davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Indra Sistemas

Indra Sistemas, S.A. (Spanish pronunciation: [ˈindɾa sisˈtemas]) is a Spanish information technology and defense company. Indra is listed on the Bolsa de Madrid and is a constituent of the IBEX 35 index.
The current executive chairman is Ángel Escribano.
In 2018 and 2019 Indra was fined for participating in a 14-year cartel rigging the contracts for Spanish railway infrastructure and leading a 15-year cartel rigging the offers of IT services to several public administrations in Spain.
Indra is organized around three business areas: information technologies, simulation & automatic test equipment, and defense electronic equipment. Indra's portfolio ranges from consultancy, project development, and systems and applications integration to outsourcing of IT systems and business processes, structured into two primary segments: solutions and services (including outsourcing and application maintenance), and business processes where technology is a strategic and differentiating element (BPO). This includes:
The company was formed as Ceselsa-Inisel S.A. upon the merge of Cecelsa and Inisel (by absortion of the latter by the former). The initial share pool was owned by INI (62%), José Antonio Pérez Nievas [es] (20%), Sainco (4%), BBV (4%), and Paribas (3%).
In January 2025, Ángel Escribano was appointed as executive chairman in replacement of Marc Murtra, who was appointed as Telefónica chairman. Also in January 2025, Indra purchased the 89.68% of communications satellite operator Hispasat from Redeia. Later in 2025, in the context of General Dynamics European Land Systems' rejection of Indra offers for Santa Bárbara Sistemas (and its factory in La Trubia [es]), Indra president Ángel Escribano announced plans to launch an 'Indra Land Vehicles' division and the purchase of a factory in Gijón from Duro Felguera to develop military vehicles.
About a third of the company's annual revenues come from international markets. By geographical areas, Europe and the United States are the two international markets with the greatest weight and growth for Indra. Indra is operating also in Latin America.
Indra was fined in 2018, and 2019 for participating in a 14-year cartel rigging the contracts for Spanish railway infrastructure and leading a 15-year cartel rigging the offers of IT services to several public administrations in Spain.
Indra Sistemas ran the 2008 Angolan legislative election and was accused of helping the MPLA win that election.
The current shareholder structure of the company is the following:
Grimaze

Grimaze, стилизирана като GRIMAZE, е метъл група от София, България.
Състои се от Павел Крумов – вокали, Мелина Крумова – китара, Георги Иванов – китара и вокали и Филип Коларов – бас.
Групата е създадена през януари 2013 година. През 2016 г. GRIMAZE пуска първите си 2 сингъла „Survival of The Fittest“ и „My Vow“; по-късно същата година групата издава първото си EP „Dreammares“.
През 2018 бандата издава първия си дългосвирещ албум наречен „Planet Grimaze“, както и музикални клипове за песените „Endless Life Force“, "Inner Engineering" и "Bleeding Earth"
През есента на 2018-та бандата става част от турнето "Anticult Balkan Tour 2018", където свири с Decapitated, Hatesphere, Thy Disease and Dehydrated
През 2019-та бандата се присъединява към Pestilence и Bleeding Gods като част от турнето “Redvced to Ashed Tovr 2019” и прави концерти из Великобритания и централна Европа. Няколко месеца по-късно подгряват Cannibal Corpse в София. По-късно същата година правя турне из Скандинавия заедно с Vader, Hate, Thy Disease и The Noctambulant
Grimaze издават втория си дългосвирещ албум "The Heart of a Collapsing Star" прес 2024-та с Janne Jaloma на барабани. Албумът е миксиран от Daniel Bergstrand и мастериран от Lawrence Mackrory.
Звукът на GRIMAZE не е лесен за категоризиране, тъй като включва елементи от различни стилове. От различни източници група GRIMAZE е определяна със следните жанрове: техничен дет метъл, груув метъл, прогресив метъл и алтернативен метъл.
Текстовете на GRIMAZE включват теми за задълбочено себепознание и реализация.
Класификация на мечовете

Единна класификация на мечовете само по един техен признак е невъзможна поради технологични и технически прилики и разлики между отделните единици. Ръчноизработени, те се различават и на географки принцип според начина на коване и начина на боравене с тях – за париране или от седло. Днес мечовете са значителна рядкост и с тях най-често работят антиквари и музейни куратори, а също така и някои ентусиасти. Най-достоверна и популярна е типологията на Оукшот, който класифицира европейските средновековни мечове според формата на ефеса и острието им. Някои мечове са изработени за левичари, но са особено голяма рядкост.
тесак
Курентование

Карнавалът „Курентование“ (на словенски: Kurentovanje) е най-популярното и етнологично значимо карнавално събитие в Словения. Организирано е за първи път през 1960 г. от Драго Хасл и неговите сътрудници от културни и образователни организации. Този 11-дневен ритуал за пролетта и плодородието се празнува в Птуй, най-стария град в региона, и привлича общо около 100 000 участници всяка година. През 2016 г. е обявен от Lonely Planet за седмия по големина карнавал в света.
Основната му фигура, известна като Курент или Корент, е интерпретирана неправилно като екстравагантен бог на неограниченото удоволствие и хедонизъм в ранните славянски обичаи. На съвременния празник групи куренти или коренти носят традиционни дрехи от овча кожа, държейки дървени тояги с прикрепени кожи на таралеж, наречени ježevke, за чийто шум се смята, че „прогонва зимата“. Така курентите известяват края на зимата и началото на пролетта. Първоначално да бъдеш курент е било привилегия само на неженените мъже, но днес участват и женени мъже, жени и деца.
Като домакин на фестивала, град Птуй е приет във Федерацията на европейските карнавални градове през 1991 г.
През 2017 г. обикалянето на курентите от врата до врата е вписано в списъка на ЮНЕСКО за нематериално културно наследство на човечеството.
Между 1962 и 1991 г. програмата е разделена на две части: преди обяд има парад на народни носии само на градския стадион, а карнавалът се провежда по улиците на града следобед. Със събиране на над 50 000 души всяка година на неделния празник, това е най-голямото словенско еднодневно публично събитие след ски полетите в Планица.
От 1999 г. се избира се „принц на карнавала“ - почетна титла, която се дава на лице, оставило следа в социалния и културния живот и допринесло за запазването карнавалната традиция. При откриването на карнавала принцът получава ключа на града от кмета на Птуй от името на всички карнавални герои, заедно с властта да управлява през карнавалния сезон. Той е протоколен майстор на всички основни карнавални събития и посланик на Kurentovanje, град Птуй и карнавални събития в страната и в чужбина по време на карнавалния сезон.
Евровизия 2020

