davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Playa de Oro International Airport

Manzanillo International Airport (Spanish: Aeropuerto Internacional de Manzanillo); officially Aeropuerto Internacional Playa de Oro (Playa de Oro International Airport) (IATA: ZLO, ICAO: MMZO) is an international airport located in Manzanillo, Colima, Mexico. It manages domestic and international air traffic for the state of Colima and southern Jalisco, serving as an international gateway to the Mexican tourist destination of Manzanillo. Owned by Grupo Aeroportuario del Pacífico, the airport is named after Playa de Oro, a beach with fine golden sand in the municipality of Manzanillo. In 2023, it handled 180,500 passengers, increasing to 208,400 in 2024.
The airport is west of the city of Manzanillo, adjacent to the Pacific coast and near the limits with the state of Jalisco. It is situated at an elevation of 9 metres (30 ft) above mean sea level. The airport has one runway designated as 10/28 with an asphalt surface measuring 2,200 metres (7,200 ft) and the capacity to accommodate narrow-body aircraft. The apron has four stands for narrow-body aircraft.
The passenger terminal, covering an area of 4,700 square metres (51,000 sq ft), houses both arrival and departure facilities for domestic and international flights. The terminal can handle 470 passengers per hour and offers typical services found at a regional airport, including check-in counters for domestic and international flights, car rental services (Alamo, Budget, Sixt, and Thrifty), taxi stands, and a departure concourse with four gates providing direct access to the apron, enabling passengers to board their planes by walking to the aircraft.
Additionally, the airport accommodates logistics and courier companies and features a dedicated general aviation terminal that supports various activities such as tourism, flight training, executive aviation, and general aviation.
List of beaches in San Diego County

This is a list of beaches in San Diego County, California. The beaches are listed in order from north to south, and they are grouped (where applicable) by the community in which the beach is situated.
Some beaches in the San Diego area are long continuous stretches of sandy coastline, others, like many of the beaches in the Village of La Jolla (which was built on a large rocky promontory), are small sand beaches within rocky coves or between rocky points. A number of beaches in the San Diego area have cliffs behind them, usually composed of rather soft sandstone; some other beaches front freshwater lagoons where rivers run into the coast.
This list of beaches in San Diego's North County is arranged from north to south; the beaches are grouped by the communities in which they occur. Although in some areas there may be a continuous long stretch of sand along several miles of coastline, especially so during low tides, nonetheless there may be different beach names at different locations, according to where the beach is accessed.
These beaches are within the city limits of San Diego. The beaches are listed from north to south and are grouped by the name of the community in which they are situated. Note that names such as "Pacific Beach" and "Ocean Beach" refer to the name of communities, as well as being the names of the beaches situated within those communities.
These beaches stretch from the mouth of San Diego Bay to the border with Tijuana, Mexico in the south.
Norsk mat

Norsk mat er en ufullstendig oversikt over tradisjonell matkultur og vanlige matretter i Norge.
Matindustrien er Norges nest største industribransje.
Til middag brukes i Norge ofte varianter av utspedde kjøttretter som kjøttkaker og pølse. Langs kysten og i Nord-Norge spises også mye fisk som torsk, sei og laks.
I Hardanger serveres gjerne hakkasteik som nattmat i bryllup. Retten kalles da gjerne brurasteik. Komler serveres ofte på Vestlandet på torsdager. Det er vanlig å servere salt kjøtt fra okse, får eller svin til komlene.
Hva som spises i julen varierer geografisk og slektsmessig. I Trøndelag og på Østlandet er svineribbe tradisjonsrikt – mens det på Vestlandet er sed og skikk med pinnekjøtt. Populære juleretter er også kalkun, rakørret, lutefisk, medisterkaker og torsk.
Norge har rike tradisjoner på matretter som utnytter melkeprodukter. Spesielt kjent er gammelost og brunost.
Tørket kjøtt ofte spist sammen med flatbrød og rømme:
Melkeprodukter:
De fleste nordmenn spiser tre eller fire regelmessig måltider om dagen, vanligvis bestående av en kald frokost med kaffe, en kald (som regel pakket) lunsj på jobben og en varm middag hjemme med familien deres. Avhengig av tidspunktet for familiemiddagen (og personlig vane), kan noen legge til et kaldt måltid som er sent på kvelden (som vanligvis er en enkel sandwich).
Den grunnleggende norsk frokosten består av brød, ost og melk. Tradisjonelt, inneholdt dette måltidet en grøt. Det finnes ulike typer av grøt, inkludert rømmegrøt (vanlig grøt men melk erstattes med rømme) og risgrøt (vanlig grøt men med ris).
For de fleste nordmenn, består matpakke på hverdager vanligvis av veldig enkle sandwicher (vanligvis smørbrød) som er kjent som matpakke, med hver skive atskilt med mindre ark av vokspapir som er kalt mellomleggspapir. Mer smørbrød som har flere pålegg regnes som smørbrød enn de som har bare én topping.
Kafeteriaer har ofte salatbarer, varme måltider og meieriprodukter som yoghurt, skyr og kvarg.
Nordmenn spiser vanligvis middag fra omtrent kl 16–19. Denne er dagens viktigste måltid og inkluderer vanligvis karbohydrat rik mat som poteter og proteinrik mat som kjøtt eller fisk.
Nordmenn spiser vanligvis et veldig lite måltid senere på kvelden før sengetid. Dette kan bestå av matvarer som ligner på det som tilberedes som frokost.
I en undersøkelse fra 2012 gjort av TNS Gallup på oppdrag for Hotels.com spurte man et representativt utvalg nordmenn om hvilken mat de vil anbefale turister å smake på når de besøker Norge. De åtte mest populære rettene var:
Rema 1000

Rema 1000, stilisert som REMA 1000, er en norsk franchisekjede med dagligvareforretninger som eies av Reitan Retail.
Den første butikken ble startet av forretningsmannen Odd Reitan i samarbeid med hans far Ole Reitan 15. februar 1979 på Bromstad i Trondheim, under navnet Rema 600. Året etter ble det åpnet en butikk i Mo i Rana, og butikkens navn ble endret til Rema 1000. Butikken var laget med utgangspunkt i forretningsmodellen til tyske ALDI.
Per oktober 2020 hadde kjeden 1 001 butikker, hvorav 649 i Norge og 352 i Danmark. Butikk nummer 1 000 åpnet 1. oktober 2020 kl. 10.00 på Ranheim i Trondheim, og butikk nummer 1 001 åpnet 1. oktober 2020 kl. 10.01.
Navnet Rema har sin bakgrunn i ordene Reitan og mat.
Per 2016 var Rema 1000 Norges største dagligvarekjede målt i omsetning, på tross av at Kiwi hadde flere utsalgssteder. Selve butikkene i Rema 1000-kjeden drives hovedsakelig etter franchisetakerprinsippet. Rema 1000 Norge består av et hovedkontor på Ensjø i Oslo, samt ti regionkontor og fem distribunaler. Hovedkontorets oppgaver omfatter felles markedsføring og innkjøp, økonomi og IT, samt drift, etablering og sentrale støttefunksjoner. Regionkontorene er servicekontorer for butikkene i regionen, og tar seg av regional markedsføring og etablering av nye butikker i sitt område.
Rema 1000 har flere egne merkevarer (såkalte EMV-er):
Konsernet har også eierandeler i flere foretak som leverer varer til REMA-butikkene.
Den 14. mars 2008 signerte Rema 1000 en kontrakt som sikret dem all Lidls virksomhet i Norge. I oktober 2009 ble det kjent at Reitangruppen betalte 1,918 milliarder kroner for alle eiendommer som Lidl Norge eide og samtlige av Lidls butikker, lager, hovedkontor og ansatte.
Rema 1000 Norge er inndelt i 12 regioner, og har 6 distribunaler.
Wikiquote: REMA 1000 – sitater
Husmor

