″N 23°40′52.25″E﻿ / ﻿70.6646528°N 23.6811806°E﻿ / 70.6646528; 23.6811806
Norwegian Directorate for Nature Management

The Norwegian Directorate for Nature Management (Norwegian: Direktoratet for naturforvaltning, DN) was Norway's national governmental body for preserving Norway's natural environment, including establishing and regulating national parks and other protected areas until 2013 when it was merged into the Norwegian Environment Agency. The organization was based in Trondheim and employed about 330 employees.
The directorate's stated mission was "to preserve biological diversity and strengthen the common right of access to the countryside".
It concerned itself with designating areas for protection, monitoring and preserving biological diversity, as well as setting and enforcing fish and hunting quotas.
Norwegian Society for the Conservation of Nature

The Norwegian Society for the Conservation of Nature (Norwegian: Norges Naturvernforbund, NNV), also known as Friends of the Earth Norway, is one of the largest Norwegian environmental organisations with approximately 24,000 members. The organisation is based on a volunteer work among the members, constituting work both at local and national levels. Norges Naturvernforbund works within a large range of environmental areas. The organisation is affiliated with Friends of the Earth, and member of INFORSE-Europe.
The society dates back to 1914 as the National Association for Natural Conservation (Landsforeningen for Naturfredning). In 1916 the association started its work after three regional chapters had been founded, and the first Chairman was Hjalmar Broch. The society changed its name in 1936 to the Landsforeningen for Naturfredning i Norge, and again in 1951 to Landsforbundet for naturvern i Norge. Its current name is from 1962. The first issue of the membership magazine Norsk Natur was published in 1965 and two years later Nature and Youth (Natur og Ungdom) was founded as the youth branch. International activities include an educational project in 16 countries on sustainable energy and practical energy saving measures SPARE, which is also part of the INFORSE-Europe cooperation school activities. The SPARE activities started in eastern European countries in 1996-99, and became introduced in the previous Soviet Union countries since 2005, where it is spread in 7000 schools (2008).
The Norwegian Society for the Conservation of Nature is part of the 30 national organisations that constitute Friends of the Earth Europe.
The organisation has 18 county branches and 155 local groups throughout the country. In addition it has the youth branch Nature and Youth (Natur og Ungdom) and the children's branch Eco-detectives (Miljøagentene).
Their head office is located in Oslo. In total the environmental organisation has about 28 employees, some working in county offices throughout the country. Norges Naturvernforbund publishes the magazine Natur & miljø, and previously published the news bulletin Miljøjournalen.
The main policy areas for the organisation are climate change and nature conservation. Also, the organisation is concerned with preserving coastal nature habitats and increasing energy efficiency in buildings.
The organisation has a large foreign NGO branch, which mainly runs projects on energy saving and environmental education. Most of these projects are located in Central and Eastern Europe, Central Asia, and West Africa.
The highest leadership events of the organisation are its biennial meetings. Between these the organisation is guided by:
The youth branch Natur og Ungdom is also represented on the Central board with their leader.
Silje Lundberg has been the organisation's leader since 2016, and Maren Aschehoug Esmark has been CEO since 2012.
Gedung Pakuan

Gedung Pakuan (bahasa Sunda: Gedong Pakuan; Aksara Sunda: ᮌᮨᮓᮧᮀ ᮕᮊᮥᮃᮔ᮪) saat ini merupakan rumah dinas yang dijadikan sebagai tempat kediaman resmi Gubernur Jawa Barat. Gedung ini beralamat di Jalan Otto Iskandardinata No.1, Bandung. Pada zaman kolonial Belanda gedung ini merupakan rumah kediaman resmi Residen Priangan.