Евровизия 2020 (на английски: Eurovision Song Contest 2020; на френски: Concours Eurovision de la chanson 2020; на нидерландски: Eurovisie Songfestival 2020) щеше да бъде 65-ото юбилейно ежегодно издание на едноименния песенен конкурс.
На 18 март 2020 г. става ясно, че поради световната пандемия от COVID-19, песенният конкурс е изцяло отменен и той ще се проведе през май 2021 г., като Ротердам отново ще бъде град-домакин.
Песенният конкурс трябваше да се проведе през май 2020 г. в Ротердам, Нидерландия, след като Дънкан Лорънс спечели с песента „Arcade“ с 498 точки за Нидерландия през 2019 г. в Тел Авив, Израел. Това е пета победа за Нидерландия на песенния конкурс (след 1957 г., 1959 г., 1969 г. и 1975 г.). Нидерландските телевизионни канали AVROTROS, Nederlandse Omroep Stichting (NOS) и Nederlandse Publieke Omroep (NPO) са натоварени с домакинството на песенния конкурс, като всеки един от каналите има отделна роля в организирането му. Нидерландия щеше да бъде домакин на песенния конкурс за пети път (след 1958 г., 1970 г., 1976 г. и 1980 г.). Песенният конкурс щеше да се състои от два полуфинала на 12 май и 14 май и финал на 16 май 2020 г. Трите шоута щяха да се проведат в „Ротердам Ахой“ в Ротердам, който е с приблизително 16 500 места. Залата преди е била домакин на Детската Евровизия през 2007 г.
На 13 ноември 2019 г. Европейският съюз за радио и телевизия (ЕСРТ) обявява, че 41 страни ще участват на тазгодишното издание на песенния конкурс, като България и Украйна се завръщат след тяхното оттегляне през 2019 г., докато Унгария се оттегля поради промяна в националния финал „A Dal“, а Черна гора се оттегля поради финансови причини.
На 24 октомври 2019 г. е обявен и слогана на песенния конкурс, който е „Open Up“ (Открий се).
Първият полуфинал щеше да се проведе на 12 май 2020 г. 17 страни щяха да участват на първия полуфинал. Тези страни плюс Германия, Италия и Нидерландия щяха да се включат в гласуването на този полуфинал.
Вторият полуфинал щеше да се проведе на 14 май 2020 г. 18 страни щяха да участват на втория полуфинал. Тези страни плюс Великобритания, Испания и Франция щяха да се включат в гласуването на този полуфинал.
Финалът щеше да се проведе на 16 май 2020 г. 26 страни щяха да участват на финала, от които 10-те победителя от първия и втория полуфинал, Голямата петорка (Великобритания, Германия, Испания, Италия и Франция) и страната-домакин Нидерландия. Всички 41 страни, които участват на тазгодишното издание на песенния конкурс щяха да се включат в гласуването.
Главно разузнавателно управление

Главното разузнавателно управление (на руски: Гла́вное разве́дывательное управле́ние), известно и със съкращението ГРУ, е централният орган на военното разузнаване на (последователно) РККА, Червената/Съветската армия и Въоръжените сили на Руската федерация. Пълното име е Главно разузнавателно управление на Генералния щаб на Въоръжените сили на Руската федерация (Главное разведывательное управление Генерального штаба Вооружённых сил Российской Федерации). ГРУ е подчинено на началника на Генералния щаб и на министъра на отбраната на Русия (СССР). Занимава се с всички видове разузнаване, обслужващи Въоръжените сили – агентурно, икономическо и радиоелектронно. Устройството на организацията и броя на членовете ѝ е държавна тайна. В началото на 90-те години на XX век ГРУ преминава на подчинение на териториалните войскови началници, а няколко важни подразделения са разформировани.
ГРУ е създадено през 1918 г. с цел да управлява цялото военно разузнаване. Съществува като организация и до днес като наследник на съветския едноименен предшественик, но с орязани функции...
За разлика от него съветският Комитет за държавна сигурност е разпуснат и преструктуриран в 2 отделни специални служби - Служба за външно разузнаване и Федерална служба за сигурност, след намесата на КГБ в опита за преврат срещу президента на СССР Михаил Горбачов през август 1991 г.
Разследване на холандското интернет издание „Bellingcat“ и вестник „Капитал“ определя сътрудника на ГРУ – Денис Вячеславович Сергеев (използвайки псевдонима Сергей Вячеславович Федотов) като заподозрян за отравянето през 2015 г. на българския бизнесмен Емилиян Гебрев в София, сравнявайки приликите при отравянето на Сергей и Юлия Скрипал.
През март 2021 г. шестима български граждани, за които се твърди, че са членове на шпионска група на ГРУ, действаща в територията на България, са арестувани в София.
Beautiful Mess

Beautiful Mess е сингъл на българския певец Кристиан Костов. Издаден е на 13 март 2017 г. Песента представя България на Евровизия 2017 в Киев, Украйна, където завършва на 2-ро място.
На 22 декември 2016 г. Българската национална телевизия (БНТ) отправя покана на музикални продуценти и звукозаписни компании, които да представят песни за участие в конкурса за песен Евровизия 2017. На 25 януари 2017 г. са избрани шест песни, които са включени, а на 7 февруари е обявено, че три от песните са одобрени за по-нататък. На 13 март, Кристиан Костов е обявен за представител на България, а песента му „Beautiful Mess“ е качена в YouTube акаунта на конкурса по-късно същия ден. България се състезава във втората половина на втория полуфинал на конкурса за песен на Евровизия, където завършва на 2-ро място зад представителя на Португалия.
Евровизия 2022

