davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Isitha: The Enemy

Isitha: The Enemy is a South African television drama series created by Mandla N and Mpumelelo Nhlapo.It is an e.tv original series produced by BlackBrain Pictures. The series is a spinoff from the adult-themed drama series The Black Door, and stars Dawn Thandeka King, alongside Thobani Nzuza, Senzo Radebe, Sibulele Nthlebi,Sibonginkosi Tenza, Kwanda Manyathi, Nonkululeko Mbatha, Laki Khoza, Bheki Sibiya and Linda Sebezo reprising their roles.
Initially assumed to be dead, Chuma Sokhulu (Thobani Nzuza) is living in eSwatini under the pseudonym "Lazarus", and has turned to a life of heists. He works under the chiefdom of Chief Ngwenya (Lindani Nkosi), who is in a polygamous relationship. Chief Ngwenya generally favours Ayanda, leaving royal chieftess Nomcebo (Dawn Thandeka King) cast aside. She finds affection in the hands of "Lazarus". Both are soon caught by the prince Mbuso (Khanyisani Kheswa). Chuma is also caught stealing from the chief.
To avoid the chief's wrath, Chuma, with the help of Nomcebo, flee from the country and return to Chuma's home, where (continuing from the events of The Black Door) he finds his brother Khaya (Zamani Mbatha) in bed with his wife Nolitha (Sibulele Ntlebi). Chuma's return also attracts the eye of a long time enemy Rebecca Mabuza (Linda Sebezo)
It was reported initially in August 2022 that the adult-themed telenovela The Black Door had been cancelled and would not be renewed for a second season. Both Mandla N and e.tv refuted those claims, with Mandla N labelling it as fake news. He said that the series was here to stay, and e.tv said that all was well with The Black Door, and they were unaware of any speculation that the show had been cancelled. However, it was announced that the series would be replaced by its spinoff. The Black Door, which was originally commissioned for 260 episodes, received a 15-episode extension.
In a press release by BlackBrain Pictures, co-creator Mpumelelo Nhlapo mentioned that it was strategically intended for The Black Door to run for one year. The "goal was to break new ground and to push the boundaries of South African television. The greater vision has always been to tell the story of the Sokhulu family as a multi-chapter series that allows us to explore different themes in dynamic and interesting ways."
In May 2023, BlackBrain Pictures hosted an exclusive private screening event at Constitution Hill Women's Prison, in Braamfontein.
The series premiered on 22 May 2023 on e.tv and plays Monday to Friday at 21:30 CAT. The series was also added to streaming service eVOD and has omnibus on Saturdays from 9:00 to 12:00 am
Tom's Restaurant

Tom's Restaurant is a diner located at 2880 Broadway (on the corner of West 112th Street) in the Morningside Heights neighborhood of Manhattan in New York City. It is on the ground floor of Columbia University's Armstrong Hall, home to the Goddard Institute for Space Studies. Frequented by Columbia students and faculty, it was founded by Tom Glikas in the 1940s and after a sale at some undetermined point has been owned and operated by the Greek-American family of Minas Zoulis, who retained the original name.
Senator John McCain often ate at Tom's when he visited his daughter Meghan when she was a student at Columbia. Likewise, Barack Obama frequented the restaurant as a student at Columbia.
Tom's Restaurant was the locale that inspired Suzanne Vega's 1987 song "Tom's Diner."
Later, its exterior was used as a stand-in for the fictional Monk's Café in the 1989–1998 television sitcom Seinfeld, where comedian Jerry Seinfeld's eponymous character and his friends regularly convened to dine. The interior shown on the television show, however, looked very little like the real Tom's, as indoor scenes were filmed on a set in Los Angeles. Early Seinfeld episodes showed the entire neon sign; later, the "Tom's" portion was cropped out, or dimmed, showing only the "RESTAURANT" wraparound. Even though the interior and exterior have undergone minor remodeling since the show, the distinctive sign has remained the same. Tom's is featured in "Kramer's Reality Tour" conducted by Kenny Kramer. Tom’s can also be spotted in the background of Adam Sandler’s 2000 movie, Little Nicky.
Caesar's