En husmor er en kvinne med ansvar for et hjem (en bolig eller husstand), der hun utfører husarbeidet; også brukt om en kvinnelig leder av en felleshusholdning på et storkjøkken, internat eller annen institusjon. Fra 1970-tallet brukes ordet som synonym for hjemmeværende kvinner.
I mellom- og etterkrigstidens vestlige land ble kjernefamilien og husmoren som stelte for mann og barn, lagde mat, sydde klær, vaska og strøyk, handla og rydda i huset, dyrka som et felles ideal i to-tre generasjoner, både av sosialdemokrater og konservative. Fra 1970-tallet tok imidlertid flertallet av kvinnene seg utdannelse og lønnet arbeid utenfor hjemmet. Dette førte til dramatiske endringer av kjønnsrollene med endrede holdninger til skilsmisse, samboerskap og seksualitet, radikalt forskjellige fra tidligere holdninger.
Opp mot og under første verdenskrig fikk husmødre og mødre en renessanse, paradoksalt nok på bakgrunn av fallende barnetall og kvinners stigende yrkesdeltakelse som i praksis ga økende mulighet for at også gifte overklassekvinner kunne se med nye øyne på husmor- og morsrollen. Også i feministenes egne rekker oppstod en protest mot at kvinnekampen, som tidligere hadde dreid seg om stemmerett for kvinner, nå la hovedvekten på ugifte kvinners interesse for utdanning og yrke. Husmorforeningene rettet oppmerksomheten mot de gifte kvinnenes innsats og interesser.
I mellomkrigstiden begynte den prosessen i norsk familiehistorie som er blitt kalt «husmoriseringa» av kvinnelivet. Yrkesaktiviteten blant voksne kvinner sank fra 35 % i 1910 til rundt 30 % i 1930. På 1930-tallet skjedde en urbanisering med ny næringsstruktur og sterkere oppfatning av at gifte kvinner skulle være husmødre. Husmorandelen av alle voksne kvinner steig da fra 40 til nærmere 50 % like før andre verdenskrig. «Husmor» var den som «gikk hjemme» i eget husvære, men også bondekoner og annen familiearbeidskraft, for eksempel de som stelte for gamle og sjuke familiemedlemmer. Gifte kvinner med produktivt, ulønnet arbeid på gårdsbruk og fiskebruk ble registrert som «husmødre». Først fra 1920 ble deltidsarbeid regnet med i statistikk over befolkningens yrkesaktivitet.
Da det danske nasjonalbudsjettet ble lagt frem i 1948, skilte det seg fra det norske ved å holde husmødrenes innsats utenfor. I de norske etterkrigsnasjonalbudsjettene figurerte husmødrenes arbeid årlig med et milliardbeløp.
Sarita Sehjpal

Sarita Sehjpal (født 1967) er en norsk-indisk kokk og kokebokforfatter. Hun er kjent for dagligvaremerket «Saritas – Taste of India», sitt arbeid som eier i restauranten Mother India i Kristiansand og to kokebøker. Hun har også vært medvirkende i TV-programmet Saritas krukke (TV 2, 2013).
I 2024 ble Sehjpals andre kokebok, Saritas indiske kjøkken (2023), nominert til Sørlandets litteraturpris. Nettavisen ga boka terningkast seks i en anmeldelse.
Sehjpal ble født i 1967, og flyttet fra nordindiske Shimla til Oslo med sin mor og bror da hun var fem år gammel, hvor faren ankom året før. Per 2019 har hun to barn, og er hindu.
Boknafisk

Boknafisk eller boknafesk (fra bokne; halvtørr, sammenskrumpet) er en variant av tørrfisk og er fisk som er delvis tørket av sol og vind på hjell eller vegg.
Boknafisk henges ut i vintermånedene til tørking. Fisken er oftest usaltet, men stedvis brukes også saltet fisk. Hengetiden varierer alt etter tørk og smak/behag, som regel noen dager eller rundt i 1-2 uker, til den er ganske tørr utenpå, men fortsatt bløt og litt syrlig inni. Den skal fortsatt være myk ved ryggbenet. Man sier da at fisken er bokna.
Det er mest vanlig å bruke torsk til boknafisk, men andre fiskeslag kan også benyttes. Dersom man bruker sild, snakker man om boknasild.
«Boknafesk» er en delikatesse i Nord-Norge, og serveres gjerne med stekt bacon, grønnertestuing, dopp og kokte poteter. «Dopp» (også kalt «duppe» andre steder i landet) er ukrydret tykk hvit saus laget av margarin, mel og melk. Boknafisk serveres også med syrsuppe (av vann, byggmel, salt og noe syrlig) eller melkesuppe.
Boknafisk er mest brukt i Nord-Norge, men er kjent langs hele kysten sørover til Bergen.
Butt

En butt er en form for kar, tønne eller bøtte ofte brukt til lagring av vin, fløte eller andre, ofte flytende, produkter. Det engelske butt var et britisk hulmål tilsvarende to oksehoder eller fire tønner. En butt kan være et sherry- eller whiskyfat på 491 liter. Rakfisk legges tradisjonelt ned i «butt». I Sykkylven er en «butt» et lite stavkjørel ofte brukt til smør, og mindre enn en «kvartel» som er en fjerdedels tønne.
Norsk TV1