Евровизия 2022 (на английски: Eurovision Song Contest 2022; на френски: Concours Eurovision de la chanson 2022; на италиански: Concorso Eurovisione della Canzone 2022) е 66-oто ежегодно издание на едноименния песенен конкурс.
Песенният конкурс се провежда през май 2022 г. в Пала Алпитур, Торино, Италия, след като „Манескин“ печелят с песента „Zitti e buoni“ с 524 точки за Италия на 22 май 2021 г. в Ротердам, Нидерландия. Това е трета победа за Италия на песенния конкурс (след 1964 г. и 1990 г.). Италианската радио и телевизия RAI е натоварена с домакинството на песенния конкурс. Италия става домакин на песенния конкурс за трети път (след 1965 г. и 1991 г.). Песенният конкурс се състои от два полуфинала на 10 май и 12 май и финал на 14 май 2022 г. Трите шоута се проведат в „Пала Алпитур“ в Торино, която е с капацитет от приблизително 15 000 места. Преди това, залата е била домакин на турнира по хокей на лед по време на зимните олимпийски игри през 2006 г., които също се провеждат в Торино, Италия. Водещи на събитието са Алесандро Кателан, Лаура Паузини и Мика.
На 20 октомври 2021 г. Европейският съюз за радио и телевизия (ЕСРТ) обявява, че 41 страни ще участват на тазгодишното издание на песенния конкурс, като Армения и Черна гора се завръщат след тяхното оттегляне от състезанието през 2021 г. На 25 февруари 2022 г. Европейският съюз за радио и телевизия (ЕСРТ) обявява, че Русия е изключена от участие в песенния конкурс, заради руската инвазия в Украйна, поради което се намалява общият брой на участващите държави до 40.
Победители стават украинската група „Калуш“ с песента „Стефанія“ с 631 точки. Това е трета победа за Украйна (след 2004 г. и 2016 г.). На второ място е Великобритания с 466 точки, като това е 16-ия път в който Великобритания е на второ място (след 1959 г., 1960 г., 1961 г., 1964 г., 1965 г., 1968 г., 1970 г., 1972 г., 1975 г., 1977 г., 1988 г., 1989 г., 1992 г., 1993 г. и 1998 г.). На трето място остава Испания с 459 точки, а на четвърто място е Швеция с 438 точки. Страната-домакин Италия е на 6-то място с 268 точки.
Първият полуфинал се провежда на 10 май 2022 г. 17 страни участват на първия полуфинал. Италия и Франция също се включват в гласуването. Първоначално Русия е трябвала да участва във втората половина на първия полуфинал, но бива изключена от състезанието поради руската инвазия в Украйна. Страните на цветен фон се класират на финала на състезанието.
Вторият полуфинал се провежда на 12 май 2022 г. 18 страни участват на втория полуфинал. Великобритания, Германия и Испания също се включват в гласуването. Страните на цветен фон се класират на финала на състезанието.
Финалът се провежда на 14 май 2022 г. Финалисти са Голямата петорка (Великобритания, Германия, Испания, страната-домакин Италия и Франция) и 10-те победителя от първия и втория полуфинал.
Украинска бежанска криза (2022)

Украинската бежанска криза от 2022 г. е най-голямата бежанска криза в Европа след края на Втората световна война. Тя започва на 24 февруари 2022 г. с нахлуването на Русия в Украйна. Според официалните данни на Върховния комисариат на ООН за бежанците към края на юни 2022 г., 5 493 437 бягащи от войната в Украйна са пристигнали в Европа. 3 574 485 от тях са потърсили временна закрила или друга форма на защита в държавата, в която са се установили. 8 402 336 души са напуснали Украйна, а 3 097 412 са влезли в държавата за същия период.
На 24 февруари 2022 г., в отговор на военните действия, започнати от Русия, милиони украинци са принудени да напуснат домовете си, търсейки безопасност в други части на Украйна или извън границите ѝ. Вълната от бежанци обхваща главно жени, деца и възрастни хора, докато мъжете на възраст между 18 и 60 години остават в страната поради мобилизационни изисквания.
Според данните на Върховния комисариат на ООН за бежанците (ВКБООН):
Страните от Европейския съюз и други европейски държави реагират бързо на кризата, отваряйки своите граници за украинските бежанци и предоставяйки им достъп до временна закрила, жилища, медицинска помощ, образование и други социални услуги. Основни дестинации за украинските бежанци са Полша, Германия, Чехия, Румъния и Унгария, но много от тях се насочват и към други европейски държави.
Приемането на голям брой бежанци изисква координирани усилия от страна на правителства, местни власти и неправителствени организации в приемащите държави. Това включва предоставяне на основни услуги като здравеопазване, образование и трудова заетост, както и социална интеграция на новопристигналите.
Международната общност реагира с различни форми на хуманитарна помощ, включително финансова подкрепа, доставки на храна, облекло и медицински консумативи. ООН и други международни организации координират хуманитарните усилия, работейки в тясно сътрудничество с правителствата и неправителствените организации.
Кризата подчертава необходимостта от устойчиви решения и стратегии за дългосрочна интеграция на бежанците. Това включва осигуряване на стабилни жилищни условия, достъп до трудовия пазар, образование и социална интеграция.
Помощ от ЕС за Украйна: Информация за хора, бягащи от войната в Украйна
Единен информационен портал на МС на Република България за хора, засегнати от войната в Украйна
Март