Caesar's is a restaurant inside a hotel of the same name on Avenida Revolución in Tijuana, Mexico. The restaurant is best known for originating the Caesar salad.
The restaurant was founded by Italian immigrants Cesare (Cesar) and Alessandro (Alex) Cardini. Tijuana experienced a boom in visitors from Southern California in the 1920s due to alcohol prohibition in the United States. In the early years it was called "Caesar's Place" or "Caesar's Franco-Italian Restaurant".
In 1931 the Cardinis moved to a larger building with hotel rooms, as many visitors from California wished to spend the night in Tijuana.
According to legend, Caesar Cardini was at his restaurant in Tijuana on a particularly busy day when he improvised a salad with the ingredients he had on hand. On July 4, 1924, Cardini created the Caesar salad, which has since become one of the most ubiquitous dishes on restaurant menus worldwide.
After Caesar Cardini sold the hotel and restaurant, it went through several ownership changes. In 1948, the Avakian family took over the property and continued to operate and preserve the restaurant’s legacy, including the tradition of preparing the Caesar salad table-side.
Over the years, many names have been mentioned as the inventors of the salad, including Cardini's brother Alex Cardini and Livio Santini, a young chef at what was then Caesar’s Place, who some believe brought the salad recipe from his mother in Italy.
Tijuana historian Fernando Escobedo de la Torre and businessman Armando Avakian Gámez have researched and concluded that the original salad was created by Caesar Cardini on July 4, 1924, in Tijuana. Their conclusion is based on testimonies, historical archives, and eight years of research.
The salad became famous and was promoted by celebrities and other personalities, spreading its popularity to the United States and Europe. By around 1930, the salad was offered as “Romaine Parmigian Dressing” for 50 cents, according to an original menu on display at Caesar’s restaurant.
Julia Child, the famous American chef and television personality, recounted in her 1975 book "From Julia Child’s Kitchen" her early memories of dining at Caesar’s restaurant in Tijuana and experiencing the Caesar salad prepared tableside by Caesar Cardini himself.
The restaurant experienced a significant reduction in U.S. visitors to Tijuana after the September 11 attacks, leading to its closure in 2009 due to debt. Javier Plascencia's family took over the restaurant's operations, renovated it, and reopened it in July 2010 with a luxurious art deco interior reminiscent of the 1920s. The property where the restaurant operates continues under the Avakian family's ownership.
In 2017, the San Diego Reader called it the "classiest joint in Tijuana". Waiters prepare the "original" Caesar salads tableside.
The restaurant and hotel were featured by Andrew Zimmern in his Travel Channel television special The Border Check.
32°32′N 117°02′W﻿ / ﻿32.53°N 117.04°W﻿ / 32.53; -117.04
Self-heating food packaging

Self-heating food packaging is active packaging with the ability to heat food contents without external heat sources or power, usually using an exothermic chemical reaction. Packets can also be self-cooling. These packages are useful for military operations, during natural disasters, or whenever conventional cooking is not available. They are often used for military field rations, camping food, instant food, or other types of food intended for preparation where proper cooking facilities or methods are unavailable or less ideal.
The source of the heat for the self-heated can is an exothermic reaction that the user initiates by pressing on the bottom of the can. The can is manufactured as a triple-walled container. A container for the beverage is surrounded by a container of the heating agent separated from a container of water by a thin breakable membrane. When the user pushes on the bottom of the can, a rod pierces the membrane, allowing the water and heating agent to mix. The resulting reaction releases heat and thus warms the beverage which it is surrounding.
The heating agent and responsible reaction vary from product to product. Calcium oxide is used in the following reaction:
Copper sulfate and powdered zinc can also be used, but this process is less efficient:
Anhydrous calcium chloride is often used as well. In this case, no chemical reaction occurs, instead the heat of solution is generated.
Commercial heat sources for self-heating food packaging use an exothermic (heat releasing) reaction, for which there are several common formulations. These include:
Some newer formulations use a Thermite-like reaction between a more reactive metal powder such as aluminum or magnesium, with a less reactive metal oxide such as iron oxide or silicon dioxide.
Self-heating cans have dual chambers, one surrounding the other. In one version, the inner chamber holds the food or drink, and the outer chamber houses chemicals which undergo an exothermic reaction when combined. When the user wants to heat the contents of the can, a ring on the can—when pulled—breaks the barrier which keeps the chemicals in the outer chamber apart from the water. In another type, the chemicals are in the inner chamber and the beverage surrounds it in the outer chamber. To heat the contents of the can, the user pushes on the bottom of the can to break the barrier separating the chemical from the water. This design has the advantages of being more efficient (less heat is lost to the surrounding air) as well as reducing excessive heating of the product's exterior, causing possible discomfort to the user. In either case, after the heat from the reaction has been absorbed by the food, the user can enjoy a hot meal or drink.
Tupperware Brands

