davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Liverpool (department store)

Liverpool is a Mexican department stores chain founded by Jean Baptiste Ebrard in 1847. It is owned by the holding company El Puerto de Liverpool.
El Puerto de Liverpool is listed on the Mexican Stock Exchange (BMV) under the ticker symbol LIVEPOL. The company also holds a 50% stake in Unicomer, a company that has retail chains in 26 Latin American countries. The Group's headquarters are in Santa Fe, a suburb and a main business center in Mexico City.
El Puerto de Liverpool group also owned another department store chain Fábricas de Francia, and in 2018-19 eliminated the brand, converting 14 stores to the Suburbia format, 23 to Liverpool, and permanently closing 4.
Liverpool, first called The Cloth Case, was founded in 1847 by Jean-Baptiste Ebrard, a Frenchman who first started selling clothes in cases in Downtown Mexico City. In 1872, he started importing merchandise from Europe . Much of the merchandise was shipped via Liverpool, England, prompting Ebrard to adopt the name Liverpool for his store, in 1862 he opened its second store and since then it has continued growing .
for history of the group
All photos were taken at Liverpool Polanco:
Fashion Fest of Liverpool is an annual festival that covers new fashion trends for the new seasons, it has reunited some of the most important supermodels like: Valeria Mazza, Esther Cañadas, Eva Herzigova, Cindy Crawford, Heidi Klum, Gisele Bündchen, Adriana Lima, Claudia Schiffer, Julianne Moore, Alessandra Ambrosio, Doutzen Kroes, Bar Refaeli, Olivia Wilde, Milla Jovovich, and most recently Irina Shayk
Source: Tiendas ("Stores"), Liverpool website and p. 43, 2022 Annual Report
In 2011, Liverpool opened a high-profile store at Paseo Interlomas, in the Interlomas, a major upscale suburban residential and business center in Greater Mexico City. The structure was designed by Rojkind Arquitectos. This three-story structure, dubbed the OVNI (UFO) for its distinctive metallic oval look, is clad in a double-layered stainless steel surface fabricated by Zahner. The 30,000m2 department store includes a rooftop recreational park. Several design firms were involved in various aspects of the project. The interiors were done by American architecture and design firm FRCH Design Worldwide, the rooftop garden by Thomas Balsley and the gourmet space by JHP Design.
List of Candy Candy episodes

Candy Candy is a 1976 to 1979 Japanese anime television series based on Kyoko Mizuki manga series of the same name. The animated series was produced by Toei Animation. The series was first broadcast in Japan by TV Asahi from 1 October 1976 to 2 February 1979. Two pieces of theme music sung by Mitsuko Horie are used through the entire series. The opening theme is "Candy Candy" (キャンディ キャンディ, Kyandi Kyandi) and the closing ending theme is "I Love Tomorrow" (あしたがすき, Ashita ga Suki).
In 1980, ZIV International acquired the U.S. rights to the series. The first two episodes were dubbed into English, with a new theme song and score created by in-house composer Mark Mercury. This was ultimately condensed into a straight-to-video production, released on tape in 1981 by Media Home Entertainment and then by Family Home Entertainment. It is unknown if any more episodes were dubbed for the American market. None of these have been subsequently reissued.
Ferrara Candy Company

The Ferrara Candy Company is an American candy manufacturer, based in Chicago, Illinois, and owned by the Ferrero Group.
The company was formed from a 2012 merger of the Illinois-based Ferrara Pan Candy Company and Minnesota-based Farley's & Sathers Candy Company. Ferrara's product line includes the brands of Ferrara-branded pan candy (such as Lemonheads, Atomic Fireballs, Red Hots, and Original Boston Baked Beans) and those of Farley's & Sathers (such as Brach's, Chuckles, Jujyfruits, and Now and Later). In November 2017, The Ferrero Group announced that they were going to acquire the company, which was finalized in December 2017.
In 2018, Ferrara's parent company Ferrero SpA purchased Nestlé's U.S. candy line for $2.8 billion and handed responsibility for most products to Ferrara. Former Nestlé products now distributed in the U.S. by Ferrara include Butterfinger, Crunch, Baby Ruth, Raisinets, Nips, Laffy Taffy, and hard candy (such as Spree and Everlasting Gobstopper) formerly produced by Nestlé under the Willy Wonka brand. Two exceptions are Nestlé's Kit Kat and Rolo lines, which are licensed to the Hershey Company.
Ferrara announced it was moving its world headquarters to Chicago in 2019.
The Ferrara family had been bakers in Italy. Salvatore Ferrara emigrated from Nola to New York in 1900. In 1908, he opened a bakery at 772 W. Taylor, in the heart of Chicago's "Little Italy" neighborhood. He sold candy-coated almonds known as "confetti" (or Jordan almonds), a popular treat at Italian weddings.
When candy sales became greater than pastries, Ferrara partnered with two brothers-in-law, Salvatore Buffardi and Anello Pagano. They built a two-story brick building at 2200 W. Taylor and began producing a variety of panned candies. The second floor of the building was devoted to the revolving kettles that produced the pan candy, with all of the machines being driven by a giant wheel. The candy was dropped to the shipping department below through a hole in the floor.
The private equity firm Catterton Partners, owner of Farley's & Sathers Candy Company, arranged the 2012 deal whereby that well-established confectioner would merge with the Ferrara Pan Candy Company. Although Ferrara Pan Candy was only about half the size of Farley's & Sathers, the new company was christened the Ferrara Candy Company and placed under the leadership of Ferrara Pan Chief Executive Salvatore Ferrara II.
Ferrara Candy is headquartered in Chicago, Illinois. It operates seven manufacturing plants in the U.S. and Mexico, as well as distribution centers around the United States.
The company sells 92% of all mellowcremes in the U.S.; it is the largest producer of candy canes, the largest seller of conversation hearts and produces a large portion of the jelly beans that are consumed in the United States. The company has 21 starch moguls, of 40 in the U.S. as a whole. The company has between 700 and 800 pans operating at any given time. It states that it produces 1 million pounds of gummy candy per week in four manufacturing plants, two in the U.S. and two in Mexico. The company employs approximately 6,000 people.
Carlos V (chocolate bar)

Carlos V is a brand of Mexican chocolate bar, produced since the 1970s in Mexico and launched in 2005 in the United States by Nestlé.
The bar is named in honor of Carlos V, Holy Roman Emperor (known in English as Charles V and sometimes called Carlos I in Spanish because that was his title as ruler of Spain.) He introduced chocolate to the courts of Europe.
The candy is known for its marketing slogan "El Rey de los Chocolates", Spanish for "The King of Chocolates". Nestlé refers to the candy in English as "The 'king' of bars in Mexico".
The brand is popular in Mexico. It was owned by the Mexican chocolate company La Azteca (The Aztec) from the 1970s until the 1990s, when the company was bought by Nestlé. La Azteca was formerly a subsidiary of Quaker Oats Company.
The confectionery bar is mainly milk chocolate and contains powdered milk.
The product is available in a 6-pack, a 32-count convenience pack and a 96-count box. It is available mainly in Mexico, but also worldwide in certain stores.
Product naming