Gedung Pakuan didirikan sehubungan dengan perintah Gubernur Jenderal Ch.F. Pahud karena pemindahan ibu kota Karesidenan Priangan dari Cianjur ke Bandung. Tetapi pemindahan ibu kota karesidenan itu baru dapat dilaksanakan oleh Residen Van der Moore pada tahun 1864, setelah Gunung Gede meletus dan menghancurkan Kota Cianjur. Mulai dibangun pada tahun 1864 sampai selesai pembangunannya pada tahun 1867.
Selama pembangunan Gedung Pakuan (1864-1867), telah dikerahkan sejumlah anggota Genie Militair Belanda, yang dibantu oleh R.A. Wiranatakusumah yang dikenal dengan sebutan Dalem Bintang. R.A. Wiranatakusumah merupakan Bupati Bandung ke-8 yang memerintah antara tahun 1846-1874. Ia mengerahkan penduduk dari kampung Babakan Bogor (sekarang Kebon Kawung) dan Balubur Hilir yang kini terletak di depan kediaman resmi Panglima Kodam III Siliwangi di Bandung. Atas jasa tersebut, penduduk yang terlibat dalam pembangunan tersebut dibebaskan dari pajak.
Gedung Pakuan memiliki langgam arsitektur Indische Empire Stijl yang anggun monumental serta sangat digemari oleh Jenderal Herman Willem Daendels. Bangunan tersebut dirancang oleh Insinyur Kepala dari Departement van Burgerlijke Openbare Werken (B.O.W) atau DPU sekarang, yang menjadi staff dari Residen Van der Moore, Insinyur itu pula yang merancang bangunan Sakola Raja yang saat ini menjadi Kantor Polwiltabes Bandung pada tahun 1866.
Sejak zaman Hindia Belanda, gedung ini telah menjadi tempat persinggahan orang penting, tamu resmi dan tokoh dunia. Tamu penting internasional yang pernah berkunjung ke sini adalah:
Ketika Konferensi Asia Afrika berlangsung di kota Bandung pada tahun 1955, sejumlah tokoh, pimpinan negara-negara Asia Afrika singgah untuk beristirahat di Gedung Pakuan, diantaranya:
Pada kunjungannya tahun 1955, PM India, Jawaharlal Nehru sempat menyatakan dalam pidatonya bahwa Bandung adalah ibu kota dari Asia Afrika.
Pada tahun 2005 yang lalu, gedung ini juga dijadikan sebagai tempat jamuan makan siang para kepala negara, pemerintahan dan delegasi negara-negara Asia Afrika dalam rangka acara peringatan 50 Tahun Konferensi Asia-Afrika.
Pada tanggal 22 April 1955, di ruang tengah Gedung Pakuan telah ditandatangani Komunike Bersama tentang Dwikewarganegaraan antara pemerintah Republik Indonesia dan Republik Rakyat Tiongkok. Masing-masing pihak diwakili oleh Menteri Luar Negeri Republik Indonesia Sunario dan Perdana Menteri Tiongkok Zhou Enlai.
Tahun 1990, pemugaran struktur bangunan Gedung Pakuan rampung dengan menelan biaya lebih dari satu miliar rupiah. Pemugaran ini sesuai dengan harapan Pangeran Bernhard. Gedung Pakuan sekarang masih tetap berfungsi sebagai markah tanah Kota Bandung. Fungsi utamanya kini menjadi rumah dinas yang dijadikan sebagai tempat kediaman resmi Gubernur Kepala Daerah Propinsi Jawa Barat.
Gedung Kologdam

Gedung Kologdam adalah bangunan kolonial di Bandung. Pada tahun 1920-an, Gedung Kologdam adalah tempat penyelenggaraan Jaarbeurs de Bandung (pameran dagang tahunan). Saat ini, kompleks bangunan dan paviliunnya diubah menjadi Markas Komando Pendidikan dan Pelatihan Komando Daerah Militer III/Siliwangi.