Tupperware Brands Corporation, formerly Tupperware Corporation, is an American multinational company that produces home product lines that include kitchen gadgets, preparation, storage containers, and serving products for the kitchen and home. Its main focus is kitchen and household products, and it is particularly known for its line of plastic containers for food storage and preparation. By extension, plastic food containers in general, regardless of brand, are sometimes referred to as Tupperware.
Tupperware Brands Corporation was founded as The Tupperware Company in 1938 in South Grafton, Massachusetts by Earl Tupper. In 1951, Tupper and his wife moved the company's headquarters to Kissimmee, Florida, where they had purchased 1,000 acres of land. In 1958, Tupper sold The Tupperware Company for $16 million to Rexall. In December 2005, Tupperware Corporation changed its name to Tupperware Brands Corporation to reflect the company's increasing product diversity.
Starting in 1997, Tupperware was directed by Rick Goings.
In 2020, Tupperware Brands Corp. appointed Miguel Fernandez as a new chief executive, who previously served in executive positions at Avon Products Inc. and Herbalife Nutrition Ltd., as CEO. He took over the top position at the company April 6, 2020.
Laurie Ann Goldman, former CEO of clothing manufacturer Spanx, replaced Fernandez as Tupperware CEO on October 17, 2023.
On September 16, 2024, Tupperware Brands Corp. announced that they were preparing to file for Chapter 11 bankruptcy protection later in the week after a failed comeback after beneficial sales during the COVID-19 pandemic. The company's stock fell nearly 60% after the announcement. On September 17, the company was delisted from the New York Stock Exchange, and commenced trading over-the-counter. On September 18, Tupperware Brands filed for Chapter 11 bankruptcy protection, with plans to continue operating during the proceedings. In October, Tupperware avoided its liquidation via a deal with its creditors. In November 2024, the Tupperware brand name was acquired by Party Products LLC, who will allow for Tupperware's operations to continue.
A decade after starting business in the United States, Tupperware expanded into Europe. By 1965, the company had a presence in six European countries, and then launched in Singapore, Japan, and Australia. Tupperware also had sales offices in Africa and Latin America before 1970. After that, Tupperware Brands expanded to almost 100 countries around the world under seven brands connected to it: the brands Tupperware, Avroy Shlain, BeautiControl, Fuller Cosmetics (including Armand Dupree), NaturCare, Nutrimetics, and Nuvo.
In 2008, due to its success in developing the brand's name in China, India, and Indonesia, Tupperware received awards for "Most Favored Brand by Women" and "Company with the Best Corporate Face."
In 2010, the company was ranked equal #2 in Fortune's Most Admired Home equipment and furnishings section.
Blibli

Blibli, incorporated as PT Global Digital Niaga Tbk, is an Indonesian e-commerce company.
Blibli was founded in 2011 as a subsidiary of Djarum. The name Blibli is an abbreviation of beli-beli, Indonesian for "buy, buy".
Blibli's subsidiaries include tiket.com and supermarket chain Ranch Market.
Blibli became Indonesia's third unicorn startup through its initial public offering on the Indonesia Stock Exchange in late 2022. At 7.99 trillion rupiah (US$509.2 million), the listing was the second-largest of the year after GoTo in April.
NIHI Sumba