In marketing, product naming is the discipline of deciding what a product will be called, and is very similar in concept and approach to the process of deciding on a name for a company or organization. Product naming is considered a critical part of the branding process, which includes all of the marketing activities that affect the brand image, such as positioning and the design of logo, packaging and the product itself. The process involved in product naming can take months or years to complete. Some key steps include specifying the objectives of the branding, developing the product name itself, evaluating names through target market testing and focus groups, choosing a final product name, and finally identifying it as a trademark for protection.
Алалтун бэхи

Ил Алтун бэхи (Ил Алти) нь Чингис хааны нэгэн нэр нь тодорхойгүй татвар эмээс төржээ. Түүнийг Бөртэ үжингээс төрсөн Алталун гүнжтэй андуурах тохиолдол их байдаг. Түүнчлэн Ил Алтины нэрийг Лувсанданзаны Алтан Товчид Илалтун гэж холбож бичсэнийг Алталуны нэртэй дөхөм болгож Алалтун гэж крилл үсэгт ташаа буулгаснаар Алалтун бэхи гэх нэр ном зохиолд түгээмэл бичигдэх болжээ. Чухамдаа Чингис хаанд Алалтун гэдэг нэртэй охин байгаагүй. Харин Алталун (Бөртэ хатны бага охин) болон Ил Алтун буюу Ил Алти (Татвар эмээс төрсөн) гэх охид байсан бөлгөө.
Ил Алтигийн нэрний "Ил" нь Ил Хаан Хүлэгү болон Ил Кутлук (Аригбөхийн охин) нарын нэрэнд орсон Ил мөн юм. Ил гэдэг нь орчин цагийн Түрэг хэлнээ "орон нутаг, бүс нутаг" гэх утгыг илтгэнэ. Зарим түүхчид "Ил" гэдэг үгийг "Дэд, Бага" гэх утга илтгэнэ гэжээ. Учир нь Ил Хаад нь Монголын Эзэнт Улсын гол хаадаас доогуур зэрэгтэй, тэдэнд захирагддаг байсан юм. Иймээс Ил Алти буюу Ил Алтун гэдэг нь Бөртэ хатны охидоос доогуур зэрэгтэй хоёрдугаар эрэмбийн гүнж болохыг заан илтгэж байгаа бололтой.
Түүнийг Чингис хаан Уйгурын Барчук Иди-Кут (Гэгээн Дээдэс, Уйгурын хаадын цол) тегинд Монголын эзэнт улсад тууштай үнэнч зүтгэж, дагаар орно гэсэн андгайгаасаа буцаагүйн тул соёрхжээ. Гэвч Иди-Кут ханы анхны авааль эхнэр нь амьд мэнд байсан тул Ил Алти, Иди-Кут нарын ураг холбохыг хойш тавьжээ. Ил Алти бас насны хувьд бага байсан болов уу. Хожим нь тэр авааль эхнэр нь бие барсан ч Чингис Хаан насан эцэслэсэн тул тэдний гэрлэлт дахин 2 жилээр хойшлогдов. Энэ үед Өгөдэй хаан сууринд суусан байжээ. Өгөдэй хаан эцгийн андгайг санаж Барчукт Ил Алтийг өгөхөөр тогтсон боловч Ил Алти Барчук Иди-Кутыг Өгөөдэй хааны ордод ирэхээс өмнө нас баржээ. Иймээс Ил Алтийн оронд Өгөдэй хаан Алажи Бэхи нэрт охиныг Барчукт өгсөн авч Алажи Бэхийг Беш Балигт хүрэхээс өмнө Барчук нас барав. Оронд нь хөвгүүн Кесмес нь Өгөөдэй хааны орд руу биечлэн очиж Алажи бэхитэй гэрлэхийг гуйж, хаан түүнд Алажи бэхийг соёрхсон боловч ураг холбохоос өмнө Кесмэс бас насан эцэслэв. Ингээд Алажи Бэхи нэгэнт Уйгудын Беш Баликт байсан тул Дөргэнэ хатан төр барин суух үедээ Кесмесийн дүү Салинди Иди-Кутад хатан болгож өгсөн байна.
Иди-кутын гэр бүл Өгөдэй хааны удмынхантай ураг төрлийн дотно харилцаатай байсан тул Мөнх хааныг сууринд суухад шийтгэгдэж Гүюг хааны хатан Огул Гаймиш нарын хүмүүсийн хамт цаазлагдсан байна.
Ил Алти нь АНУ-н зохиолч, түүхч Жак Уэтерфордын Монгол Хатдын Нууц Товчоо номны гол дүрүүдийн нэг юм. Ил Алтийг номон дээр Уйгурын эмэгтэй-хаан бөгөөд баатарлаг ухаантай бүсгүй байсан гэж дүрсэлжээ.
Жак Уэтерфорд өөрийн номондоо Ил Алти болон Алталуны түүхийг холбож нэгэн дүр болгон бичжээ. Зохиолч хэдийгээр түүхэн эх сурвалжуудад тулгуурлан номоо бичсэн авч эх сурвалжийн мэдээллээс зөрчилтэй өгүүлэл бичсэн байна. Түүний ашигласан Перс хэл дээрхи хоёр гол эх сурвалжид Алталун болон Ил Алтийг хоёр өөр хүн болохыг тодорхой дурьдсан байдаг төдийгүй Ил Алтийг Бурчак Иди-Куттай ураг холбохын өмнө нас барсан тухай бас тэмдэглэсэн бөлгөө.
Алтан улс