Bangunan beserta kompleks sekitarnya dirancang oleh Wolff Schoemaker, arsitek ternama Hindia Belanda. Gedungnya dibangun tahun 1920 dan dimanfaatkan sebagai gedung utama Jaarbeurs de Bandung. Pameran dagang pertama diadakan tanggal 20 Mei sampai 3 Juni 1920, lalu dilanjutkan tiap bulan Juni dan Juli. Berbagai konferensi dan pameran dari berbagai industri di Priangan dan sekitarnya dilaksanakan di kompleks ini.
Tahun 1919, arsitek Wolff Schoemaker merancang Pusat Pameran Dagang (Jaarbeurs) setelah melakukan studi banding ke Amerika Serikat. Gedung ini merupakan rancangan pertamanya yang terwujud sepulangnya dari negara tersebut. Bangunan ini dirancang dengan gaya Art Deco dan dipengaruhi oleh gaya arsitek Frank Lloyd Wright. Gedung ini berbentuk salib. Tiga patung manusia menghiasi fasade bangunan dengan desain yang dipengaruhi Mazhab Amsterdam.
6°54′35″S 107°37′01″E﻿ / ﻿6.909673°S 107.616891°E﻿ / -6.909673; 107.616891
Imperium kolonial Prancis

Imperium kolonial Prancis adalah imperium yang dominan di dunia dari tahun 1600-an hingga akhir 1960-an, menjajah banyak koloni di berbagai tempat di dunia. Pada akhir abad ke-19 dan ke-20, kekuasaan global Prancis adalah terbesar kedua setelah Imperium Britania Raya. Imperium kolonial Prancis terbentang seluas 24.000.000 km² pada puncak kekuasaannya.
Dari abad ke-16 hingga abad ke-17, imperium kolonial Prancis Pertama membentang dari luas total pada puncaknya pada tahun 1680 menjadi lebih dari 10.000.000 km2 (3.900.000 sq mi), imperium terbesar kedua di dunia pada saat itu hanya di belakang Imperium Spanyol. Selama abad ke-19 dan ke-20, imperium kolonial Prancis adalah imperium kolonial terbesar kedua di dunia setelah Imperium Britania Raya; imperium ini membentang seluas 13.500.000 km2 (5.200.000 sq mi) pada puncaknya pada tahun 1920-an dan 1930-an.
Namun dalam hal populasi, pada malam Perang Dunia II, Prancis dan harta kolonialnya hanya berjumlah 150 juta penduduk, dibandingkan dengan 330 juta untuk India Britania Raya saja. Total luas daratan dari gabungan imperium kolonial Prancis pertama dan kedua adalah lebih dari 24.000.000 km2. Imperium kolonial Prancis merupakan koloni, protektorat, dan wilayah mandat di seberang lautan yang berada di bawah kekuasaan Prancis sejak abad ke-16 dan seterusnya.
Pembedaan secara umum dibagi antara imperium kolonial Prancis pertama yang ada sampai 1814, di mana saat itu sebagian besar koloni telah hilang akibat perang napoleon dan imperium kolonial Prancis kedua, yang dimulai dengan penaklukan Aljir pada tahun 1830. Imperium kolonial kedua berakhir setelah kekalahan dalam perang Indochina (1954) dan kemerdekaan Aljazair (1962) kemudian dekolonisasi yang relatif damai di tempat lain setelah 1960.
Imperium kolonial Perancis mulai runtuh selama Perang Dunia II, ketika berbagai wilayah jajahan diduduki oleh kekuatan asing (Jepang di Indochina, Britania Raya di Suriah, Lebanon dan Madagaskar, Amerika Serikat dan Britania Raya di Maroko dan Aljazair, dan Jerman dan Italia di Tunisia).