Norsk TV1 var en riksdekkende norsk TV-kanal som hadde sendinger i 1989. De hadde sine første prøvesendinger i 1988, men startet ikke med regulære sendinger før i februar 1989. Norsk TV1 var reklamefiansiert og var eid av Orkla. Den var den tredje private norske kanalen som ble opprettet i Norge (etter TV3 og TVNorge). Den ble nedlagt i juni 1989 på grunn av økonomiske problemer og overtatt av TVNorge. TV1 hadde svært mange egenproduksjoner, blant annet talkshowprogrammet Wesenstund med Rolv Wesenlund, som raskt ble kanalens store trekkplaster. Dette programmet gjenoppstod på TVNorge i 1994.
Driften av kanalen ble ledet av Arnfinn Storkaas. Rolv Wesenlund var en annen sentral aktør i kanalen.
Kanalen åpningsprogram het Åpent hus og ble sendt den 16 desember 1988. Den ble ledet av Connie Barr og Hans Gunnar Skarstein. Wenche Foss, Øivind Blunck og Leif Juster var gjester i programmet. Senere på premierekvelden introduserte Rolv Wesenlund sitt talkshowprogram Wesenstund, med Kari Stokke ved flygelet.
De startet sine regulære sendinger fredag den 17. februar 1989.
TV1 hadde (i motsetning til TVNorge og TV3) svært mange egenproduksjoner innenfor tema som både sport, musikk, reisemagasin, matprogram, debatt- og samtaleprogram. Den store andelen med egenproduksjon ble et fordyrende element og var årsaken til at kanalen havnet i økonomisk uføre etter bare etter noen få måneder i drift. Den økonomiske situasjonen gjorde at dens eier, Orkla, forlot TV1 og gikk over til TVNorge. TVNorge tok over driften av TV1 den 16. juni 1989. Enkelte av TV1s programposter, blant annet Wesenstund, ble for en kort periode etter overtakelsen satt opp på TVNorge.
Det var om lag 1 millioner mennesker i Norge som hadde mulighet til å ta inn kanalen ved oppstarten. Rundt 220 000 seere var innom kanalen den første helgen de hadde sendinger.
Venner av den kjente norske predikanten Aage Samuelsen truet kanalen med rettssak i april 1989 på grunn av at den hadde sendt filmen Broder Gabrielsen.
Skader og dødsulykker i skihopping

Skihopping regnes ikke som en spesielt farlig idrett, og alvorlige skader forekommer sjelden. Likevel ligger det i skihoppingens natur at det kan skje stygge fall som kan føre til alvorlige skader, og dødsulykker har forekommet.
Flere faktorer har i de senere tiår bidratt til å redusere faren for fall og skader:
Enkelte renn har blitt kjent fordi mange deltakere skadet seg stygt. Skiflygingsbakken Čerťák i Harrachov, Tsjekkia hadde fra starten av en ekstrem utforming, og hopperne kunne gå så høyt som 12 meter over kulen. Flere deltakere skadet seg stygt under VM i skiflyging der i 1983. Bakken ble ombygd mellom 1989 og 1992, men også under VM i skiflyging der i 1992 skjedde det flere stygge fall. Skiflygings-VM i Kulm i Bad Mitterndorf, Østerrike i 1986 ble også preget av mange stygge fall. Både under VM i skiflyging i Oberstdorf, Vest-Tyskland i 1973 og skiflygingsuka i Planica, Jugoslavia i 1974 ga juryen for stor fart, og flere hoppere falt på hopp som var betydelig lengre enn bakkerekorden og verdensrekorden.
Til tross for flere stygge skader er det ikke kjent at noen skihoppere har mistet livet i skiflygingsbakker.
Quinoa

Quinoa (Chenopodium quinoa) er en vekst fra Sør-Amerika hvis frø kan spises, og er et alternativ til pasta, ris og poteter.
Quinoa har fra gammel tid vært viktig i andesbefolkningens mat, blant annet i Inkariket. Den er fremdeles en av de viktigste vekstene i Andesregionen. Quinoa dyrkes (per 2022) i Norge, blant annet i Lærdal.
FNs generalforsamling kåret året 2013 til det internasjonale quinoa-året.
Quinoa har høy ernæringsmessig verdi. Det er en nøysom vekst som stiller små krav til vann og næring. Planten har et høyt innhold av de essensielle aminosyrene lysin, metionin og treonin som det er lite av i korn og belgvekster. Den inneholder ikke gluten. Verdens helseorganisasjon regner aminosyresammensetningen som fullgod med proteinene i melk.
Pommes frites

Pommes frites er poteter som er skåret i staver og fritert. Pommes frites serveres ofte i hurtigmatrestauranter, men også på finere spisesteder. Retten stammer opprinnelig fra Belgia.
Betegnelsen pommes frites kommer fra fransk pommes de terre frites, som betyr «stekte poteter», og uttales omtrent påmm fritt. I USA kalles denne potetretten french fries, i Storbritannia oftest chips eller french fries (potatoes). Det «franske» elementet i de engelske navnene kommer fra første verdenskrig, da britiske og amerikanske soldater oppdaget retten mens de var stasjonert i Belgia, og det offisielle språket i den belgiske hæren var fransk.
Det finnes utallige versjoner av pommes frites: riflede, pommes strips både tykke og tynne, pommes bistro, potetbåter, med og uten skall. Potetskiver med skall, som er ferdig fritert. Frityrstekte poteter med andre former (skiver, båter, kuler) kalles ikke pommes frites, men har gjerne egne navn som pommes noisettes (friterte poteter som er formet rundt).
Pommes frites inneholder mettede fettsyrer. Tilberedelsesmåten som fører til høyest fettinnhold er gjennomsteking i frityr, og her kan det være opp mot 20 gram fett per 100 gram. Varianter som tilberedes i stekeovn har et langt lavere fettinnhold, og kan ha under fem gram fett pr. hundre gram.
Raspeball

Raspeball (klubb, raspekake, komle, kløbb, kumle, kompe (mindre kompe; kompett), kump(e), potetball, klot, ball) er en tradisjonell matrett. Den er en bolle (ball) laget av potet, mel, salt og vann, av og til fylt med fleskebiter. Raspeballen kan serveres sammen med saltkjøtt, stekt flesk, kålrotbiter, kålrotstappe og annet tilbehør som sukker, margarin, smør, tyttebærsyltetøy, duppe, eller sirup – alt etter lokale eller familiære tradisjoner. (I Hordaland kan retten bli servert med poteter, kålrotstappe, saltkjøtt av får, flesk og Vossakorv.) Retten er meget populær i Norge, Sverige, Litauen (der den er nasjonalrett, kalt cepelinai), Latvia, Ukraina og Polen, og ellers i store deler av Sentral-Europa som tilbehør.
Hovedingrediensen er skrelte poteter, som raspes eller males opp og blandes med mel for å få ballene til å henge sammen. Alt etter mengdeforholdet av potetmasse og forskjellige meltyper, vil produktet få forskjellig smak og konsistens.
Enkelte steder i landet tilberedes massen ganske løs, og fingertykke terninger av kjøtt og flesk legges inn i midten av ballen før den legges i gryta for koking (kumpe/kumle med dott). Noen steder blir den også kokt i en pølseformet pose.
Andre steder lages deigen hardere og tilbehøret kokes for seg. (eksempelvis vestlandsk raspeball)
Navnevariasjonene vil ofte gi antydning om hvilke ingredienser som er brukt og hvilket distrikt oppskriften kommer fra.
Varianten blodklubb lages av blod, mel, salt og flesk.
Grønnsak