Алтан улс (зүрчин. Анчүнь гүрүн, Хятад: 金朝 , Жинь чао, пиньинь. Jīn cháo, хоёул "алтан улс" хэмээх утгатай, орос. Цзинь, англи. Jin dynasty), тодорхойгоор Зүрчидийн Алтан улс хэмээх нь 1125-1234 онуудад өдгөөгийн зүүн умард Хятадад оршин тогтнож байсан Зүрчин угсааны Ванянь овогт Агудагийн үндэслэн байгуулсан улс юм. Их Монгол Улс байгуулагдах үед Алтан улс нь зүүн талаараа Шар тэнгис, Амнокан мөрнөөр Гуулин улстай, баруун талаараа Тангуд, хойд талаараа Их хянганы нуруу, говь цөлөөр Их Монгол Улстай тус тус хиллэж байв.
17-р зуунд Чин улсыг байгуулсан Манж нарын өвөг дээдэс нь энэ Зүрчид болно.
12-р зуунд умард Хятад болон Монголын нутагт ноёрхож байсан Хидан Улсын мэдэлд зарим Зүрчид овгийнхон байснаас гадна Хар мөрний умардад суугчид нь тусгаар байжээ. 1099 оноос тэдний дотроос нүүдэлчин аймгуудаа нэгтгэн цэрэг зэвсэг хуралдуулсан Агуда хэмээх баатар тодорч, Хидан Улстай удаа дараа байлдан дийлээд 1114 онд өөрийн биеийг хаанд өргөмжилж, улсын нэрийг Алтан хэмээжээ. Түүнээс хойш Хидан Улстай удаа дараалан байлдаж, эцэстээ Хойд Сүн улстай эвсэн Хидан Улсыг дайлсаар 1125 онд Сүн улсын цэргээс урьтан Хидан Улсыг мөхөөж баруун зүг дутаалгаснаар Манжуур газар орныг нэгтгэжээ. 1123 онд Агуда нас барсны дараа түүний хүү Үчимэ ор сууж, Сүн улстай эвдрээд удаа дараа байлджээ. 1127 онд Кайфенг эзлэн авч газар нутгаа өргөтгөн Умард Хятадыг захиран суув. Хятадын Өмнөд Сүн улс, Монгол улс хоёрыг холбоо тогтоохоос болгоомжилж Сүн улсад илгээсэн монголын элчийг өөрийн нутгаар нэвтрүүлэхийг зөвшөөрдөггүй байсан тухай сурвалжид тэмдэглэжээ. 1127 онд нийслэл Бяньжин хотыг эвдэж, эцэг хүү хоёр хааныг хэдэн мянган ард иргэд, эд эрдэнэс, улсын тамга зэргийг хамт олзлон одсоноор Умард Сүн улсын үеийг дуусгажээ. Харин Сүн улс умард нутгаа алдаж, өмнөх хааны 9-р хүү Өмнөд Сүн улсын хаан болжээ. 1135 онд Алтан улсын хаан Си Цзуныг хаан өргөмжлөх ёслолд Хабул хаан уригдан оролцсон ба түүнийг буцахад нь замаас нь баривчлахыг оролдсон мэдээ бий. Энэ үйл явдлаас үүдэн хоёр орны харилцаа хурцдаж хэд хэдэн удаа дайтжээ. Түүнээс хойш арав илүү жил байлдаж, 1141 оны хэлэлцээрээр Хуай мөрний өмнөдийг Сүн, умардыг Алтан улсынх гэж тохиролцжээ. 1142 онд Амбагай хааныг залгамжилсан Хотула хаан түүний өшөөг авахаар Алтан улсыг довтолсон ч тодорхой үр дүнд хүрч чадсангүй.
1206 онд Чингис хаан улсаа байгуулсны дараа 1211 онд эцэг өвгөдийн гэрээсийг биелүүлэхээр цэргийн хүчээр довтлон орсон нь Алтан улстай хийсэн 23 жилийн дайны эхлэл болов.
Хоёр замаар их цэрэг хөдөлгөн нэгийг нь Чингис хаан, нөгөөг нь Мухулай, Зэв нар удирджээ. Алтан улсын зарим мужийг эзлэн авахад найрамдахыг хүсч, их хэмжээний эд агуурсаар өргөл өгчээ. Гэвч Алтан улс амласан ам, хэлсэн үгэндээ хүрээгүй тул 1213, 1214 онд Чингис хаан Алтан улсад дахин их цэрэг оруулж, 1215 онд нийслэл Жүндү (Бээжин) хот болон зарим чухал газруудыг эзлэв. 1217 оны 8-р сард үлдсэн газар нутгийг эзлэх үүргийг Мухулайд даалгаж, нутагтаа буцаж ирэв. 1229 онд монголчууд дахин Алтан улс руу довтолсон бөгөөд 1234 онд Өгөдэй хаан, Чингис хааны гэрээсийг биелүүлж, Алтан улсыг бүрмөсөн эзлэн авснаар Алтан улс мөхжээ. Алтан улсын суулчинй эзэн хаан Ваньянь Чэнлинь тулаанд нас баржээ.
Байду

Байду бол Ил Хаант Улсын хаан бөгөөд Хүлэгү ханы ач хүү юм. Тэрээр Гайхат ханы үхлийн дараагаар 1295 онд Ил ханы сууринд суусан байна. Байду бол Өгөдэй, дараа нь Гүюг, Мөнх хаан нарт алба хааж байсан Перс дэх монгол цэргийн жанжин юм. Тэрээр Хорасаныг залгамжлан Анатоли дахь Монголын газар нутгийг өргөжүүлсэн байна.
Энэ үед Аргун ханы хүү Газан Хорасан мужид өөрийгөө Ил ханы сууринд суулгах ёслол хийв. Тэрээр Байду ханы эсрэг дайнд мордсон байна. Байду хан мөн Газаны эсрэг цэрэг дайчлан морджээ. Байду хан Газантай дайтахаар явах замдаа цэргүүдээсээ өөрийнх нь төлөө баатар зоригтой тулалдахыг олонтоо гуйж байсан хэмээн Марко Поло тэмдэглэсэн байдаг. Гэвч Байду хан Газантай тулалдах үед түүний ихэнх цэргүүд Газаны талд урваж оржээ. Байду хан энэ тулалдаанд алагджээ.
Монголын Байгалийн Түүхийн Музей

Монголын Байгалийн Түүхийн Музей нь Улаанбаатар хотын төвд байрлах музей юм. 1924 онд "Үндэсний Музей" хэмээх нэртэйгээр анх байгуулагдаж, 1930 онд одоогийн байршилдаа нүүж ирсэн тус музей 1940-41 онд "Орон нутаг судлах музей", 1956-91 онд "Улсын төв музей" хэмээх нэртэй байсан. 1953 онд баригдсан тус музейн барилгын ашиглалтын хугацаа 2013 онд дуусаж, ашиглахад аюултай болсон тул тодорхойгүй хугацаагаар үйл ажиллагааагаа зогсоогоод байгаа бөгөөд барилгын буурин дээр музейн шинэ барилга барихаар төлөвлөж байна. Монгол орны газарзүй, геологи ашигт малтмал, ургамал-амьтны аймаг, палеонтологийн олдвор, хүн судлалтай холбоотой 6000 орчим үзмэртэй.
Монгол Алтайн нурууны хадны зургийн цогцолбор