Март е името на третия месец от годината според григорианския календар и има 31 дни.
В Древен Рим март е бил наричан Martius, по името на древноримския бог на войната Марс. Затова и този месец се е смятал за особено благоприятен за военни действия. В древна Елада, март е бил известен като Anthesterion.
Прабългарите наричали този месец Читем, а славяните , тъй като през този месец падат най-малко валежи.
Trachystemon

Trachystemon is a monotypic genus of flowering plants belonging to the family Boraginaceae. The only species is Trachystemon orientalis, commonly known as Abraham-Isaac-Jacob or early-flowering borage.
Its native range is Bulgaria to Turkey.
It is a perennial herb of the family Boraginaceae. It is frequently grown as an ornamental for its early blue-violet flowers and large leaves. It quickly spreads to provide a dense groundcover. "Trachystemon" is derived from the Greek "trachys", meaning rough, and "stemon", a stamen. The specific epithet, "orientalis" means eastern or from the orient, and is a reference to the native distribution of this species. Trachystemon orientalis is endemic to southeastern Europe and western Asia. In Turkey it is known as Kalidirk dolmasi and leaves are traditionally eaten as a spinach-like vegetable.
Tamarix tetrandra

Tamarix tetrandra is a species of flowering plant in the family Tamaricaceae, native to south eastern Europe, Turkey, Bulgaria and Crimea. Growing to 3 m (10 ft) tall and broad, it is a small deciduous tree with almost black arching branches, and tiny scale-like leaves arranged along the branches. Racemes of pale pink flowers are produced in late spring.
The binomial Tamarix tetrandra means "four-stamen tamarisk".
This plant is particularly associated with temperate coastal areas, but can also be grown inland in a sunny position with protection from winter winds. It has gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit.
Knautia macedonica

Knautia macedonica, the Macedonian scabious, is a species of flowering plant in the family Caprifoliaceae. It is native to Southeastern Europe - Albania, Bulgaria, Greece, North Macedonia, southeastern Romania and Kırklareli in Turkey. Growing to 75 cm (30 in), this herbaceous perennial produces rich red "pincushion" flowers, similar to those of its close relative scabious (Scabiosa), on slender upright stems throughout summer.
Knautia macedonica is cultivated as an ornamental plant. It is extremely hardy, down to −20 °C (−4 °F) and below, but requires a sunny position in neutral or alkaline soil. Though it may be short-lived, it self-seeds readily.
Aquilegia nigricans

Aquilegia nigricans, the Bulgarian columbine, is a perennial species of flowering plant in the family Ranunculaceae, native to central and southeastern Europe.
Aquilegia nigricans has nodding, dark brownish-purple flowers, dark purple stems covered with downy hair, and biternate basal leaves.
The specific epithet nigricans means "blackish" or "swarthy" in Latin, referring to the colour of the flowers.
Aquilegia nigricans is native to several non-contiguous, mainly mountainous areas in the eastern Alps, the Carpathian Mountains, and the southern and eastern Balkans. It is found in Slovenia, Austria, Bulgaria, North Macedonia, Romania, and Greece, and in small areas of southeastern Poland, eastern Slovakia, northwestern Croatia, eastern Bosnia and Herzegovina, western Hungary, Serbia, and western Ukraine. Reports of specimens in the Friuli-Venezia Giulia region of northeastern Italy are thought to have been erroneous.
As of November 2024, Aquilegia nigricans was listed as Data deficient (DD) by the IUCN Red List. This status was last assessed on 27 March 2014.
List of fairy tales

Fairy tales are stories that range from those in folklore to more modern stories defined as literary fairy tales. Despite subtle differences in the categorizing of fairy tales, folklore, fables, myths, and legends, a modern definition of the literary fairy tale, as provided by Jens Tismar's monograph in German, is a story that differs "from an oral folk tale" in that it is written by "a single identifiable author". They differ from oral folktakes, which can be characterized as "simple and anonymous", and exist in a mutable and difficult to define genre with a close relationship to oral tradition.
Well-known Japanese "fairy tale" are often found in the Otogi-zōshi or the Konjaku Monogatarishū.
Germany and German-speaking Austria, Switzerland, etc.
List of folktales from the Indian subcontinent, including India, Pakistan, Bangladesh, Sri Lanka, and Nepal.
Hans Christian Andersen's works may be considered "literary fairytales.
Kalaidzhi Bride Market

The Kalaidzhi Bride Market, also referred to as the Bulgarian Bride Market or Gypsy Bride Market, is a traditional matchmaking event held annually in Bulgaria, primarily among the Kalaidzhi Roma community. The event takes place in the spring, typically around Todorovden (St. Theodore's Day), which falls on the first Saturday of March. It is held near the town of Stara Zagora.
Rose Valley, Bulgaria

The Rose Valley (Bulgarian: Розова долина, romanized: Rozova dolina) is a region in Bulgaria located just south of the Balkan Mountains in older times and still called among Slavs mainly ones on south "Old Mountain" and the eastern part of the lower Sredna Gora chain to the south. Geologically, it consists of two river valleys, those of the Stryama to the west and the Tundzha to the east.
The Rose Valley of Kazanlak stretches for 10-12 kilometers and is 95 kilometers long with an average height of 350 meters and an area of 1895 square kilometers.
Respectively, the Kalofer Valley of Roses covers an area of 1387 square kilometers with a length of 55 kilometers and 16 kilometers width.
The valley is famous for its rose-growing industry which have been cultivated there for centuries, and which produces close to half (1.7 tonnes) of the world's rose oil. The centre of the rose oil industry is Kazanlak, while other towns of importance include Karlovo, Sopot, Kalofer and Pavel banya. Each year, festivals are held celebrating roses and rose oil.
The picking season lasts from May to June. During this period, the area gives off a pleasant scent and is covered with multi-coloured flowers. The gathering process, traditionally a woman's task, requires great dexterity and patience. The flowers are carefully cut one by one and laid in willow-baskets which are then sent to the distilleries. Tourists are welcome to join the rose-picking process, usually on weekend mornings when special ritual reenactments are organized in villages around Kazanlak.
In September 2014 the European Commission approved Bulgarian rose oil (Bulgarian: Българско розово масло, romanized: Bulgarsko rozovo maslo) as a new Protected Geographical Indication (PGI).
Rose Valley Glacier on Livingston Island in the South Shetland Islands, Antarctica, is named after the Rose Valley.
The traditional rose harvesting season in Rose Valley has seen significant alterations due to climate variations. Data from the Bulgarian National Institute of Meteorology and Hydrology reveals that in 2024, the onset of rose blooming commenced nearly a month earlier than the historical average, which is typically observed between June 10 and 20. This shift is attributed to an unusually mild winter followed by a warm spring, factors that have notably accelerated the blooming process. Climate scientists associate these atypical weather patterns with broader climate change dynamics. Notably, Europe, identified as the fastest-warming continent, registered temperatures in 2023 that were 2.5 degrees Celsius (4.5 degrees Fahrenheit) above the preindustrial average. This warming trend has direct implications for agricultural practices in Rose Valley, impacting both the timing and quality of rose-derived products, crucial to Bulgaria's economy and cultural heritage.
Media related to Rose Valley, Bulgaria at Wikimedia Commons
42°37′N 25°24′E﻿ / ﻿42.617°N 25.400°E﻿ / 42.617; 25.400
Spring Flowers, Spring Frost