Grønnsaker er kulturplanter der deler av planten brukes rå, kokt eller stekt i matlaging på grunn av sin smak og sitt næringsinnhold. Ordet har ingen vitenskapelig, botanisk definisjon, og heller ikke i praktisk kokekunst har begrepet noe endelig og vedtatt innhold. Noen vil si at poteter, mais og sopp er grønnsaker – andre ikke. Det er heller ikke noe vedtatt skille mellom grønnsaker og frukt og mellom grønnsaker og kryddervekster.
Grønnsaker er rike på nyttige karbohydrater som gir et tilskudd av viktig energi til kroppen, samtidig som de tilfører nyttige kostfiber, mineraler og vitaminer. Grønnsaker gir volum til kosten og virker derfor mettende. De er saftige og tilfører maten sødme på en gunstig måte.
De delene av planten som brukes, er oppført etter navnet.
Mangalitsasvin

Mangalitsasvin eller ullgris er en svinerase som er utbredt i sørøst-Europa, og er vanligst i Ungarn. Grisene har kruset hår som ser ut som ull, i ulike farger som hvit og rødbrun. Den har mørk overside og lys underside og bein, huda er mørk. Grisungene er ofte stripete, som villsvinunger. Purkene er drektige i ca. 140 dager, og det tar 2-3 måneder før grisungene klarer seg uten moren. Purkene har få patter, men føder kun 4-5 avkom. Purkene veier 230–250 kg og rånene 250–270 kg, rekorden er på nærmere 500 kg.
Rasen er dekket av hår og har ett tykt fettlag, noe som gjør at den kan gå ute året rundt. Grisene kan finne sin egen mat i skog og mark, og ungene trenger ikke noe ekstra varme. Hodet har middels lengde med en buet snute, ganske store ører orientert fremover.
Det er blitt krysset flere lokale svineraser fra Kroatia, Serbia og fra Ungarn, forløperen har aner tilbake til 1830-tallet, disse ble det utført målrettet avl på i Ungarn og Østerrike. Rasen fikk navnet Mangalica som kommer fra serbokroatisk mangala svinija, 'velfødd gris' eller mangulica, mangulac, 'småfeit'. Den ble oppført som egen rase i Ungarn i 1927.
Under andre verdenskrig var grisen svært utbredt, men etter hvert gikk tallet ned så i 1973 var det ikke mange igjen å da ble grisen vernet av ungarske styresmakter. Interessen har vokst gradvis og i 2000 var det registrert 1049 purker av rasen Mangalitsa i Ungarn. Også i andre land er interessen økende, i Norge, Danmark, Østerrike, Tyskland, Storbritannia, USA og andre land.
Grisen produserer mye fett og lite magert kjøtt, og bruker lang tid på å nå slaktevekt sammenlignet med moderne grisetyper, nærmere 12 måneder som er 2 måneder mer enn for de moderne rasene.
Kjøttet blir regnet som meget godt på smak og er godt marmorert, er svært næringsrikt og inneholder en mindre del mettet fett og en større del umettet fett. Kjøttet benyttes blant annet mye til pølser.
Piggvar

Piggvar (Scophthalmus maximus) er en flyndrefisk i varfamilien. Den har en tykk nesten rund kropp, med lengde opp til 1 m og vekt på 25 kg. Den er vanligvis venstrevridd og ligner på slettvar, men kjennes lett fra denne på at skinnet på den fargede siden (oppsiden) har spredte beinknuter, dessuten er kroppsformen bredere. Den fargede siden er gråspraglet, blindsiden vanligvis rent hvit bortsett fra noen mørke flekker ved hodet.
Piggvaren lever på sandbunn, helst på forholdsvis grunt vann. Den er mest aktiv om sommeren, om vinteren ligger den mye i ro. Den lever hovedsakelig av bunnlevende fisker, som sil (tobis) og kutlinger, og til en viss grad av flerbørstemarker og andre bunndyr. Piggvaren er utbredt langs det meste av norskekysten nord til Nordland.
Piggvaren har et ganske fast, helt hvitt kjøtt med delikat smak, og er høyt skattet som matfisk. Den er én av de best betalte fiskene fra norske farvann. De gamle romerne lovpriste piggvar som "havets fasan". Piggvaren fanges med garn og snurrevad, en del tas også av sportsdykkere. Oppdrettspiggvar selges til fiskegrossister som igjen leverer det meste til eksklusive restauranter.
På grunn av meget høy salgspris har piggvaren vært en attraktiv art for fiskeoppdrett. Den liker varmt vann og flere av oppdrettsforsøkene har vært knyttet til kraftverk med tilgang på varmt spillvann. Stolt Sea Farm Turbot Norway AS utnytter spillvarme fra Eramets smelteverk i Kvinesdal i Vest-Agder og har de siste årene vært landets eneste piggvaroppdrett. Årskapasiteten er 250 tonn piggvar. Bløgget oppdrettspiggvar renses og pakkes av Ulland AS på øya Hidra i Flekkefjord. Stolt-Nielsen Ltd. har også flere piggvaroppdrett i Spania med en årskapasitet på over 5000 tonn.
Brahma (hønserase)

Brahma er en tung hønserase som har ukjent opphav.
Noen hevder at rasen stammer fra elven Brahmaputra i India, mens andre mener at rasen stammer fra Kina. Det som er sikkert er at rasen ble utstilt for første gang i USA på midten av 1800-tallet. Den ble populær for godt kjøtt, men også for eggene. Den vokser for sakte til å være økonomisk og er derfor ikke noen spesiell kjøttrase i dag. Den er likevel populær og skårer på sin skjønnhet og sitt trivelige vesen. Hønen er rugevillig, men fordi hun er stor, hender det at eggene knuser under henne. Brahma er en meget stor rase, og noen haner kan bli 75 cm høye. Det er et mektig syn når en brahmaflokk går fritt på gården. Hanens galing har en dumpere klang, som er en fordel hvis man har nære naboer. Brahma er rolig og sosial. Den er godlynt, men kan virke litt treg og langsom. De er trivelige og blir sjelden aggressive. Dvergvarianten stammer fra England og Tyskland. Eggene er gulbrune til lysebrune og veier 55 gram (35 gram for dverg). Hanen veier opp til 5 kg og hønen veier 3- 3,5 kg. For dverg veier hanen 1 kg og hønen veier 900 gram.
Maran