Namun, kontrol secara bertahap dibangun kembali oleh Charles de Gaulle, seusai Perang. Uni Prancis yang dibentuk dalam Konstitusi 1946, secara nominal menggantikan bekas imperium kolonial, tetapi para pejabat di Paris tetap memegang kendali penuh. Koloni diberi majelis lokal dengan kekuatan dan anggaran lokal terbatas. Muncul sekelompok elit, yang dikenal sebagai evolusi, yang merupakan penduduk asli dari wilayah seberang lautan tetapi tinggal di Prancis metropolitan. Setelah Konferensi Asia-Afrika, terjadi Dekolonisasi Afrika yang akhirnya banyak jajahan yang memperoleh kemerdekaan, meskipun negara yang merdeka masih bergantung kepada Prancis.
Gereja Kristus (Melaka)

2°11′39.6″N 102°14′57.8″E﻿ / ﻿2.194333°N 102.249389°E﻿ / 2.194333; 102.249389
Gereja Kristus adalah sebuah gereja Anglikan abad ke-18 di kota Melaka, Malaysia. Gereja ini merupakan gereja Protestan tertua di Malaysia dan berada di dalam yurisdiksi Lower Central Archdeaconry dari Keuskupan Malaysia Barat Anglikan.
Penaklukan Melaka oleh Belanda dari Imperium Portugis pada tahun 1641 terjadi pelarangan Katolik Roma dan perubahan gereja-gereja yang ada untuk penggunaan Gereja Reformasi Belanda. Gereja Santo Paulus tua di puncak Bukit Santo Paulus digantikan namanya menjadi Bovenkerk (Gereja Atas) dan digunakan sebagai gereja paroki utama komunitas Belanda.
Pada tahun 1741, dalam rangka memperingati seratus tahun penaklukan Melaka dari Portugis, komunitas borjuis Belanda memutuskan untuk membangun sebuah gereja baru untuk menggantikan Bovenkerk yang sudah tua. Batu fondasi gereja diletakkan oleh Kapten Borjuis Melaka kelahiran Melaka, Abraham de Wind, atas nama ayahnya, Claas de Wind, seorang Borjuis terkemuka yang telah menjadi Secunde (Deputi Gubernur) Melaka. Gereja tersebut selesai 12 tahun kemudian pada tahun 1753 dan menggantikan Bovenkerk sebagai Gereja Reformasi Belanda yang utama di Malaka Belanda.
Dengan ditandatanganinya Perjanjian Inggris-Belanda 1824, kepemilikan Melaka dialihkan kepada Perusahaan Hindia Timur Britania dan pada tahun 1838, gereja tersebut dikuduskan kembali dengan upacara Gereja Inggris oleh Daniel Wilson, Uskup Kolkata dan berganti nama menjadi Gereja Kristus. Pemeliharaan gereja diambil alih oleh Pemerintah Negeri-Negeri Selat pada tahun 1858.
Awalnya dicat putih, gereja dan bangunan Stadthuys yang berdekatan dicat merah pada tahun 1911 dan skema warna khas ini tetap menjadi ciri khas bangunan zaman Belanda di Malaka tersebut sejak saat itu.
Gereja ini dibangun dengan gaya arsitektur Kolonial Belanda ditata dalam sebuah persegi panjang sederhana berukuran 82 kaki (25 m) kali 42 kaki (13 m). Langit-langitnya menjulang setinggi 40 kaki (12 m) dan dibentangi oleh balok kayu, masing-masing dipotong dari satu pohon. Atapnya ditutupi dengan ubin Belanda dan dindingnya dibangun menggunakan bata Belanda yang dibuat dengan balok laterit lokal yang kemudian dilapisi dengan plester Tiongkok. Lantai gereja ditutupi dengan balok granit yang semula digunakan sebagai pemberat kapal dagang.
Jendela Belanda asli dikurangi dan dihiasi setelah pengambilalihan Melaka oleh Britania dan teras dan ruang vestri dibangun hanya pada pertengahan abad ke-19.
Sejarah Nusantara (1800–1942)

Sejarah Nusantara (1800–1942) adalah catatan mengenai rangkaian peristiwa yang terjadi di kepulauan Nusantara pada masa Hindia Belanda.
