Цвете

Цветя е общо понятие, което обхваща всички храстовидни или тревисти растения, които се размножават посредством цветове. Цветовете имат естетическа функция в ежедневието на хората. С думата също така се обозначава цвета на такова растение, откъснат заедно с част от стъблото.
Цветът е размножителен орган при покритосеменните растения. Поради това те се наричат още цветни растения.
Цветовете могат да бъдат еднополови и двуполови. Еднополовите цветове могат да бъдат разположени еднодомно или двудомно. Еднодомно разположение означава, че върху едно растение се разполагат цветове и от двата пола (пример: обикновена леска). Двудомно разположение означава, че върху едно растение се разполагат цветове само от единия пол, така, че растението може да бъде или мъжко, или женско (пример: върби, тополи, черници, коприва).
Двуполовите цветове имат органи и на двата пола. Поради това те се наричат понякога хермафродитни цветове.
С красотата на съцветията и разнообразието от багри, форми и благоухания, цветята привличат хората от дълбока древност и непреходно присъстват в бита, обичаите и вярванията им. Отглеждането и използването на цветя е отговор на стремежа на човека да пресъздава красотата на природата и да я задържа по-близо край себе си.
Едно от седемте чудеса на античния свят били Висящите градини на Семирамида. Според Библията райската градина било първото място, където живели хората преди да извършат първородния грях. В пантеоните на много митологии присъстват божества на цветята, растенията (и пролетта). В древногръцката митология това е Хлорида (Хлорис), чийто еквивалент в римската митология е Флора. Името ѝ е синоним на царството на растенията („флора и фауна“). Ацтеките почитат Шочипилли (Xochipilli), чието име на нахуатл значи „Принц на цветята“ или „Дете на цветята“, и неговата сестра-близначка Шочикетцал (Xochiquetzal, „красива като цвете“).
Цветя са отглеждали хората на Древен Египет и Китай, Древна Индия, Япония, Гърция и Персия. В Китай 3000 години преди новата ера са отглеждани масово рози и хризантеми, като са били използвани не само за украса, но и в кулинарията. В Древна Индия парковете и частните градини били място за отмора и оздравително възстановяване, споменават се в „Махабхарата“, „Кама Сутра“, „Гаруда Пурана“, в поеми на Калидаса. В Древна Япония са възникнали две свързани с цветята изкуства – на отглеждането на миниатюрни дръвчета бонзай, и икебана – изкуството на изящното аранжиране на цветя. Известни са и древногръцките покривни градини от саксийни цветя, свързани с култа към бог Адонис.
В европейските кралски дворове през Средновековието и особено по време и след на Великите географски открития се внасяли и отглеждали множество екзотични цветя и растения. Началото на 17 век бележи възхода на градинарското изкуство и цветарство, появяват се оранжериите. Производството на цветя се превръща в икономически отрасъл по време на капитализма, когато те навлизат по-широко в бита и се увеличава търсенето им. Този отрасъл заема важно място в икономиките на страни като Белгия, Франция и Нидерландия, където днес в Алсмер се намира най-голямата борса за цветя в света. Обособяват се отделни производства на семена, луковици, разсад, както и материали, съдове и инструменти. Цветарството днес е разпространено хоби и се издава множество специализирана литература за отглеждане на цветя в домашни условия.
Цветята винаги са съпътствали празниците, церемониите и обичаите на хората от всички краища по света. Неизменно се подаряват цветя на празници като Деня на жената, Цветница, рождени и имени дни, на сватби, при раждания и кръщения. Цветята са елемент и от траурните ритуали, при чествания на годишнини от събития, военни церемонии, артистични бенефиси. Има и празници и карнавали, посветени изключително на цветята, като Карнавала на цветята в Ница, датиращ от 1876 г., когато била организирана „битка“ с цветя, заменена след това от практиката да се разменят букети.
В България се отбелязва празника Еньовден, когато се берат цветя и билки и се вият венци.
За много хора цветята и подаряването на цветя са натоварени с богата и често нееднозначна символика. Различни значения са отредени не само отделните цветя, но и различните по цвят представители (например роза, мак, люляк, карамфил и други).
Цветята намират основно приложение за украса на интериора и откритите площи. За стайно отглеждане, за балкона и за градината са подходящи различни цветя, като определящите фактори са:
Цветята намират известно приложение в кулинарията – както за декорация на блюда и коктейли, така и за пряка консумация. Същинските цветове могат да се използват пресни, захаросани или сушени, но по-често се ползват други части като семена, листа, корени, луковици. Ядливите цветя могат да се използват за чай, сиропи, желета, сосове, оцети, салати, както и за украса на торти, плодови салати и други десерти.