Maran er en tung, mellomstor hønserase som stammer fra den lille byen Marans ved atlanterhavskysten i Frankrike
Maran har meget rolig lynne. Den legger lekre, mørkebrune egg og er den rasen som legger de mørkeste eggene. Den kan ruge middels bra, og kyllingene er hardføre og vokser fort. Rasen gir også godt med kjøtt, noe som de franske oppdretterne har lagt stor vekt på. På de gjøkespettede dyrene er det mulig å se kjønnet allerede når kyllingene er daggamle, selv om det krever litt erfaring. Kyllingene er kraftige og hardføre; de vokser fort, men blir ganske sent befjæret. De begynner å verpe i 6-månedersalderen. Maranen flyr dårlig og har rolig temperament, men den kan være veldig sky. Eggene er mørkebrune og veier 65 gram, men 40 gram for dverg. Dvergvarianten er ikke godkjent i Skandinavia, og den stammer også fra Frankrike. Hanen veier ca. 3,1–3,6 kg mens hønen veier 2,5–3,1 kg. For dvergvarianten veier hanen 1 kg og hønen 900 gram.
Chinon

Chinon er en kommune i departementet Indre-et-Loire i regionen Centre-Val de Loire vest i Frankrike, ved elven Vienne. I de senere år er byens viner blitt å regne som noen av de beste i Frankrike.
I 1429 møtte Jeanne d’Arc Karl VII av Frankrike i Château de Chinon, den borgen i Chinon som nå er delvis renovert og blitt en vesentlig turistattraksjon.
Chinon er fødeby for François Rabelais (1493–1553).
Antall innbyggere i kommunen Chinon
Tours

Tours er hovedstad i det franske departementet Indre-et-Loire i regionen Centre-Val de Loire og ligger i den nedre delen av elven Loire, mellom Orléans og atlanterhavskysten sentralt i Frankrike. Touraine, området rundt Tours er et kjent vindistrikt, og området er også kjent for den lokale franske dialekten og det kjente slaget ved Tours i 732.
Navnet på byen kommer fra den antikke galliske stammen som ble kalt Turones. I romertiden ble kalt byen kalt Turonensis eller Caesarodunum. Det moderne navnet Tours er det samme som det franske ordet for «tårn». På midten av 200-tallet ble Gaitanus sendt fra Roma for å organisere et lite, kristent samfunn. Martin av Tours var biskop i Tours mot slutten av 300-tallet, og graven hans ble en viktig pilegrimssted, og kirken Saint-Martin ble en av de store romanske pilegrimskirkene som Saturnin i Toulouse og Santiago de Compostela og de mektige biskopene i Tours, som Gregor av Tours, var personer som de merovingiske kongene regnet med.
Flere konsilet ble holdt i Tours, blant annet i 461, 567 and 755.
Karl Martell klarte å slå en islamsk hær ved byen i 732 og slaget ved Poitiers og Tours er regnet som vendepunktet for de vestlige kristne i kampen mot muslimske erobringene i Europa. Touraine var en provins på den tiden de karolingiske herskerne (751 til 987). Vikingane plyndret byen i 853 og 903. I 1044 kom byen inn under hertugene i Anjou. Under styret til Filip II ble Livre Tournois (Tours-pund) vedtatt som internasjonal valuta i Frankrike.
På 1500- og 1600-tallet hadde Tours en større befolkning av hugenotter, og mange av disse var med på å starte den store silkeindustrien. Da ediktet i Nantes ble avskaffet i 1685, ble tusenvis av protestanter massakrert. Hugenottene flyktet fra landet, og den en gang så blomstrende silkeindustrien i Tours forsvant for alltid. Enkelte hugenotter slo seg ned i Irland, hvor deres vevekunnskaper var med på å etablere de store irske linfabrikkene.
Fra 7. oktober 1870 til 6. februar 1871 var Tours provinshovedstad for Le Gouvernement de la Défense Nationale under den fransk-prøyssiske krig. Léon Gambetta valgte Tours som reservehovedstad, siden Paris på denne tida var beleiret av den prøyssiske hæren.
Under første verdenskrig var Tours forholdsvis nær frontlinjen og ble garnisonsby. Andre verdenskrig forårsaket betydelig skade i byen, særlig på grunn av tysk bombing med påfølgende ukontrollerte brann i midtbyen i 1940.
Dovrehallen

Dovrehallen er en tradisjonsrik restaurant, pub og tidligere teaterscene i Storgata 24 i Oslo. Stedet ble opprinnelig åpnet 2. juledag 1900. Det er i ettertid også kjent som fest- og møtelokaler for Det norske Studentersamfund fra 1951 til 1971.
Dovrehallen er oppkalt etter trollkongen Dovregubbens fjellhall og festsal i Henrik Ibsens dramatiske dikt Peer Gynt.
Dovrehallen i Oslo ble drevet som populært kabaretteater og folkelig skjenkested i Storgata i Oslo sentrum fra 1900 til 1950. Salen var utstyrt med losjer og veggdekorasjoner som passet til navnets tematikk. Teateret bød på revyer og artistopptredener fram til 1941 da det ble skadd av brann. Det var tidvis også filmframvisninger på stedet.
Fra 1951 ble Dovrehallen oslostudentenes fargerikt dekorerte studentkro og samlingssted for Det norske Studentersamfund. Der var det på 1950- og 60-tallet dans, kroaftener og ulike typer møter og foredrag, ofte i form av livlige debatter på lørdagene. I 1971 flyttet byens studenter til sitt nybygde samlingshus Chateau Neuf på Majorstua i Oslo.
Det ble da diskotek i Dovrehallen. I andre etasje var det restaurant med fiolin- og klaverunderholdning. Da Alf Tande-Petersen, særlig kjent som programleder i NRK, etablerte flere puber i Norge, kjøpte han også Dovrehallen og åpnet danserestauranten Tandy's Dovrehallen. Den var på 1500 kvadratmeter, hadde tre barer, restaurant og dansegulv. Tandy's gikk konkurs sammen med resten av Tande-Petersens utesteder i 2003.
I dag er Dovrehallen et brunt serveringsted kjent for tradisjonell norsk mat og uformell stemning. Om kvelden er det dans.
Arkitektfirmaet Snøhetta har tatt navn etter kontorets tidligere beliggenhet i etasjen over Dovrehallen, altså som den høyeste toppen på Dovrefjell.
Gelé (mat)