Pembagian legal Hindia Belanda. Biru tua: Belanda memerintah melalui pemimpin adat yang sudah bersumpah setia pada Belanda (status zelfbestuuren) dibimbing oleh residen2 Belanda. Biru muda diperintah langsung oleh BB (Binnenlands Bestuuren) pemerintah Belanda
Lembaga Pembangunan Internasional Amerika Serikat

Lembaga Pembangunan Internasional Amerika Serikat (bahasa Inggris: United States Agency for International Development, USAID) adalah badan independen dari pemerintahan Amerika Serikat yang bertanggung jawab atas bantuan untuk bidang ekonomi, pembangunan, dan kemanusiaan untuk negara-negara lain didunia dalam mendukung tujuan-tujuan kebijakan luar negeri Amerika Serikat.
Misi USAID di Indonesia dikepalai oleh Direktur Misi (Mission Director) dan Wakil Direktur Misi (Deputy Mission Director).
USAID ada di Indonesia dengan tujuan untuk membantu dalam mempercepat transisi demokrasi Indonesia melalui;
Dalam mendukung proses desentralisasi daerah di Indonesia, program-program USAID antara lain mendukung perbaikan jasa pelayanan lokal dan perencanaan budgeting pada sektor-sektor penanganan dan pengolahan sumber daya alam dan kesehatan.
Untuk mengurangi ancaman konflik dan krisis di Indonesia yang terkait dengan kekerasan etnis dan agama, USAID menyediakan bantuan kemanusiaan bagi pengungsi dan korban bencana alam.
Aktivitas USAID juga memprioritaskan sektor kesehatan seperti ketahanan hidup anak, keluarga berencana dan HIV/AIDS. Dalam mengimplemetasikan hal ini USAID bekerja sama dengan Pemerintah Indonesia, Badan Badan Donor lainnya, dan Organisasi Indonesia dan Organisasi Internasional lainnya.
Pada awal 1970-an, USAID turut membantu pencarian lokasi potensial untuk bandara baru internasional. Waktu itu, pilihan lokasinya adalah Jonggol, Malaka, Babakan, Halim, Curug, Tangerang Selatan, dan Tangerang Utara. USAID pun akhirnya menyarankan Jonggol sebagai lokasi yang paling tepat sebagai tempat beridirinyai Bandara Internasional yang baru.
Pada 1974-1975, konsorsium konsultan Kanada yang terdiri dari Aviation Planning Services Ltd., Searlee Wilbee Rowland (SWR) Bersama PT Konavi sebagai mitra perwakilan dari Indonesia akhirnya memutuskan membangun bandara internasional baru di Cengkareng, Tangerang bukan di Jonggol seperti hasil kajian USAID, alasannya adalah wilayah Jonggol belum terkoneksi dengan moda transportasi lain. Akhirnya bandara baru tersebut dinamai Jakarta International Airport Cengkareng (kode: JIAC) dengan nilai proyek sebesar 1 juta dolar Kanada.
Pada tahun 1978, USAID berencana membangun sebuah Laboratorium Hidup (Living Lab) dengan fokus keilmuan Sosiologi dan Antropologi di tiga desa (Singajaya, Bojong dan Sukasirna), Wilayah Jonggol. Namun sejumlah pihak dari kalangan aktivis, akademisi menentang proyek Laboratorium Hidup tersebut dengan berbagai alasan, mulai dari potensi eksploitasi terhadap manusia hingga ancaman kedaulatan kedaulatan negara. Panglima ABRI kala itu, Jenderal. TNI. Muhammad Jusuf juga menentang proyek tersebut, ia bahkan mengutarakan sikapnya langsung kepada Presiden Soeharto, kemudian Soeharto melobby Presiden Amerika Serikat Jimmy Carter pada akhirnya ia membatalkan proyek laboratorium hidup tersebut.