Монгол Алтайн нурууны хадны зургийн цогцолбор нь Баян-Өлгий аймгийн Цэнгэл сумын нутаг дахь Арал толгой, Шивээт хайрхан, Улаанхус сумын Цагаан салаа, Бага Ойгорын хадны зургаас тогтох, ЮНЕСКО-д бүртгэлтэй Дэлхийн өв. Монгол Алтайн нурууны хадны зургийн цогцолбор нь Монголын төдийгүй дэлхийд томоохонд тооцогдох сүг зургийн галлерей бөгөөд хүний хөгжлийн түүхийн олон үеийг нэг дор харуулж байдгаараа онцлогтой. Энэ нь манай ард түмний эртний түүхийн нэгэн чухал сурвалж, тэр үеийн хүмүүсийн аж ахуй, нийгэм, оюун санааны хөгжлийн олон талыг тусгасан археологийн дурсгал билээ.
2011 оны 6 сарын 28-ны өдөр, Парис хотноо Дэлхийн Өвийн Хорооны ээлжит чуулганы хуралдаанаар Монгол Улсаас нэр дэвшүүлсэн “Монгол Алтайн нурууны хадны зургийн цогцолбор”-ыг ЮНЕСКО-гийн Дэлхийн өвийн жагсаалтад бүртгэх шийдвэрийг гаргасан.
Хуралдааны бэлтгэл шатанд Дэлхийн Өвийн Хорооны Зөвлөх байгууллага Хөшөө дурсгал ба дурсгалт газрыг хамгаалах олон улсын зөвлөлөөс Монгол Улсаас нэр дэвшүүлж буй дурсгалт газрыг дэлхий өвд тавигдах гурван шалгуурын хоёрыг хангахгүй гэх үндэслэлээр хойшлуулсан зөвлөмжийг гаргасан юм. Монгол Улсын зүгээс дээрхи зөвлөмжийг хүлээн зөвшөөрөхгүй байгаагаа мэдэгдэж дахин хэлэлцэхийг хүссэн билээ.
Монгол Улсыг төлөөлж ЮНЕСКО-гийн Монголын Үндэсний Комиссын Ерөнхий нарийн бичгийн дарга Д.Далайжаргал, Монгол Улсаас ЮНЕСКО-гийн дэргэд суугаа Байнгын Төлөөлөгчийн Газрын атташе Б.Хулан нар оролцов. Дэлхийн өвийн хорооны гишүүн Бразил, Австрали Улсыг дэмжлэгтэйгээр манай төлөөлөгчдийн идэвхтэй оролцооны үр дүнд өвийг дахин хэлэлцэж улмаар Дэлхийн өвийн жагсаалтад бүртгүүлэх шийдвэрийг гаргажээ.
Бууч

Бууч бол Ханхөхий д нутаглаж байгаа Элжигэн халхуудын дийлэнх халх овог юм.Буучийн дээд өвөг нь Өгөдэй хааны үед амьдарч байсан Солоом бааатар бөлгөө.
House of Ögedei

The House of Ögedei, sometimes called the Ögedeids, was an influential Mongol family and a branch of the Borjigin clan from the 12th to 14th centuries. They were descended from Ögedei (c. 1186–1241), a son of Genghis Khan who succeeded his father to become the second khagan of the Mongol Empire. Ögedei continued the expansion of the Mongol Empire.
When, after the Toluid Möngke Khan's death, the Mongol Empire disintegrated into civil war, the members of the House of Ögedei were influential players in the politics of the region. Among the lines of Genghis Khan's sons — Ögedei, Jochi, Chagatai, and Tolui, the House of Ögedei tended to ally with the Chagataids (descendants of Chagatai) against the House of Jochi, while seeking control for themselves within the Chagatai Khanate at first. The Ögedeids also allied with the Golden Horde against the Yuan founding emperor Kublai (son of Tolui), who was allied with his brother Hulagu, leader of the Ilkhanate in Persia. The Ögedeids attempted to unite the Mongol Empire under their own rule, and Ögedeid princes continued to march against the Yuan dynasty well into the 14th century, such as during the Kaidu–Kublai war.
A peace occurred shortly in 1304, but the war soon resumed. In 1310, Kaidu's successor Chapar Khan surrendered to the Yuan emperor Khayishan, and the territory controlled by the House of Ögedei was divided up by the Chagataids and the Yuan dynasty, after he and his relatives failed to win the Chagatai Khanate. After that, members from this family often appeared as influential contenders or puppet rulers under powerful amirs and noyans in the Northern Yuan dynasty (rump state of the Yuan dynasty) and Transoxiana in the 14th and 15th centuries. Nogai joined Uzbeks and Kazakhs.
Michel & Amazonka

Michel & Amazonka is a Mongolian luxury fashion house known for its elegant designs and quality craftsmanship, led by Mongolian businesswoman MJ Choigaalaa, the eldest sister in the family.
The company was founded in 2013 by Mongolian fashion designer Michel & Amazonka. Michel & Amazonka was established in 2015 in Ulaanbaatar Mongolia by designer sisters Michel Choigaalaa and Amazonka Choigaalaa. After a combined fashion show, the duo decided to officially register their company and brand and join efforts in creating fashionable women's clothes that are distinctively Mongolian. The brand specializes in designing and producing clothing inspired by traditional styles while incorporating European fashion elements, particularly in Haute Couture and Prêt-à-Porter categories. They mainly create elegant evening dresses, ceremonial attire, wedding gowns, and casual clothing, as well as custom-made pieces.
Michel & Amazonka operates with an internal design team and a product development department, where design, experimentation, and research come together. Their collections express the essence of Mongolian tradition and culture, blending contemporary elements with heritage craftsmanship.
They designed and supplied outfits for Mongolia's national teams for the 2020 Tokyo Olympics, 2022 Beijing Winter Olympics, and 2024 Paris Olympics. Their ceremonial deel (traditional Mongolian coat) was later donated to the Olympic Museum in Lausanne, Switzerland. In 2024, their Olympic designs gained worldwide recognition, receiving coverage from major international media outlets such as Vogue, The New York Times, BBC, and Elle. Their innovative blend of traditional Mongolian aesthetics with modern sportswear was praised for its unique cultural representation.
Michel & Amazonka's logo represents the initials "M" and "A" in a crown shape, symbolizing excellence in fashion. In 2019, they registered their trademark in the USA and the EU, securing rights in 28 countries.
The company operates a total of 3 locations as of April 2024
Genetic descent from Genghis Khan