Сред най-широко използваните в кулинарната практика цветя са:
Когато се готви с цветя трябва да се вземат предвид няколко неща:
Редки цветя могат да бъдат растения, които цъфтят само при определени условия или рядко се срещат в дивата природа. Най-красивите редки цветя в света включват цветето на Франклин, пламенната лилия, цветето Кадупул и шоколадовия космос. Някои редки цветя са близо до изчезване:
Докато другите храсти на хибискус не са рядкост, Хавайският хибискус (Hibiscus arnottianus) се среща само на Хавайските острови Оаху и Молокаи, и то само във влажните планински горски райони. От всички видове хибискус на Хаваите подвидът безупречен хавайски хибискус (Hibiscus arnottianus immaculatus) е най-рядък.
Има няколко вида хавайски хибискус, наричани още коки’о (Hibiscus kokio). Тези растения дават големи красиви цветя, някои от които издават приятен аромат. Големите тропически цветя могат да бъдат розови, червени, жълти, оранжеви или лилави. От всички видове подвидът чист хавайски хибискус е най-рядко цъфтящият храст. Тези местни растения се срещат само на няколко места на остров Молокаи. Редките цветя са толкова трудни за откриване, че подвидът е в списъка на застрашените редки растения. Червеното коки’о (Kokiʻo ʻula) е храст или малко дърво (3–7 m) с червени до оранжеви (или рядко жълти) цветя. Този ендемичен вид не е официално включен в списъка, но се счита за рядък в природата. Признати са два подвида: H. kokio ssp. kokio се среща в сухи до влажни гори на Кауай, Оаху, Мауи и вероятно Хавай на надморска височина от 70–800 m; и H. k. ssp. saintjohnianus от северозападен Кауай на височини 150–890 m.
Снежнобяло кокио („kokiʻo keʻokeʻo“ или „kokiʻo kea“ – Hibiscus waimeae) е хавайско ендемично дърво със сива кора, високо 6–10 m, с бели цветя, които избледняват до розови следобед. Признати са два подвида: H. waimeae ssp. hannerae (рядък и включен в списъка като застрашен), открит в северозападните долини на Кауай, и H. w. ssp. waimeae, срещащи се в каньона Waimea и някои западни до южни долини на Кауай. Този вид много прилича на H. arnottianus по редица характеристики.
Хау, най-подобен на мaʻo („Maʻo hau hele“ – Hibiscus brackenridgei) е висок храст (до 10 m) с яркожълти цветове, тясно свързан с широко разпространения H. divaricatus. Признати са два подвида: H. b. ssp. brackenridgei, разтегнат храст до изправено дърво, срещащо се в сухи гори и ниски храсти на надморска височина 120–790 m на Молокай, Ланай, Мауи и остров Хавай; и H. b. ssp. mokuleianus, дърво от сухи местообитания на Кауай и планината Уаяна на Оаху. Този вид е посочен като застрашен вид от Службата за охрана на рибни ресурси и диви животни на САЩ (USFWS). Жълтото цвете на този вид стана официално държавно цвете на Хавай на 6 юни 1988 г. и въпреки че е застрашено в естествените си местообитания, се превръща в умерено популярно декоративно растение в хавайските дворове.
Цветята и флоралните мотиви са едни от най-често изобразяваните неща в изящните и приложните изкуства. Появяват се във винетките и миниатюрите, участват в художественото оформление на ръкописните и печатни книги, в живописта (особено в жанра натюрморт), в дърворезбата и малката пластика, в стенописите и витражите.
Ислямът, например, забранява изобразяването на хора и животни в джамиите и на страниците на Корана, като така основни и отличителни за ислямското изкуство образи са станали цветята, арабеските и сложните геометрични плетеници.
Възприемането на цветята като символ на красотата и съвършенството намира отражение и в езика. В този смисъл, в българския език думите „цвете“, „цвят“, използвани само в единствено число, имат и преносни значения: например „не е цвете (за мирисане)“ или „цветът на нацията“.
В миналото девиците били сравнявани с цветя. Това обяснява и етимологията на думата за акта на лишаване от девственост, дефлорация: от латинското „de“, „без“ и „floris“, „цвете“.