Gelé (uttales sjelé; fra fransk gelée, av latin gelare, «fryse») er en matrett, som består av en løsning i væske som stivner til en fast, men elastisk masse ved avkjøling.
Mange råvarer inneholder stoffer som løses opp under oppvarming, slik at løsningen stivner ved nedkjøling. For eksempel kjøtt- eller fiskekraft som stivner til en gelé som ofte kalles aspik. Et annet eksempel er mange typer frukt og bær.
Stoffer som gir denne virkningen utvinnes dessuten industrielt for å kunne brukes som tilsetningsstoffer. Gelatin fra dyr, fås i plater eller pulverform. Pektin i pulverform utvinnes av planteråstoff. Fra alger utvinnes agar.
Konsistensen på dessertgelé laget av gelatin er veldig sensitiv for nåværende temperatur, tidligere temperaturer og hvor lenge den har vært holdt på disse temperaturene. Blandinger av gelatin og vann kan eksistere som gelé mellom omtrent 0 og 35 °C. Gelatin blir flytende rundt 35 °C (eller tidligere, avhengig av type og konsentrasjon), mens nedover fra 0 °C vil vannet fryse og det oppstår iskrystaller. At det øvre smeltepunktet til gelatinprodukter er under menneskets kroppstemperatur er viktig for munnfølelsen. Viskositeten til gelatin/vann-blandinger er høyest når det er høy gelatin-konsentrasjon og når blandingen blir holdt kjølig med en temperatur på rundt 4 °C. Gelatinens styrke (men ikke viskositet) svekkes varig dersom den utsettes for temperaturer over 100 °C, eller dersom den utsettes for høye temperaturer i et lengre tidsrom.
Tradisjonelle fruktgeléer omfatter ananasgelé (fr: Gelée d’Ananas), bringebærgelé (fr: Gelée de framboises) og jordbærgelé (fr: Gelée aux Fraises). Det er vanlig å spise gelé som dessert med vaniljesaus eller krem. I Norge er det vanlig å servere gelé i ulike farger i barnebursdager. Gelé kan også brukes i kaker, for eksempel gelélokk som topping på ostekake.
Myntegelé er klassisk tilbehør til lammestek. Ripsgelé brukes blant annet som tilbehør til ost og kjeks.
Til kabaret brukes en klar gelé av kjøtt- eller fiskekraft kalt aspik.
Spiseklar gelé er et ferdig industriprodukt som ikke krever koking og avkjøling slik pulverbasert gelé gjør. Pulverbasert gelé er et halvfabrikat i pulverform som tilsettes vann, og kokes opp for å kjøles ned for at massen skal stivne og innta geléform. Pulverbasert gelé lages av en rekke forskjellige produsenter og kommer i forskjellige (kunstige) smaker som f.eks jordbær, bringebær, appelsin, boysenbær, sitron, blåbær og kiwi. I tillegg fins det hurtiggelé med kunstig markjordbærsmak.
Kaffistova

Kaffistova er et serveringssted som blant annet selger kaffe og middag. Begrepet oppsto på 1800-tallet som navn på en kafé/et serveringssted. Mange Kaffistover har vært i drift i privat regi.
Kaffistovene som var eid av lokal- og fylkeslag i Noregs Ungdomslag og Noregs Mållag har profilert seg med nynorsk skriftmål, alkoholfrie lokaler og tradisjonell norsk mat.
Den første kaffistova i regi av lokal- eller fylkeslag i Noregs Ungdomslag og Noregs Mållag åpnet i Kristiania høsten 1901, og i årene som fulgte ble «Kaffistova» etablert som serveringssted for landsungdom i alle de største norske byene. Kaffistova i Bergen ble etablert i 1903, Kaffistova i Trondheim i 1906. Kaffistova i Mosjøen ble etablert i Sjøgata i 1906 under navnet «Bondekaffistova». Kaffistova i Skien startet driften i juli 1915.
Ved å tilby innflyttere og tilreisende et hjem i byen, hvor folk kunne kjenne seg trygge, ble kaffistovene en suksess som trakk til seg landsungdom og som ga inntekter til ungdomslag og mållag. For mange var det viktig at det fantes serveringssteder som ikke solgte alkohol. På det meste fantes det 130 kaffistover på 90 ulike steder i Norge. Bare i Oslo var det minst seks stover.
I 2020 er det kaffistover i Gjøvik (nå i privat drift) og Oslo. Kaffistovene samarbeidet lenge gjennom tjenesteorganisasjonen Norske kulturbygg (som tidligere het «Norske Lagsbruk», avviklet 2011); mange av dem var knyttet til hotell med navnet Bondeheimen. Det var for eksempel tilfellet med Hotell Bondeheimen i Oslo (Rosenkrantz' gate). Historisk sett har de aller fleste Kaffistovene vært eid av lokallag eller fylkeslag i Noregs Ungdomslag eller Noregs Mållag.
Lapskaus

Lapskaus er en stuing tilberedt av stekt og/eller kokt kjøtt (som regel av storfekjøtt eller flesk), poteter og ulike grønnsaker og krydderier. Brun- og lys lapskaus er normalt tykke stuinger, mens suppelapskaus er mer tyntflytende lys stuing. Retten serveres typisk som en varm middagsrett, ofte med enten brød eller flatbrød til. Tykke lapskauser kan også serveres kalde på brød.
Ingrediensene blir skåret i terninger, tilsatt salt og pepper og kokt sammen til en stuing. I tillegg til kjøtt og poteter inneholder lapskaus vanligvis grønnsaker som gulrøtter, kålrot og løk. I retten kan det også inngå middagsrester, som pølsebiter og lignende.
Lapskaus regnes av mange som en tradisjonell norsk matrett, men ordet stammer antagelig fra det engelske lobscouse, det engelske navnet på en lignende rett. Lapskaus ser ut til å ha kommet til Norge med sjømenn og først etablert seg i byene før den spredte seg til resten av landet.
Ordet lapskaus har usikkert opphav, men kommer opprinnelig fra nedertysk labskaus eller labskansch og engelsk lobscouse, der det kan ha oppstått som en forvanskning av lob's course (av lob «klump» og course «rett»), det vil si «måltid for kraftkarer».
På dansk har lapskaus blitt skrevet labskous, lobskous, lapskovs, labskov, lobscouse, lobescowes og lobscowse. Fordi retten opprinnelig ble spist av sjømenn kan den på dansk også kalles skipperlabskovs (med brød). På svensk forekommer ordet i formene lappskoj, lapskojs og lobskås.
Ordet lapskaus kan, på samme måte som saus, suppe og grøt, i overført betydning også brukes om «en rotete blanding av noe».
Brun lapskaus, laget på storfekjøtt av bedre kvalitet (bog, flat- eller rundbiff) tilsatt løk, poteter og krydder var holdt for å være en litt «finere» variant. Lys lapskaus kunne serveres med langt billigere kjøtt (avskjær, bibringe, bukstykker), med svinekjøtt eller flesk, eller helt uten kjøtt. Lys lapskaus var tilsatt poteter, og varierende grønnsaker etter hva man hadde tilgang på. Mellom disse to hovedvariantene utviklet det seg tallrike typer avhengig av vane, økonomi eller lokal tradisjon. Det er derfor ikke lett å enes om normerte oppskrifter på lapskaus.
Tysk labskaus, også skrevet lapskaus, er en tradisjonell matrett fra Nord-Tyskland, særlig i havnebyer som Bremen og Hamburg. Den består av kokt, saltet oksekjøtt, poteter, sild, løk, rødbete og krydder.
Engelsk lobscouse er beslektet, både etymologisk og historisk med norsk lapskaus. Det er en europeisk sjømannsrett som er populær i området rundt Liverpool.
Lapskaus Boulevard var det folkelige kallenavnet på den tidligere norsk-amerikanske ghettoen i bydelen Brooklyn i New York i USA. Betegnelsen oppstod på 1920-tallet og omfattet særlig området langs 8th Avenue, der det ble solgt lapskaus, lefse, lutefisk, komle og annen tradisjonell norsk kost.
Fårikål