With the advent of genealogical DNA testing, a larger and broader circle of people have begun to claim genetic descent from Genghis Khan owing to dubious and imprecise haplogroup identifications. However, while many of Genghis Khan's agnates' resting places are known (e.g. Shah Jahan in the Taj Mahal), none of their remains have been tested to prove or disprove these theories and debate continues (see below).
Scientists have speculated about the Y-chromosomal haplogroup (and therefore patrilineal ancestry) of Genghis Khan.
Zerjal et al. (2003) identified a Y-chromosomal lineage haplogroup C*(xC3c) present in about 8% of men in a region of Asia "stretching from northeast China to Uzbekistan", which would be around 16 million men at the time of publication, "if [Zerjal et al's] sample is representative." The authors propose that the lineage was likely carried by male-line descendants of Genghis Khan, because of its presence in certain ethnic groups rumored to be their descendants. One study published in the Russian Journal of Genetics found that 24% of Mongolians carry this haplogroup, and that it occurs in low frequencies in neighboring Turkic states (with the exception of Kazakhstan).
A white paper by the American Society of Human Genetics Ancestry and Ancestry Testing Task Force, Royal et al. (2010) observed the Zerjal et al. hypothesis:
In a 2017 review paper published in Human Genetics, authors Chiara Batini and Mark Jobling cast doubts on Zerjal's 2003 theory that Genghis Khan is linked to haplogroup C:
Over the years, following haplogroups have been proposed as candidates:
Kublai Khan's campaigns

Kublai Khan, founder of the Yuan dynasty, led several campaigns during the Mongol invasions and conquests. These included the Mongol invasions of Japan, First Mongol invasion of Burma, Mongol invasion of Java, second and third Mongol invasions of Vietnam, Mongol invasion of Champa and putting down the Sambyeolcho Rebellion.
The campaign for Kublai Khan to conquer southern China under the Southern Song dynasty were specified under the years between 1266 and 1276. This included the declaration of Kublai Khan as the new emperor of China in the year 1271 This was the start of the Yuan dynasty that was a rule incorporated with elements of both Han and Mongol influences. After successfully eliminating all resistance to the new Yuan dynasty, Kublai Khan wanted to expand his empire by attacking Japan and built around 300-600 vessels in preparation for the assault on Japan.
Kublai Khan's armada in 1274 made a tactical mistake by sailing into open seas that became targets for the Japanese cannons. Suffering heavy losses, the remaining fleet retreated and prepared for next assault again on 1281. Again on 1281, the Japanese samurais were more than prepared to hold off an invasion attempt by the Kublai Khan's fleet, and which they did so with great success. Even though the campaign failed in the end due to stiff Japanese resistance, Kublai Khan's campaigns saw the development of gunpowder as a form of weaponry.
Besides the Song dynasty and Japan, Kublai Khan also launched campaigns against Burma, Java and Vietnam. A series of military conflicts between the Yuan dynasty and the Pagan Empire took place between 1277 and 1287, collectively known as the First Mongol invasion of Burma. The invasion toppled the 250-year-old Pagan Empire and the Yuan dynasty annexed Upper Burma. However, Yuan invasions of both Java and Vietnam resulted in failure. Nevertheless, both the Trần dynasty (Đại Việt) and Champa decided to accept the nominal supremacy of the Yuan dynasty in order to avoid further conflicts.
Светица (могила)

Светица е тракийска надгробна могила, разположена близо до гр. Крън, община Казанлък, област Стара Загора.
Датира от V в. пр.н.е. и съдържа златна маска, въоръжение и разни съдове. Гробът вероятно принадлежи на тракийски владетел.
Могилата е част от некропол в северната част на Казанлъшката котловина, в т. нар. Долина на тракийските царе. Отстои на 1,8 километра северно-северозападно от Крън и на 3 км югоизточно ог гр. Шипка.
Под насипа е открит зидан гроб. В него, заедно с останките на покойника, са открити оставени (вероятно негови) принадлежности и гробни дарове. Те включват известната златна маска с лице на мъж (предполагаемо Терес I) и тегло 673 грама, златен пръстен с изображение на младеж, въоръжение (ризница, колчан стрели, 2 меча, няколко върха от копия), 2 транспортни амфори, 2 кани с червенофигурна украса, сребърна чаша, бронзова хидрия, метални дръжки от съдове, глинена чаша.
Гробът датира във втората половина на V в. пр.н.е. Сигурни данни за това дават откритите 2 червенофигурни съда, доставени от Атина. Находките се съхраняват в Националния археологически музей в София.
Могила Светица е разкопана през 2004 г. от екипа на Георги Китов. Името ѝ идва от близкия извор, който местните хора наричат Светица.
Даниела Калканджиева

Даниела Калканджиева е българска историчка.
Родена е през 1964 г. в София. Магистър по история и архивистика на Софийския университет „Св. Климент Охридски“ (1988), специализант в Оксфордския университет (2001) и доктор по история на Централноевропейския университет в Будапеща (2004). Гост-преподавател в Богословския и Журналистическия факултети на Софийския университет. Участва в предавания върху проблемите на съвременното християнство в БНТ, Би Би Си и Радио „Свободна Европа“.
Колие с кръст

Колието с кръст е всяко колие с християнски кръст или разпятие.
Кръстовете често се носят като индикация за привързаност към християнската вяра, и понякога се получават като подаръци за ритуали като кръщение и потвърждение (католическо потвърждение на кръщенето). Очаква се представителите на Нехалкедонските църкви и Православната църква да носят колието си кръст през цялото време. Някои християни вярват, че носенето на кръст предлага защита от злото, докато други, християнски и нехристиянски, носят колиета с кръст като моден аксесоар.
„В първите векове на християнската ера кръстът е бил таен символ, използван от преследваните привърженици на новата религия.“ Много християнски епископи от различни деноминации, като например Православната църква, носят колие с кръст като знак от тяхното свещенство.
Авилий Александрийски

Свети Авилий (на гръцки: Αβίλιος или Αμέλιος; на латински: Avilius, Abilius, Sabellius, Milius, Melyos, † 95) е епископ (патриарх) на Александрия от 83 до 95 г. (по други източници: 84 – 98) и Светия, честван на 22 февруари (по юлианския календар).
Той е третият епископ след Свети Апостол Марк и Аниан. Авилий служи по време на управлението на император Домициан. Коптската католическа църква го чества на първия ден на месец Тоут (септември/октомври).
През 96 г. го последва Кедрон († 106).
Серафим II Константинополски

Серафим II Константинополски (на гръцки: Σεραφεὶμ Β´) е православен духовник, вселенски патриарх в Цариград от 1757 до 1761 година.
Роден е в края на XVII век в епирския град Делвина. От 8 октомври 1746 година е пловдивски митрополит. На 22 юли 1757 година е избран за патриарх на Константинопол. През 1759 година налага във Вселенската патриаршия отбелязването на 30 ноември като ден на Свети Андрей. През 1760 година изпраща Козма Етолийски на проповедническа мисия из селата в Тракия.
През 1759 година кани Евгений Вулгарис да реформира Великата народна школа в Константинопол. Заедно с великия везир Коджа Мехмед Рагъп паша прави опити за запазване мирните отношения и даже сближаване на Руската империя с Вселенската патриаршия. Свален е от патриаршеския престол на 26 март 1761 година и заточен на Света гора. Установява се във ватопедския скит „Свети Андрей“.
По време на Руско-турската война от 1768 – 1774 година взима открито страната на Русия, като подкрепя Гръцкия проект. През 1776 година се установява в Мгарския манастир, където умира и е погребан.
Йоасаф II Константинополски