NIHI Sumba is a luxury resort on the western coast of Sumba Island in eastern Indonesia. The resort has 27 villas and spans across 567 acres of jungle.
NIHI Sumba was built in 1988 at Nihiwatu by Claude and Petra Graves and acquired by Chris Burch and James McBride in 2012. The history of NIHI Sumba traces back to the early settlers who named the beach Nihiwatu, meaning "mortar stone," after its isolated rock formation along the tide. In 1988, Claude and Petra Graves established a hotel resort called Nihiwatu, later renamed NIHI Sumba. In 2012, the resort was acquired by Christopher Burch, an American entrepreneur, and James McBride, a South African-born hotelier, transforming it into a globally acclaimed destination.
Nihi Sumba offers 27 private villas comprising 38 rooms available in one, two, three, four, or five-bedroom configurations, each featuring a private infinity pool. Guests can partake in various amenities and activities.
NIHI Sumba introduced a brand-new equine wellness program that makes it the first hotel in the world to have horses available for therapy and wellness purposes around-the-clock at the spa.
The resort engages in initiatives such as organic gardening, composting, water recycling, and community outreach programs. Through its Corporate Social Responsibility (CSR) program in partnership with The Sumba Foundation.
NIHI Sumba has garnered international acclaim and numerous prestigious accolades, including being ranked fourth on the Travel + Leisure Readers' 5 Favorite Resorts in Indonesia of 2023 list, and securing the 18th position in The World's 50 Best Hotels on Condé Nast Traveller’s Gold List 2023. Additionally, the resort has been honored as the Best of the Best by TripAdvisor Travelers' Choice of 2022, recognized as one of the world’s top seven eco-hotels by Travel Advice in 2022, and lauded as Travel + Leisure’s Best Hotel in the World for two consecutive years in 2016 and 2017.
NIHI Sumba secured the 36th position on Travel + Leisure’s Top 100 Hotels in the World list, and ranked number one in Luxury Lifestyle magazine's 2020 list of 7 Of The Best Luxury Escapes In Asia.
Christina piercing

A Christina piercing, also known as a Venus piercing, is a female genital piercing. It is located where the outer labia meet, below the pubic mound. The Christina piercing is anatomy dependent; it has a high rejection rate, and is not possible for all women due to anatomical variation. If the flesh above the clitoris where the outer labia meet is fleshy enough to pinch, a Christina piercing may be successful. If the flesh in this area is too tight to pinch, a Christina piercing is contraindicated. The piercing does not facilitate sexual stimulation and can be found uncomfortable when pressure is applied. It is usually pierced with either a custom-made curved barbell or surface bar to reduce the risk of rejection.
The Christina piercing is of contemporary origin. The first known Christina piercing was performed in the 1990s. As is common practice in the piercing industry, it was named after the first recipient of the piercing, a woman named Christina. It is also occasionally referred to by the less commonly used term "Venus", in reference to its placement at the mons Venus.
The piercing usually heals in two to four months. However, complications may occur depending on jewelry and the pierced person's anatomy. In some cases, it is performed as a surface piercing. Further difficulties can develop due to the relatively long piercing canal and constant movement and friction. Christina piercings may also be susceptible to infection.
Naughty Nuri's

Naughty Nuri's is a restaurant franchise based in Ubud, Bali. It is known for barbecued pork ribs and martinis, which Anthony Bourdain has called "the best martinis in the world." It was featured in The Guardian as one of the Top 10 places to eat in Ubud, Bali in 2011.
In 1995, Naughty Nuri's was founded by Isnuri "Nuri" Suryatmi and her husband Brian Kenney Aldinger, who came from New York. The restaurant got its name from Suryatmi's nickname, Nuri. Aldinger died in 2012.
The franchise has four locations in Bali, a location in Jakarta, locations in Melbourne, Australia, Macau, China, Phuket, Thailand and Malaysia, including four locations in Kuala Lumpur.
The original warung location is open to the road, has a corrugated metal roof, and the walls are decorated with framed photos, posters and old knick-knacks. There is an outside grill next to a basin of barbecue sauce which is used to make the restaurant's signature ribs. Naughty Nuri's basic menu includes barbecued spare ribs, lamb and pork chops, beer and dirty martinis. Naughty Nuri's is the latest outlet in the famous franchise.
Piața Palatului Culturii din Iași

Piața Palatului Culturii este o piață care se află în zona istorică din Iași, România.
Aici au avut loc multe evenimente istorice, iar urmele materiale descoperite aici demonstrează că zona era locuită încă din neoliticul mijlociu și că vechiul centru al Iașului își are rădăcinile aici. În această piață a fost construită Curtea Domnească din timpul lui Alexandru cel Bun. Acest lucru a făcut ca această zonă să devină foarte importantă din punct de vedere politic, economic și militar. Deciziile privind viitorul Moldovei au fost luate aici și tot în această piață erau decapitați boierii trădători pe vremea lui Alexandru Lăpușneanu.
În această piață se află se află Statuia lui Ștefan cel Mare din Iași, care a fost mutată din fața Palatului Administrativ. Aici se mai află: Statuia lui Dosoftei din Iași, Casa Dosoftei, Palatul Culturii din Iași. Aceasta are o suprafață de 14.506 metri pătrați. În Piața Palatului Culturii din Iași se organizează diverse evenimente. În această piață a ținut un discurs Papa Francisc când a vizitat România în anul 2019.
Muzeul de Artă din Iași