Fårikål er en matrett av sauekjøtt (får) eller lammekjøtt, hodekål og hel sort pepper som er kokt sammen i en gryte. Noen ganger brukes det hvetemel for å jevne kraften litt. Retten serveres vanligvis med kokte poteter. Vanligvis brukes nakke/bryststykker og bog.
Totalforbruket av lam var i 2009 5,7 kilo per person i Norge, hvorav en del går til fårikål.
Fårikål er tradisjonelt knyttet til slaktetiden om høsten fordi fårikål ble laget av ferskt kjøtt. Saueholdet i Norge er basert på at lam fødes om våren og slaktes om høsten etter å ha gått på utmarksbeite. Vinterfor var en knapp faktor og færrest mulig dyr ble holdt i fjøset gjennom vinteren. Noen kilder argumenterer for at lammekjøtt ikke egner seg til fårikål fordi det vil koke bort sammen med kålen.
Lyttere til radioprogrammet Nitimen kåret 1972-tallet fårikål til nasjonalrett.
For å promotere fårikal innstiftet Opplysningskontoret for kjøtt fårikålens dag i 1997. Kontorets reklame- og informasjonsvirksomhet omfatter også den fiktive foreningen «Fårikålens venner».
Ordet får er dansk, mens norske dialekter bruker sau eller smale. Arne Garborg ville kalle retten for «lam-i-kål» for å unngå det danske ordet. Henry Notaker skriver at i Bergen fantes den fårikål-lignende retten puspas som sjøfolk bragte med seg fra Nederland. Det danske navnet tyder på at retten har opphav i Danmark. Selv om det å koke kjøtt sammen med grønnsaker kan sees som en gammel norsk skikk var det først mot slutten av 1800-tallet «faar i kaal» ble innskrevet i kokebøkene. Kokebokhistorikeren Henry Notaker mener at fårikålen oppstod i bymiljøer der både språk og skikker var sterkt påvirket av dansk. Fuldstændig Norsk Kogebog av Karen Dorothea Bang fra 1835 har oppskrift på «nedlagt gås i hvitkål» som tilberedes på samme måte som fårikål og oppskriften antyder får (sauekjøtt) som alternativ til gås.
Nudler

Nudler (entall: nudel; fra lat: nodus = knute via tysk: Nudel) er en samlebetegnelse på usyret deig i ulike former, gjerne kokt i væsker.
Pasta er muligens den nudel-varianten som er mest brukt i Norge, mens nudelretter er svært utbredt også i Kina, Japan, Korea, Indonesia, Tyskland og mange andre land. Italiensk pasta lages av hvete, men risnudler, bokhvetenudler, eikenøttnudler, potetmelsnudler, kikertenudler og bønnenudler er utbredt i Asia. Eggenudler er tilsatt egg for å gi en rikere smak, og fordi de er lettere å bake ut.
Asiatiske nudler er tynne pastatråder, som kan selges enten tørre eller ferske. Fordi de er tynne, har de mye kortere koketid enn f.eks. spaghetti. Typisk koketid er 2-3 minutter.
Cu mian er en tykk type kinesiske nudler som er særlig utbredt i det nordlige Kina. Chow mein er en amerikansk nudelrett som har kommet tilbake til Kina.
Både kineserne, araberne og italienerne hevder at de var de første som oppfant trådlignende mat. De første skrevne beskrivelsene av nudler er fra Han-dynastiet mellom år 25 og 220 e.Kr. I oktober 2005 ble de eldste nudlene som til nå er oppdaget endelig identifisert (funnet var gjort i 2002) på den arkeologiske utgravingen av landsbyen Lajia, som var en del av Qijiakulturen, ved Den gule flod i Qinghai-provinsen i Folkerepublikken Kina. De var laget av hirse.
Noen fortellinger går ut på at nudlene ble bragt til Italia fra Kina av Marco Polo. Dette er ikke riktig, ettersom pasta går langt tilbake i det italienske kjøkken, og for eksempel er hyppig omtalt av romerske kilder. Pasta lages av hvete og vann, noen typer tilsettes også egg. I italiensk matskikk serveres gjerne kokt pasta med en smaksrik saus og oftest med ulike grønnsaker. Kjøtt og fisk er derimot sjeldnere, da pasta serveres som en fyllende og karbohydratrik forrett, mens kjøtt eller fisk gjerne er hovedretten.
Italiensk pasta finnes i flere hovedtyper:
I Sør-Tyskland hører nudler i ulike former gjerne med på middagstallerkenen i stedet for poteter. I Sørvest-Tyskland rives nudeldeig i stimler på rivjern over kokende vann, og dette kalles Spätzle. En populær variant er Käsespätzle, som er tilsatt ost. Maultaschen er en stor ravioli, gjerne fylt med kjøtt og servert i kraft.
Børek

Børek (tyrkisk: Börek) er den generelle betegnelsen på en populær gruppe av tyrkiske pai og bakeprodukter som lages av tynn filodeig (også kjent som yufka), men også av gjærdeig og forekommer i mange ulike varianter og fasonger . Disse fylles med alt fra ulike ostetyper, oftest fetaost, til kjøttdeig, poteter, egg og ulike grønnsaker som spinat.. Børek stammer opprinnelig fra Tyrkia, men finnes også i ulike varianter i Sentral-Asia og områder som tidligere var underlagt Det osmanske riket, spesielt på Balkan.
Blant mange børektyper kan nevnes følgende:
Svart Valdres

Svart Valdres (svarteple) er en matpotet som kommer fra Valdres i Norge. Den er ikke kunstig krysset fram og den blir derfor omtalt som en gammel landsort. Skallfargen er blålilla, og det er en mørk lilla karstrengring i det blekgule kjøttet. Knollene er runde til svakt ovale og har høyt tørrstoffinnhold. Den er mer melen enn mandelpotet og en særs god matpotet. På grunn av den mørke sjatteringen i kjøttet er den ofte feilaktig oppfattet som en dårlig matpotet, og det mørke feltet er blitt skåret bort. Feltet kommer av fargestoffet anthocyanin, som er en antioksidant. Avlingene er små og poteten er utsatt for tørråte og andre sykdommer.
Liste over bøker innkjøpt gjennom innkjøpsordningen for ny norsk sakprosa

Innkjøpsordningen for ny norsk sakprosa for voksne er en selektiv innkjøpsordning som forvaltes av Norsk kulturråd. Ordningen skal ha som mål at det blir skrevet, utgitt, spredt og lest ny norsk sakprosa og at disse er tilgjengelige i norske folkebibliotek som papir- og e-bøker.
I tillegg til språklig og redaksjonell kvalitet er innkjøpskriteriene at bøkene fremstår som helhetlige litterære verk, at de innehar innholds- og formidlingsmessige kvaliteter, er egnet til å tilføre kunnskap, at stimulere til faglig interesse og refleksjon og/eller berike samfunnsdebatten og henvender seg til et allment publikum.
Burgundisk kjøttgryte