Йоасаф II Великолепният (на гръцки: Ιωάσαφ Β΄ ο Μεγαλοπρεπής) e Вселенски патриарх е в края на управлението на Сюлейман Великолепни.
Учи в Янина, а след това в Нафплио овладявайки няколко чужди езика – арабски, персийски и османотурски език. През 1535 година е ръкоположен за епископ на Одрин от патриарх Йеремия I.
След смъртта на патриарх Дионисий II Константинополски е избран за вселенски патриарх през юли или август 1556 г. Йоасаф е най-известен с мерките за насърчаване на просветата сред духовенството, реформирането на администрацията и активите на Православната църква, както и с подобряване на финансовото бреме, т.к. при управлението му дълговете на Патриаршията се стопяват наполовина. Той също започва голямо преустройство с разширение на Патриаршеския дворец. Благодарение на тези си постижения получава прозвището Великолепният (на гръцки: ὁ Μεγαλοπρεπής). През 1556 г. основава в Константинопол Патриаршеско училище, предшественик на Великата народна школа. На следващата година е възстановена по настояване на великия везир Мехмед паша Соколович старата Печка патриаршия от времето на цар Стефан Душан.
Йоасаф проявява интерес към протестантската Реформация и по-специално към лутеранството, като за целта през 1558 г. изпраща до Витенберг сръбския дякон Димитър Мусос или Солунски (Димитрие Любавич) за събиране на информация. През 1559 г. лутеранският богослов на Филип Меланхтон му пише писмо с гръцкия превод на Аугсбургската изповед, но това няма ефект върху православието. Някои учени обаче се съмняват че писмото на Меланхтон е пристигнало в Константинопол.
Йоасаф е високомерен към духовенството и заради независимото управление на финансите на Патриаршията си създава много противници сред гръцката общност. В 1557 година заявява на княз Иван IV в Москва, че ще потвърди царската титла на руския самодържец. В 1561 година изпраща Грамота за даване на царска титла на московския велик княз. За този си самоволен акт е свикан нарочен поместен синод който обсъжда въпроса и обвинява Йоасаф че е изпратил в Русия фалшив синодален и самоволен документ с цел лично облагодетелстване. В резултат от гръцката интрига е свален като патриарх от синода в състав от шестдесет епископи на 15 януари 1565 г. и е заточен в Света гора.
Малко след детронирането му е възстановен като митрополит на Одринската епархия, където остава до служи до смъртта си.
Дартмурски кръстове

50.566667, -4
Дартмурските кръстове (на английски: Dartmoor crosses) са група от около 150 каменни кръста, разположени в националния парк „Дартмур“ в централната част на графство Девън, Югозападна Англия.
Възрастта им е различна и варира между 100 и 1000 години. Кръстовете се намират на сравнително голямо разстояние един от друг.
Повечето са служили за ориентация в монотонната блатисто-ливадна местност. Част от тях обозначават средновековни пътища между различни манастири, докато други са издигнати като паметници, места за молитва или за обозначаване на граници.
Морски шах

Морският шах (на английски: Tic-tac-toe или noughts and crosses – „нули и хиксове“, на ирландски: Xs and Os), е игра на хартия и молив за двама играчи, кръстени X и O, които се редуват да маркират пространствата в мрежа 3×3. Играчът, който успее да постави три от своите маркери в диагонален, хоризонтален или вертикален ред, е победителят. Това е стратегическа игра, чийто изход може да е победа, загуба или равенство за всеки от играчите.
Игрите, играни на дъски разграфени на три реда, могат да бъдат проследени до Древен Египет, където такива дъски са открити на керемиди, датиращи от около 1300 г. пр. н.е.
Скандинавски кръст

Скандинавски кръст е модел на знаме, обикновено свързан със знамената на скандинавските страни от където и произлиза. Кръстът предствлява две перпендикулярни ивици – едната хоризонтална, другата вертикална, достигащи до двата края на знамето, като вертикалната част на кръста е отместена към носещото тяло. Той символизира Християнството и се появява за първи път в началото на 13 век.
Всички скандинавски страни днес използват скандинавския кръст като модел за националните си знамена. Първият флаг с такава форма е бил датският, последван от Швеция, Норвегия, Финландия и Исландия, а също и някои територии и региони. Знамето на Норвегия е било първото използващо скандинавски кръст с три цвята.
Младолиберална партия

Младолибералната партия е българска политическа партия, създадена през 1904 г. след отделянето на привържениците на Димитър Тончев от Либералната партия (радослависти) след неуспешен опит да отстранят Васил Радославов. С нея е свързан вестник „Слово“ (1904 – 1912).
През 1913 – 1918 г. участва в управлението в коалиция с радославистите.
През 1920 г. се влива заедно с радославистите и Народнолибералната партия в Националлиберална партия, с което престава да съществува като самостоятелна политическа групировка.
Йеротей Сирманов

Йеротей Илиев Сирманов е български офицер (генерал-майор).
Йеротей Сирманов е роден на 22 юни 1861 г. в Габрово.
През Сръбско-българската война (1885) е доброволец в Ученическия легион.
През 1887 г. завършва военното училище в София, като на 27 април е произведен в чин подпоручик. Служи в 1, 2, 3, 4 и 5 артилерийски полкове, Софийски артилерийски арсенал и щаба на планинския полк. На 18 май 1890 г. е произведен в чин поручик, а на 2 август 1894 г. в чин капитан. През 1903 г. завършва Генералщабната академия в Русия и произведен в чин майор. През 1904 г. е командирован в заводите „Круп“ в Германия, където ръководи изработването на самари за планинската артилерия, които по-късно намират широки приложения в бойните условия. На 31 декември 1906 г. е произведен в чин подполковник.
На 27 февруари 1917 г. е произведен в чин генерал-майор, като през същата година е назначен за началник на артилерията на 4 армия. През 1919 г. излиза в запаса.
Генерал-майор Йеротей Сирманов умира на 15 септември 1954 г. в Пловдив.
Тепелък

Тепелък е традиционен български женски накит, метална (понякога от благородни метали) плочка, кръгла и леко издута в средата, често с монетна украса.
Пришива се към горната част на шапка. Обичайно се покрива с голяма ленена кърпа, която се поставя под забрадката.
Обикновено се изработват чрез комбинирана техника – коване и гравиране. Често по този накит има изобразени различни мотиви, както и декорации, представляващи инкрустации.
Българско влияние в румънския език