Muzeul de Artă din Iași este un muzeu național din Iași, amplasat în Piața Ștefan cel Mare și Sfânt nr. 1, în incinta Palatului Culturii.
Înființat în 1860, muzeul a funcționat la început în cadrul Academiei Mihăilene.
Primele picturi provin din colecția Marismas, din cele 16 achiziționate în anul 1845 de Scarlat V. Vârnav care, pe când era student la Sorbona, a participat la Paris la o licitație de tablouri care aparțineau marchizului Alexandre Marie Aquado de Las Marismas. Întors la Iași, Vârnav a încredințat 12 din aceste picturi Muzeului Național inaugurat în 1860. Erau lucrări ale pictorilor Rubens, Caravaggio, Pietro Liberi, Murillo, Eustache le Sueur, Philippe de Champaigne, Egbert van Heemskerk. La mai puțin de un an colecția s-a îmbogățit cu 39 de tablouri din colecția lui Costache Negri, formată din picturi de Veronese, Van Dyck, Poussin, Tintoretto, Solimena, Jan Both, Cranach sau unor discipoli ai acestora.
Din 1957, mutat în sediul Palatului Culturii, muzeul devine secție a Complexului muzeal din Iași.
Muzeul deține o valoroasă colecție de artă românească și universală. În Galeria de artă universală picturile sunt grupate pe școli naționale: italiană și spaniolă, flamandă și olandeză, franceză, germană, austriacă și rusă.
În Galeria de artă românească, operele școlii naționale sunt expuse cronologic, începând de la sfârșitul secolului al XVIII-lea până astăzi. Expoziția reunește lucrări ale unor clasici români: Nicolae Grigorescu, Theodor Aman, Ștefan Luchian, Nicolae Tonitza, Theodor Pallady, Ioan Andreescu și alții. Donația prof. univ. dr. Aldea Adrian – Sorin și dr. Aldea Rodica a completat patrimoniul muzeului cu creații semnate de artiști prestigioși români, precum: Rudolf Schweitzer-Cumpăna, Traian Brădean, Angela Popa-Brădean, Constantin Piliuță, Ion Pacea, Dan Hatmanu, Liviu Suhar, Corneliu Medrea, Gheorghe Coman, Doru Andrii etc.
De-a lungul timpului, patrimoniul Muzeului de Artă din Iași s-a îmbogățit cu multe donații, astfel că astăzi păstrează aproximativ 10.000 de opere de artă: pictură, grafică și sculptură.
Strada Alexandru Lăpușneanu din Iași