Spring Flowers, Spring Frost (Albanian: Lulet e ftohta të marsit, lit. 'Cold Flowers of March') is a 2000 novel by Albanian author Ismail Kadare set in the 1990s when feuding and vendetta had returned to the country after the fall of the communist regime. The English translation by David Bellos was first published by The Harvill Press in 2002, and then by Vintage Books in 2003. It was translated not directly from Albanian, but from the French translation by Jusuf Vrioni (published by Fayard).
April shower

In parts of the Northern Hemisphere, an April shower is rain during the month of April. One of the major causes of the often heavy downpours is the position of the jet stream. In early spring, the jet stream starts to move northwards, allowing large depressions to bring strong winds and rain in from the Atlantic. In one day the weather can change from springtime sunshine to winter sleet and snow. The track of these depressions can often be across Ireland and Scotland bringing bands of rain followed by heavy showers (often of hail or snow) and strong blustery winds. In France, this meteorological phenomenon is known as "Giboulées de mars" (March sudden sleet showers).
The proverb "March winds and April showers bring forth May flowers", first recorded in 1886, and the shorter, trochaic version "April showers bring May flowers" (originally "Sweet April showers/Do spring May flowers", part of a poem recorded in 1610) are common expressions in English speaking countries. The phrase is referenced in the General Prologue of The Canterbury Tales: "Whan that Aprill, with his shoures soote The droghte of March hath perced to the roote".
In London, the smallest chance of a wet day in the year is on April 27. The average sliding 31-day rainfall during April is also fairly low, at about 1.3 inches (3.3 cm).
In Edinburgh, the smallest chance of a wet day in the year is on April 18. The average sliding 31-day rainfall during April is also fairly low, at about 1.5 inches (3.8 cm).
In Dublin, the smallest chance of a wet day in the year is on April 21. The average sliding 31-day rainfall during April is also fairly low, at about 1.8 inches (4.6 cm).
Colchicum hungaricum

Colchicum hungaricum, popularly known as the Hungarian crocus, is a species of Colchicum found in Hungary, Croatia, Bosnia and Herzegovina, Albania, and Bulgaria. It has white or pinkish-lilac flowers and blooms in very early spring. It was first described by Viktor Janka in 1886.
The Hungarian crocus was depicted on the 2 Forint coin of Hungary from 1992 to 2008.
Clematis baldwinii

Clematis baldwinii, the pine hyacinth, is a species of flowering plant native to the U.S. state of Florida. It grows in moist flatwoods, prairies, and sand dunes. Its flowers are pinkish-white to lavender and bell-shaped. A perennial, it is named for American botanist William Baldwin.
Clematis baldwinii is an endemic perennial wildflower, which flourishes throughout much of the Florida peninsula. It typically blooms in spring through fall. Its flowers attract a variety of pollinators, while its fruit provides food for many birds and small wildlife.
Clematis baldwinii is a small, erect, non-vining, herbaceous clematis. It is a very small clematis in comparison with other species, growing 12" to 24" tall, with a tendency to sprawl.The distinct, nodding flowers are fragrant, and are typically pinkish-white to lavender. No petals are present, but the four petal-like sepals are fused at the base, giving the bloom a bell- or urn-like shape. The sepals separate and become revolute as the flower opens. Sepal margins are thin and undulate. Flowers are solitary and borne on slender, unbranched stems. Leaves vary from oval– to lanceolate-shaped or may be pinnately divided. They are oppositely arranged. Fruits are achenes with long silky tails.
Фиала

Фиалата (от гръцки phiálē) у траките и други средиземноморски народи е ниска чаша, използвана за възлияния на течности при жертвоприношения.
Най-често фиалите са се изработвали от сребро. По-рядко е използван бронз, злато или керамика. Могат да бъдат релефно украсени или рисувани, понякога имат и улеи. Типични орнаменти, които се срещат по фиалите, са геометричните и растителните мотиви (розетки, жълъди, шишарки, бръшлян). В центъра на фиалите има издутина, наречена умбо или омфалос („пъп“), символизиращ центъра на света.
Три са основните типове фиали: „фиали-блюда“, дълбоки фиали и обикновени.
Някои от най-известните и богати съкровища, намирани на територията на България, съдържат фиали:
Находките от Рогозенското съкровище водят археолозите до схващането, че тракийските фиали са били изработвани от три части, последователно прикрепвани една към друга: умбо в центъра, тяло на фиалата с част от гърлото, и устие също с част от гърлото.. Като далечен отглас от използването и предназначението на древногръцкия съд, може да се счита названието „пиата“, вместо чиния, в шуменските говори, съхранено до средата на 20 век.
Исторически музей (Панагюрище)