Влиянието на среднобългарския език и култура върху обществения и духовен живот във Влашко и Молдова е доминиращо в областта на държавно-политическия живот, православната религия, развитието на манастирската мрежа, и най-вече книжовеността в дунавските княжества поради културно политическата хегемония на България в областта и също така много силно в битовия, земеделски разговорен език поради сериозните маси българско население в нея.
Среднобългарският като официален език в княжествата оказва влияние върху оформилия се след ХVІ в. на разговорна основа народен румънски език, което е лексикално доминиращо до ХІХ в. и отчетливо представено и днес.
Във Влахия тогава има плътно българско население, което налага своя език като официaлен. Според българския публицист от началото на XX век Гаврил Занетов, поне до ХV вek преобладаващият етнос във Влашко е българския, това се потвърждава и от изключително живият народен български език, говорен от влашките войводи като майчин, който е запазен в техните писма и други документи, сред които най-забележителни са Влахо-българските и влахо-молдовски грамоти.
Наличието на български книжовни паметници от Средновековието в румънските земи е значително. Още от обособяването им в ХІV до ХVІІ век среднобългарският език и писменост са единствените (официални) език и писменост в княжеските канцеларии във Влашко и Молдова и на православната църква по тези земи, а на румънски език също се пише на кирилица. Влашките и молдовските домашни извори, като владетелски грамоти, църковни писания и частни документи столетия са съставяни само на среднобългарски език. Според Григорий Илински известните влахо-български и влахо-молдовските грамоти и в частост най-вече влашките по език, стил и калиграфска техника са копие на българските. Стефан Бобчев развива това като посочва живия български език на влахо-българските грамоти и последвалите ги влахо-молдовските грамоти са еволюция на българските царски грамоти от XIII-XIV век след изчезването на българската държава и едни от най-ценните автентични свидетелства за българския език в тази епоха.
Среднобългарският и новобългарския език имат значимо участие и във формирането на румънския книжовен език. Въпреки че България като държавно-политическо образувание вече не съществува, в периода XV-XVI век са зафиксирани паралелни румъно-български текстове. Едва през XVI век се появяват първите румънски преводни текстове, но все още не може да се говори за литературен език, като дотогава единственият такъв език е българският. Среднобългарският език оказва най-силно влияние в лексикалния фонд на румънския език – битова, земеделска, църковна терминология, феодални и културни понятия и др.
Дина Йорданова

Дина Йорданова е българска киноведка.
Родена е през 1960 година и завършва философия в Софийския университет „Климент Охридски“, където през 1986 година защитава докторат по естетика и история на културата под ръководството на Исак Паси. Работи в Инститъта по Култура в София и публикува в Литературна Мисъл, Философска Мисъл, Годишник на Софийския Университет (с Калин Янакиев), Народна Култура, АБВ, Пламък, Родна Реч, и други издания. През 1990 година заминава за Канада, а след това работи в Съединените щати и Великобритания. През 2004 година създава програмата по филмови изследвания в Университета на Сейнт Андрюс, където продължава да преподава през следващите години. Специалист по източноевропейско, балканско, азиатско и транснационално кино и по история на филмовите фестивали. Член на журито на филмовите фестивали в Бусан (Южна Корея, 2014), Ямагата (2017) Солун (2017), ИДФА Амстердам (2022).
Хатуние джамия

Хатуние джамия (на турски: Hatuniye Cami; на македонска литературна норма: Хатуније џамија) е мюсюлмански храм в град Битоля, Северна Македония.
Разположена е в старата Арнаут махала.
Джамията е изградена в 1903 година и може би е последната в града, преди попадането му в Сърбия след Балканските войни. Името на джамията показва, че основателката ѝ е била видна дама. Възможно е храмът да е свързан с култа към известната мюсюлманска светица Рабия Хатун от Басра (714 – 801), чийто култ е пренесен на Балканите от бекташите. Името може да е свързано и с титлата давана на законните жени на султана.
Дворът на джамията с минарето и малкото гробище около нея е бил ограден със стена. Джамията е скромна правоъгълна сграда с размери 13,5 m x 8,55 m. На западната страна има портик. Покривът е скатен, стръмен с керемиди. Минарето е разположено от дясната страна на джамията и е ниско с проста декорация на шерефето. Над входа има мраморна плоча с надпис:
Егрикаш ефенди джамия

Егрикаш ефенди джамия или Айше Хатун джамия (на турски: Eğrikaş Efendi Cami, Ayşe Hatun Cami, на македонска литературна норма: Егрикаш ефенди џамија) е бивш мюсюлмански храм в град Битоля, Северна Македония.
Джамията е била разположена в източната част на Горния Дървен пазар, близо до дервишкия гроб на Тез Верен Баба и Йени хамам.
Храмът е изграден в XVI – XVII век. Името ѝ, което в превод означава Господин с крива вежда, вероятно е свързано с основателя. Джамията е регистрирана за пръв път в кадастрални документи от 1203 от хиджра (1788 от Христа). Тогава Айше Ханъм дарява на джамията приходите от един магазин и така тя получава второто си име.
Джамията е пример за провинциална архитектура – малко квадратно молитвено пространство, покрито със скатен покрив, като горната част на стенипе е била украсена с теракотени плочи. Фасадата е била изградена с комбинация от камък и тухла, а стените били дебели около метър.
Джамията е имала доста високо многоъгълно минаре от камък с шерефе и конична шапка, покрита с олово, сходно с това на съседната Коджа Кади джамия.
Джамията е разрушена по-късно, но е запазена част от беговата къща, която е била до нея.
Пафтали джамия

Пафталъ или Пафтали джамия (на турски: Paftalı Cami; на македонска литературна норма: Пафтали џамија) е мюсюлмански храм в град Битоля, Северна Македония.
Разположена е в северната част на града, Баир махала в подножието на Баир, близо до Соук чешма.
За джамията няма запазени никакви писмени сведения, нито има надпис в нея. В миналото е имало малко гробище, както и мектеб. В края на XIX век е добавено допълнително молитвено пространство на южната страна, което се използва като дърводелска работилница.
Джамията е представител на провинциалната ранна класическа османска архитектура. Сходна е като архитектура с разрушената Скършена джамия в южната част на града. Има скромни размери – основата ѝ е квадрат със страна 5,80 m. Пропорциите са хармонични. Покрита е с купол на осмоъгълен барабан на четири дълбоки пандантива, видими отвън. На южната фасада има два правоъгълни прозореца в мраморни рамки, завършващи с облекчителен декоративно изработен тухлен свод. Джамията е изградена в добър клоазоне стил от груби каменни блокове и три реда тухли и дялани каменни блокове от порест варовик в ъглите. Входът в миналото е бил от източната страна, а днес е през основата на минарето, което е на западната страна и е необичайно свързано и с молитвеното пространство и с купола. Входът към минарето е от улицата. Основата на минарето и многоъгълното тяло е от прецизно дялан порест варовик, а балконът е тухлен.
Във вътрешността на молитвеното пространство има гроб. В миналото джамията е била покрита с олово.
Хасан Баба джамия