Burgundisk kjøttgryte (fransk: Bœuf bourguignon) er en fransk kraftig vinkokt kjøttgryte. Matretten er fransk husmannskost og kommer opprinnelig fra regionen Bourgogne; retten heter egentlig bœuf à la bourguignonne, men kalles oftest bœuf bourguignon.
Hovedingrediensen er storfekjøtt som skjæres i terninger og brunes. Kjøttet sydes deretter en drøy time på svak varme i rødvin, vanligvis sammen med hvitløk, timian, laurbærblader, tomatpuré, hakket gulrot og eventuelt kalvefond. Mot slutten legger man i brunede champignoner og svinekjøtt, samt småløker eller sjalottløk.
Dromedar

Dromedar (Camelus dromedarius) tilhører slekten kameler (Camelus) og er et stort, drøvtyggende klovdyr med lang hals, lange lemmer og en enkelt ryggpukkel. Arten ble domestisert for omkring 4 500 år siden, trolig i Arabia. Dromedarens nærmeste nålevende slektning er baktriakamelen (Camelus bactrianus), som har to synlige ryggpukler.
Dromedaren kan bli omkring 230 cm høy og kan veie opp mot 520 kg. Den kan bli 40-50 år gammel. Dromedaren er som alle kameldyra tågjenger og passgjenger. Arten er tilpasset ørkenens golde og ugjestmilde landskap. Dromedar forveksles ofte med baktriakamel, som har to visuelle pukler på ryggen. Dromedaren har kun en synlig pukkel. Anatomien skjuler imidlertid en andre pukkel, men denne utvikles ikke hos dromedaren. Dromedaren har også mindre pels enn baktriakamelen. Andre kjennetegn er hårete ører, kraftige øyenbryn og lange øyevipper. Disse beskytter mot sand og solens hete.
Dromedaren har en naturlig utbredelse i Nord-Afrika og deler av Midtøsten, men arten finnes også i Sørøst-Asia øst for India. Dromedaren ble innført til en rekke andre steder, blant annet Kanariøyene, Balkan og Australia. I dag finnes dromedaren bare som tamdyr, med unntak for Australia, der den har forvillet seg igjen.
I Australia lever det i dag horder med forvillede dromedarer, etter at arten ble importert dit på 1800-tallet. På den tiden var det et stort behov for transportdyr i et land med svært vanskelige klimaforhold for andre arter. Da det etter hvert ikke lenger var behov for transportegenskapene til dromedarene som var importert, ble dyra sluppet fri og fikk fritt formere seg i et landskap og under klimaforhold arten trivdes godt med. Resultatet er omkring 1 million (2010) forvillede dromedarer i et land der arten ikke finnes naturlig.
Dromedaren eter alt den kommer over i ørkenen. Arten tygger drøv, men er ikke en drøvtygger i taksonomisk forstand.
Kjønnsmodne hunner blir brunstige en gang om året, og går drektige i cirka 13 måneder. Fødselen legges taktisk til regntiden, da hunnen normalt vil ha god tilgang på mat. Selve paringsakten skjer liggende, noe som ellers er uvanlig for så store dyr. Avkommet blir uavhengig av moren når det er omkring fire år gammelt.
Dromedarer var meget viktige for handelen i Saharaørkenen. Transporten ble gjennomført med karavaner av dromedarer, som ble fôret opp i et visst antall måneder i enten Maghreb-landene eller Sahelområdet, før de ble samlet til en karavane. Ifølge den vidt bereiste Ibn Battuta (1304 – 1368), som fulgte én av karavanene, bestod de gjennomsnittlig av ca. 1 000 dromedarer, men noen kunne være så store som 12 000.
Melken og kjøttet kan inntas av mennesket, samtidig som hårene brukes til å lage tepper og ryer av.
Gjørs

Gjørs (Sander lucioperca) er en fisk i abborfamilien. Den ligner på abboren, men er noe slankere og mer langstrakt. Den kan oppnå en lengde på hele 130 cm og en vekt på 18 kg. I Norge sjelden mer enn 12 kg. Gjørs regnes som en ypperlig matfisk og er hvit i kjøttet.
Arten er utbredt i ferskvann og brakkvann i Nord- og Mellom-Europa fra Elben øst til Uralfjellene. Den finnes også i Transkaukasia, det nordlige Lilleasia, Aralsjøen, Amu-Darja og Syr-Darja. Den er utsatt lenger vest i Europa: Rhinen, Frankrike, England og Spania.
I Norge finnes gjørsen kun i Tista, Glomma opp til Øyeren og sør i Leira, Vansjø, Gjersjøen, Akersvannet, Nærevannet, Isesjøen, Tunevannet og Borrevannet. I Norge benyttes den i liten grad som matfisk, men den er blitt en populær sportsfisk. Den største gjørs som er tatt på sportsfiskeredskap i Norge, veide 11,5 kg. Rekorden ble satt i Akersvannet 13.6.2011.
Gjørs på svensk er gös. Den finnes i bl.a. Vänern, Hjälmaren, Mälaren og Østersjøen.
Gjørs heter sandart i Danmark. Den finnes i innsjøer over hele landet.
Gjørs heter kuha på finsk. Den finnes i Østersjøen og tilgrensende elvefar. Gjørs finnes i innsjøer så langt nord som til Kemijärvi og Tengeliö i Lappland. Kuha er en populær matfisk i Finland, og er et yndet bytte for sportsfiskere.
Granmatriske

Granmatrisken (Lactarius deterrimus) er en riske som er rødoransje med grønt mønster på hatten som kan bli opp til 12 cm i diameter. Den vokser gjerne under grantrær.
Den er en matsopp, som imidlertid blir regnet for å ikke ha så høy kvalitet som forvekslingsarten furumatriske (Lactarius deliciosus). Granmatrisken er bitrere på smak, og forvelles derfor helst.
Begge gir i fra seg en oransje melkesaft når hatten brekkes, men granmatriskens saft blir vinrød etter 15 til 20 minutter, og over mye lengre tid blir den irrgrønn. Granmatrisken er den som utvikler grønne mønstre på hatten når den eldes, mens furumatrisken holder seg i hatten.
Denne forskjellen gjelder også i det engelske navnet, der granmatrisken heter false saffron cap, mens furumatrisken kalles saffron cap (etter hattens safranfarge). Videre er det latinske navnet på furumatrisken delicioso (deilig) mens granmatrisken heter deterrimus (den simple, annenrangs).
Det sprø kjøttet og den karakteristiske melkesaften er viktige kjennetegn som hindrer forveksling med andre sopper, for eksempel den svært giftige spiss giftslørsopp.