Историческият музей в Панагюрище е музеен комплекс, разположен в старите, възрожденски къщи на именити панагюрци.
Намерението за създаване на музей в Панагюрище възниква вид на идея за музей на революционното движение и е била тясно свързвана с проекта за издигане паметник на Априлското въстание. Първите действия в тази насока за осъществяването на тоя проект е направена с основаването на 11 юли 1900 г. на комитет от 17 души с ръководно тяло: Нено Златаров (кмет на града) – председател, Тодор Влайков и Искрьо Мачев – подпредседатели, Стоян Брадистилов – секретар и Петър Чуклев – касиер.
Първоначалната история на град Панагюрище е представена с музейна сбирка, открита през месец май 1943 г. в Народното читалище „Виделина“, която служи за полагането на основите на музейната дейност в Столицата на четвърти револчционен окръг в дните на Априлското въстание. През 1964 г. за нуждите на вече основаният нузей е построена двуетажна сграда с оформен макет на възрожденска чаршия. Макетът на панагюрската чаршия представя занаятите, характерни за Панагюрско: абаджийство, златарство, мутафчийство, кожухарство, бакърджийство, килимарство и др. Същинското начало на историческия музей в се извършва на 20 януари 1951 г. Решението за това е утвърдено с постановление на Колегиума на Комитета по култура и изкуство от 27 декември 1966 г.
През 1986 г. е устроен музеен ансамбъл, като към централната сграда са присъединени Дудековата къща с нейната етнографска експозиция. Следващ обект е Джуновата къща, в която също е уредено етнографско изложение. Комплексът от сгради е дооформен със Синята Хаджи-Димитрова къща и Бялата Хаджи-Димитрова къща, в която са експонирани колекции от накити, художествени произведения, ръкописи и произведения на грънчарското и медникарското изкуство.
Централно място в музейният ансамбъл на Панагюрище е отредено на родната Къща на Райна княгиня. Построена през 1673 г., на 18 януари 1856 г. в къщата се ражда Райна Княгиня, а на 3 май 1950 г. отваря официално врати като къща музей. Тя е паметник на културата с национално значение.
Панагюрското златно съкровище, чийто оригинал се пази в Националния исторически музей в София е представено в самостоятелно изложение с негово копие. Съхаранява се в специално изградена много скъпа и добре охранявана зала в рамките на музея. Залата-трезор е открита на 16 април 2012 г. Проектирани са копия на отделните съдове в Германия, като според концепцията на проектанта всеки съд трябва да бъде в отделна витрина и да може да се разглежда от всички страни, за да могат любителите да видят детайлите на експоната.
По предложение на Фондация „Цоцорков род“ около 2005 г. в двора на историческия музей са поставени паметни плочи на бележити панагюрци от областта на изкуството, музейното, читалищното и библиотечното дело. Архитектурното оформление е по идея на инициативен комитет и академик Богоя Сапунджиев.
Виртуалният исторически музей на Панагюрище, Виртуален музей „Райна Княгиня“ е учреден след спечелен конкурс на Националния център за музеи, галерии и изобразителни изкуства.
Лампсак

Лампсак или Лапсеки (на турски: Lapseki; на гръцки: Λάμψακος, Лампсакос) е пристанищен град на малоазийския бряг във вилает Чанаккале, Република Турция. Днешното име на града е турско производно на старогръцкото Лампсакос.
Градът има население от 12 537 жители (според данни от декември 2017 г.), но като локален туристически център прераства през летния ваканционен сезон на 20 000 жители. В Турция околностите на града са популярни с вкусните череши, отглеждани в местните големи черешови градини.
Градът е основан от гръцки колонисти от малоазийския град Фокея през 6 век пр.н.е. Скоро след това, Лампсак става основен съперник на близкия град Милет, контролиращ търговските връзки през Дарданелите. Майстори от Лампсак изработват фиалата от прочутото златно Панагюрско съкровище.
През 1235 г. на голям църковен събор в Лампсак с участието на представители на всички източни православни църкви е възстановена Българската патриаршия, а архиепископ Йоаким тържествено е провъзгласен за патриарх.
В началото на 19 век в района на града се заселва българска колония, която живее там до 1914 г., когато се изселва окончателно в България.
Гръцкото население на града се изселва в Гърция след Гръцко-турската война. Бежанци от Лампсак основават градчето Неа Лампсакос (в превод Нов Лампсак) на остров Евбея.
Александровска гробница

Александровската гробница е открита от археолога Георги Китов край с. Александрово, област Хасково през 2000 г.
Датирана е към 4 век пр.н.е. Принадлежала е на тракийски цар или знатен аристократ. Предметите, свързани с погребалната церемония и тракийските религиозни вярвания за отвъдния живот на високостатусната личност, са ограбени, но гробницата впечатлява с уникалните си стенописи.
Тракийската гробница е открита в могилата Рошавата чука, отстояща на около 500 метра източно от село Александрово. Точна реплика на гробницата е изложена в Музейния център „Тракийско изкуство в Източните Родопи“ на 150 м северно от могилата, изграден с дарение от Япония и открит през 2009 г.
Гробницата има 10-метров дромос, правоъгълно преддверие и кръгла гробна камера с камбановиден свод. Ритуалното ложе е било разрушено още в древността.
Стенописите са разположени по стените както на гробната камера, така и на дромоса и преддверието. Изобразени са предимно ловни сцени (лов на глигани и на елени), както и погребален пир. И двете сцени вероятно се отнасят към отвъдния свят, обикновено пресъздаван в гробниците. Известно е, че в представите за отвъдното на аристократическото учение на траките съществуват идеи за „вечния лов“ и „вечно пируване и пиянство“, в които обожествените герои (антроподемони) прекарват безвремето си. Стенописите са важен извор за тракийското царско облекло, за украсата на царските ездитни коне и за царските инсигнии. Интересна е една гола мъжка фигура, замахнала с двойна брадва (лабрис) (царска инсигния) – вероятно това е изображение на митичен герой-прародител.
Отново срещу входа, в камерата над сцената с погребалното угощение, с остър предмет е врязано изображение на млад мъж в профил наляво. Отгоре над портрета има надпис с гръцки букви, разчетен от проф. Герасимова като КОДЗИМАСЕС ХРЕСТОС. Според нея първата дума е лично име от тракийски произход, а втората – прозвище, което означава способен, умел, можещ и др. Така надписът може да се тълкува като КОДЗИМАСЕС МАЙСТОРА.
Други гробници в България, украсени със стенопии, са Казанлъшката, Свещарската и Мъглижката. Картините изобразяват сцени или предмети от митичната биография на обожествения владетел – лов, отвъден пир, увенчаване, бойни сцени и др.
Вергински златен миртов венец