Хасан Баба джамия (на македонска литературна норма: Хасан Баба џамија; на турски: Hasan Baba Cami, Hasan Baba-Başı kesik tekiye cami) е мюсюлмански храм от XVII век, намиращ се в град Битоля, Северна Македония.
Джамията е разположена в западната част на града, на улиците „Цар Самуил“ и „Георги Стерьовски“, на десния бряг на Драгор, в махала, в която в XIX век се заселват много мюсюлмански бежанци и получава името Маджар маале.
Джамията е построена в 1037 – 1049 от хиджра (1628- 1640 от Христа) при султан Мурад IV (1623 - 1640). Джамията е свързана с легендарния Хасан Баба Кешфи ефенди или Хасан Баба-Башъ кесик, тоест Хасан Баба Обезглавени - ученик на местния дервиш Джигер Баба, който приема мъченическа смърт с обезглавяване вместо учителя си. Хасан Баба, носейки главата си, пристига на мястото, където по-късно при Мурад IV е построено тюрбето му, накшбандийско теке и джамията. В 1883 година храмът е обновен от Фазли паша, командир на Трета армия в Битоля.
Джамията е малка, с хармонични пропорции. Семплият ѝ вид отговаря на традициите на ордена накшбандия. Портикът е добавен по-късно. Куполът е осмоъгълен върху осмоъгълен барабан без прозорци. Покритието е с керемиди. Молитвеното пространство е квадратно с основа 6 m. Стените са дебели 0,9 m. Изградена е от ломен камък с хоросан за спойка. На всяка страна има по два сводести прозореца и един малък отгоре. Фасадата е украсена с триредов назъбен корниз.
В интериора тромпите и нишата на михраба са профилирани.
Солидното многоъгълно минаре е в селджукски стил. Входът му е през трема. Сходна като архитектура е Ходжа Ядигар джамия в Иньоню от 776 (1374) година.
В двора на джамията има гробище с красиви барокови надгробни камъни от XIX век.
Къзлар бей тюрбе

Къзлар бей тюрбе или Отвореното тюрбе (на македонска литературна норма: К’злар Беј турбе, Отворено турбе, на турски: Kızlar Bey Türbe) е османска гробница от XVI – XVII век, намираща се в град Битоля, Северна Македония.
Тюрбето е разположено в мюсюлманските гробища в североизточните покрайнини на града, в махалата известна в османско време като Къзлар бей. Тюрбето е построено на хълм.
Според местна легенда в тюрбето, построено в началото на XVI век или по-късно, е погребан ходжа. Един човек обаче сънувал, че там е погребана дъщерята на християнски владетел и при проверката се оказало, че е така. Сходна легенда съществува за Крал Къзъ тюрбе в Скопие.
Тюрбето е разрушено от земетресение в 1995 година. В 1996 година Ислямската общност и Институтът за защита на паметниците на културата започват проект за възстановяването на тюрбето.
Тюрбето е от отворен тип – типично за тюрбета, строени от жени или за жени. Има почти квадратна основа с размери 5,16 x 5,31 m. Височината му е 7,76 m. Покрито е с осмоъгълен купол с диаметър от 3,10 m върху пандантиви, носени от четири големи ъглови колони с размери 1,03 x 1,03 m. Зидарията е от облицован камък, редуващ се с три реда тухли. На фасадата е имало меандрова декорация от тухли – вдълбана и изпъкнала. Дкоративните фризове завършвали с назъбен корниз. Горната част на купола е била покрита с теракотени плочи и мраморен алем. В 1848 година тюрбето е посетено от Едуард Лиър, който го рисува с мраморен саркофаг в него, който по-късно изчезва.
Подобно е Джигер Баба тюрбе на южните падини на рида Тумбе Кафе. Сходни като архитектура са Крал Къзъ тюрбе, Хатунджиклар тюрбе, Алтъ Аяк тюрбе (1690) и Али паша тюрбе (1774) в Скопие. Подобни примери има и в гробището Алифакович в Сараево, както и във Фоча.
Всех скорбящих радост (Индианаполис)

„Всех скорбящих радост“ (на английски: Joy of All Who Sorrow Bulgarian Eastern Orthodox Church) е българска православна църква в град Индианаполис, Индиана, Съединенитe американски щати. Църквата е подчинена на Българската източноправославна епархия в САЩ, Канада и Австралия.
Църквата е разположена в северната част на града, на улица „Норт Делауеър“ № 1516.
Свети Стефан (Индианаполис)

„Свети Стефан“ (на английски: Saint Stephen Bulgarian Eastern Orthodox Church) е българска православна църква в град Индианаполис, Индиана, Съединенитe американски щати. Църквата е подчинена на Българската източноправославна епархия в САЩ, Канада и Австралия.
Църквата е разположена в северозападната част на града, на „Медфорд Авеню“ № 1435.
В началото на XX век Македонска емиграция в Индианаполис започва да набъбваи, и се основават селски сдружения като от Острово, Екши Су, и Пътеле, Леринско. Към 1915 година в града има около 1000 македонски българи, предимно от Леринско и Воденско, и още около 100 емигранти от Свободна България.
Енорията „Свети Стефан“ е основана в 1915 година на улица „Блекфорд“, срещу Военния парк в центъра на Индианаполис. Първият свещеник е Никола Павлов от село Битуше, Дебърско. Поддръжник на църковната община е Леринското братство, основано в Индианаполис през 1922 година, приело по-късно името „Даме Груев“.
В първото църковно настоятелство влизат Никола Павлов (председател), Джан Романов, К. Кондов, Дедо Филе, Георги Шанев и други. През 1940 в ръководството са Георги Делев (председател), Стойко Мулев (подпредседател), Майк Цицков (секретар), Иван Бошков (касиер), Пандо Бинишев (съветник), Пандо Стефанов (съветник) и Стефан Каргов (епитроп).
В енорията до смъртта си служи ръководителят на българската православна мисия в Америка Кръстю Ценов, а към 1946 година църквата не функционира.
По време на Втората световна война православното паство започва да премества, което кара и църквата да се премести. През декември 1954 година започва строителството на сегашното място между Западна 14-та улица, „Медфорд Авеню“ и Западна 16-та улица. Църквата е завършена в 1955 година. На 14 октомври 1962 година „Свети Стефан“ е осветена от епископ Андрей Велички.
През 1992 г. вестника „Индианаполис Стар“ съобщава, че 95% от членовете на „Свети Стефан“ са от Македония.