Вергинският златен миртов венец (на гръцки: Χρυσό στεφάνι της Βεργίνας) е древномакедонско погребално украшение от античния град Еге, край днешното село Вергина, Гърция. Направен е от злато и изобразява венец от листа на мирта и цветя, които са изключително реалистични. Венецът е сред най-ценните находки, намерени при разкопките на Вергинските царски гробници. Датиран е към македонската епоха и е смятан, че е притежание на Меда от Одесос, тракийска принцеса и пета съпруга на Филип II Македонски.
След реставрацията Вергинският златен миртов венец има 80 листа и 112 цветя. Основният венец, от който са покълнали малките клонки, се състои от тясна цилиндрична пръчка, чиито два края са сплескани чрез усукване заедно. Вътрешният диаметър на основната тръба е 0,18 - 0,16 m., докато външната е 0,26 - 0,23 m.
Находките от гробниците са изложени първоначално в Солунския археологически музей, но са преместени в 1997 година в Музея на Вергинските царски гробници, където днес е венецът на Меда заедно с други ценни находки от гробниците, сред които е венецът на Филип II Македонски.
Венецът на Меда е част от голяма пътуващата изложба със съкровища от Древна Гърция, организирана от 21 гръцки и 4 северноамерикански музея.
Църковна археология

Християнската археология е направление в археологията, което изследва християнската култура и изкуство в общия контекст на късноантичната култура – топография, обществена и сакрална архитектура, и всички аспекти на късноантичното приложно изкуство.
В Чехия и България са известни сродни направления под наименованието ( църковна археология, Církevní archeologie). На други езици специалността е обозначена по-коректно като Християнска археология – Christliche Archäologie, на немски, или „Палеохристиянска археология“ – Archeologia paleocristiana, на италиански. Тя съответства на дисциплината „Археология на Късната античност“.
Теологичната дисциплина „Библейската археология“ като хронология и предмет е далеч от изследването на Късната античност III-VII в. сл. Хр.
Християнската археология възниква в контекста на Контрареформацията в Рим през ХVI в. През 1578 г. откриването на фрески в един късноантичен некропол в Рим – катакомбата на Via Anapo, става повод за представянето им като дългоочаквано свидетелство за примата на Римокатолическата църква и нейния неподправен през вековете култ към мъчениците, който реформаторите отричат. Този апологетичен характер на дисциплината вече е отживелица; още от средата на ХIХ в. тя влиза в учебните програми на европейските университети.
Християнската археология е практическо помощно направление, научно и терминологично наложено в контекста на археологическата и историческите науки, и обхваща периода от Късната античност до Средновековието. Интердисциплинарният подход дава възможност да се изяснят компетентно въпроси за влиянието на езическите религии върху материалната култура на ранното християнство, особено върху раннохристиянската живопис, скулптура (раннохристиянска скулптура) и приложното изкуство, както и въпроси от сферата на културната антропология. Всичко това обвързва направлението с един по-широк дискурс.
В България църковната археология е въведена през 1923 г. в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Първоначално (1923 – 1957) тя се преподава от акад. протопрезвитер Иван Гошев в контекста на литургиката, по интерпретационния модел на римоцентристката литургическа школа. Впоследствие при Васил Пандурски се отдава изцяло приоритет на средновековното византийско изкуство и медиевистиката. .
Подводна археология

Подводната археология е дял на археологията, занимаваща се с проучване на артефакти под вода. Първите разкопки са проведени през 1900 г., когато край гръцкия остров Антикитера местни рибари откриват в крайбрежните води потънал античен кораб, превозвал статуи и други товари.
Българската подводна археология води началото си през август 1959 г., когато в района на нос Калиакра в Черно море се извършва експедиция, с цел да открие следи от битката между Руската и Османската империя през 1791 г., каквито по-късно не се намират. Първите успехи на българската подводна археология идват няколко месеца по-късно, с откриването на интересни артефакти в района на Маслен нос. Особено бурно науката се развива през 1960-те и 1970-те години, с проучвания по цялото българско Черноморие. В хода на тези проучвания са открити потънали праисторически селища, части от антични селища, жилищни квартали, крепостни стени, кораби.
През 1978 г. е основан държавен културен институт – Център за подводна археология, със седалище в град Созопол. Той е най-старото учреждение от своя тип в Източна Европа и представлява първата подобна институция, работеща активно във водите на Черно море.
Тракийска археология

Тракийската археология е дял на археологията, която се занимава с културата и паметниците на траките, обитавали територията на днешна България. Обхваща основните периоди от възникването и развитието на тракийския етнос. Особено внимание се обръща на селищата, архитектура, пътна мрежа, търговски контакти, произведения на тракийската торевтика, въоръжение и военно дело, керамика и керамични комплекси и погребални обреди.
През 1983 г. се създава Секция за тракийска археология в Националения археологически институт с музей при Българската академия на науките.
Димитър Димитров (археолог)

Димитър Петров Димитров е български археолог, проучвател на тракийския град Севтополис и директор на Археологическия институт с музей към БАН, академик.
Роден е на 19 март 1908 г. в Стара Загора. Бащиния му род Караджови е от село Каракьой (днес Катафито, Гърция), а майка му е родом от Габрово. Завършва Класическа филология със стара история и археология в Софийския университет и специализира в Берлин и Фрайбург през 1936 – 1938 г. При завръщането си в България става асистент на Богдан Филов и преподава в Софийския университет. След оттеглянето на Филов от археологията в полза на политическа кариера, Димитър Димитров заема мястото му в Университета. През 1942 г. става доцент по археология.
След Деветосептемврийския преврат през 1944 г. става член на Комунистическата партия. През 1945 г. е избран за редовен професор по археология. Димитров служи като директор на Археологическия музей (1949 – 1951 г.) и Археологическия институт с музей (1963 – 1970 г.). Редактор е на списание „Археология“ (1959 – 1973 г.) и „Известия на археологическия институт“ (1966 – 1970 г.). Избран е за член-кореспондент на БАН през 1947 г. и за академик през 1966 г.
Ръководи разкопките на град Севтополис, столица на Севт III в ранния III в. пр. Хр. Градът е разкопан изцяло през 1948 – 1954 г. преди построяването на язовир Георги Димитров (днес язовир Копринка).
Римският лагер и по-късно ранновизантийски Нове (Novae) край Свищов е другият му мащабен теренен проект. Разкопките в Нове започват през 1960 г. в сътрудничество с полски археолози.
Интересна оценка за развитието на Димитров дава професор Иван Венедиков, който пише следното:
Димитър Димитров умира на 8 октомври 1975 г. в София.
Тракийски език

Тракийският език е бил индоевропейски език, говорен от древните траки. Вероятно е принадлежал към източния индоевропейски дял, т.нар. сатем езици.
Тъй като е мъртъв език и не е оставил никакви писмени източници, тракийският език е непроучен и сравнително непознат на науката. При все това множество думи могат да бъдат намерени в открити надписи по украшения, сгради или монети. Други думи биват възстановени по топоними.
Различна принадлежност е била приписвана на тракийския език. Счита се, че е бил близък с дакийския, който често е определян като северен тракийски диалект. Също се предполага близост с фригийския език, който според някои учени е езикът на тракийски племена, които са мигрирали в Анатолия. Подобни взаимовръзки са много трудни за доказване, тъй като всички споменати езици са мъртви и малък брой думи от тях са оцелели до днес.
Официалната теза на тракологията е, че траките са безписмен народ. Днес са оцелели едва няколко надписа на тракийски език, но с гръцки букви.
Тракийският език е бил говорен на територията на съвременните държави България, Румъния, Северна Македония, Северна Гърция и Северозападна Турция.
Днес са известни малко на брой тракийски думи, които са предадени от гръцки или латински автори и изрично отбелязани като тракийски. Не всички са изтълкувани.
Марон

Марон (на гръцки: Μάρωνας, Maron) е легендарен цар на тракийското племе кикони, обитаващо територия между реките Места и Марица, описан от Омир . Посреща гостоприемно Одисей и другарите му в двореца си в града Исмар, дарява ги със скъпоценни съдове и 12 амфори с несмесено вино. С това вино Одисей упоява циклопа Полифем и успява да спаси другарите си от смърт в следващия епизод от приключенията им.
Марон е наречен „жрец на Аполон“, но дарът му „божествено вино“ насочва към връзка и с култ към Дионис. Според Диодор, Дионис поръчва именно на Марон да пази посаденото от него в тази страна и го прави основател на града Марония.
Марон е типичен митичен пример за тракийски цар-жрец. Описанието на Омир показва, че царският дворец при траките в края на II хил. пр. Хр. е изпълнявал и функциите на светилище.
Марон е исторически засвидетелствано лично име, което се среща на таблички с Линеар Б от двореца в Кносос на остров Крит и от двореца при Пилос, Пелопонес. (Извор: Порожанов, Калин. Тракийската цивилизация в началата на двата контитента и по крайбрежията на три морета, 2017, с. 56 Той всъщност се позовава на Soesbergen, P. van. Thracian Personal, Ethnic and Topographic Names in Linear A and B. – Kadmos, 18, 1979, 26 – 39.)
Мелта

Мелта е тракийското име на селище, което се разпростира в района на днешния квартал „Вароша“ в град Ловеч. Съществува в периода 3 – 1 век пр.н.е. по времето на тракийското племе мелди.
Първите археологически доказателства за наличието на тракийска цивилизация в района на град Ловеч са от разкопки на хълма „Хисаря“. Проведени са от Михаил Хаджинеделчев. през 1925 г. Разчистени са жилища изградени по тракийска строителна технология от камък и глина. През 1962 г. в днешния център на града е разкрито тракийско погребение на мъж, кон и куче от бронзовата епоха.
Името Мелта се среща в римската пътна карта Табула Пеутингериана от ІV в. Картата е създадена по прототип от ІІ-ІІІ в. Името се потвърждава в Равенското земеописание от края на VІІ и началото на VІІІ в., както и в западноевропейски историко-географски карти след средата на ХVІІ в. В римската пътна карта Мелта е спомената като важен кръстопът. Отбелязана е по средата на пътя Ескус-Филипопол. Разположена е на 10 мили южно от станция Дорионес и на 13 мили северно от Состра.
След завладяването на траките от римляните през I век сл. Хр. района е включен в римската провинция Мизия. Създадена е пътна станция Президиум, която по-късно прераства в град Президиум. .
Морският нос Мелта на остров Ливингстън в Антарктика е наименуван в чест на античния тракийски град.
Разсоха

Разсоха е село в Северна България. То се намира в община Златарица, област Велико Търново. През него минава река Бебровска.
Надморската височина на с. Разсоха е между 200 и 299 м.
Има и подземна река с голям дебит.
Има легенди, че под земята на селото има термална минерална вода с температура около 37 °C, а също така и няколко златни съкровища и архивни картина на дълбочина 2,5–3 метра.