Strada Alexandru Lăpușneanu din Iași (fosta Uliță Sârbească) este o stradă cvasi-pietonală din municipiul Iași, situată în centrul orașului și caracterizată printr-o densitate crescută de obiective și evenimente culturale. Este parte a perimetrului special de protecție „Centrul istoric și Curtea Domnească” (cod de clasificare IS-I-s-A-03504 din Lista monumentelor istorice din județul Iași).
Principala atracție turistică situată pe această stradă este Casa Catargiu – azi sediu al Muzeului Unirii – proprietate, de-a lungul timpului, a a mai multor familii boierești (Costache Catargiu, Constantinică Palade, Mihalache Cantacuzino-Pașcanu) și reședință a lui Alexandru Ioan Cuza și a Regelui Ferdinand I.
Strada începe în Piața Unirii (cu laterala nordică a Hotelului Traian și Hotelul Astoria) și se termină în Piața Mihai Eminescu (cu Palatul Telefoanelor și Corpul R al Universității Alexandru Ioan Cuza). A fost („[...] era artera cea mai animată a vechiului Iași, fiind locul preferat de promenadă a ieșenilor de altădată”) și este o stradă pietonală ce unește centrul istoric de zona universitară și de relaxare din Copou. Strada era căutată pentru restaurantele, cafenelele, cofetăriile, grădinile de vară și berăriile sale.
Este o stradă culturală, aici fiind situate diverse galerii de artă, muzee, cinematografe și tarabele buchiniștilor. În ultimii ani, aici se desfășoară festivaluri precum Noaptea Albă a Culturii, Festivalului Străzii Lăpușneanu sau Festivalul Umbrelelor.
La începutul secolului al XIX-lea, ulița Sârbească (denumirea de la acea vreme a străzii) făcea legătura intre ulița Goliei (actuala stradă Cuza Vodă) și Podul Hagioaei (în prezent Bulevardul Independenței), trecând pe lângă biserica Mitocul Maicilor și unindu-se cu ulița Lipscanilor (strada Vasile Conta) în prelungire până Biserica Sfântul Nicolae cel Sărac, înspre Copou. La mijlocul secolului al XIX-lea, ulița Sârbească a fost inclusă pe toată lungimea sa – prin Regulamentul Organic din 1832 – în proiectului numit Ulița Mare, alături de Podul Verde (Bulevardul Carol I de azi). Prin resistematizare, lungimea străzii a fost redusă semnificativ (de la 602 m în 1819), prin construcția piețelor Unirii și „Mihai Eminescu”.
A fost denumită astfel în 1866, în onoarea lui Alexandru Lăpușneanu, cel care a mutat capitala Principatului Moldovei de la Suceava la Iași (în 1564).
Strada este subiect sau pretext pentru desfășurarea acțiunii unor lucrări ale literaturii clasice:
Arhitectura neogotică

Arhitectura neogotică (în engleză [The] Gothic Revival) e un stil arhitectural cu origini la mijlocul secolului al XVIII-lea în Anglia. Stilul neogotic și-atingea apogeul în secolul al XIX-lea. Acest curent artistic preconiza revalorificarea arhitecturii gotice medievale. Stilul neogotic este una din variantele timpurii ale istorismului.
Fațada clopotniței Domului din Florența.
Materiale media legate de Arhitectura neogotică la Wikimedia Commons
1001 de albume de ascultat într-o viață

1001 de albume de ascultat într-o viață este o antologie a albumelor considerate drept cele mai reprezentative din ultimii 50 de ani. Cartea e editată de Robert Dimery.
Antologia a fost alcătuită de nouăzeci de critici muzicali și e prefațată de Michael Lyodon, membru fondator al celebrei reviste Rolling Stone. Albumele sunt aranjate în ordine cronologică, începând cu albumul lui Frank Sinatra, In the Wee Small Hours și isprăvind cu cel al trupei The White Stripes, Get Behind Me Satan. Această antologie de muzicieni și de genuri (blues, rock, jazz, heavy-metal, glam, reggae, disco, punk, rap, new wave, post-punk) se dorește a fi un ghid, o incursiune în istoria muzicii și o invitație la a asculta unele dintre cele mai importante albume lansate în ultima jumătate de secol.
Arhitectură neorenascentistă

Arhitectura neorenascentistă este un stil arhitectural din secolul al XIX-lea, inspirat de stilul renascentist.
Stilul este unul foarte divers, fiind uneori greu de recunoscut, dat fiind numeroasele manifestări ale artei renascentiste în Europa.
A fost unul dintre cele mai populare stiluri arhitecturale ale timpului, concurând cu stilurile mai vechi, precum cel neogotic și cel neoclasic.
Primăria din Turda

Primăria din Turda (Piața 1 decembrie 1918 nr.28) a fost construită între anii 1884-1886 în stil Neo-Renaissance (neorenascentist) și a fost inițial sediul prefecturii comitatului Turda-Arieș.
Fosta Prefectură din Turda (actuala Primărie) este înscrisă pe lista monumentelor istorice din județul Cluj, elaborată de Ministerul Culturii din România în anul 2015 (cod LMI CJ-II-m-B-07788).
Clădirea și terenul aferent cuprinde toată partea de est a fostei Piețe de Fân din acea epocă (Piața Regina Maria în perioada interbelică, azi Piața 1 decembrie 1918). De fapt, prefectura urma să fie construită în piața centrală a orașului (azi Piața Republicii).
Comitatul Turda-Arieș era singurul comitat în acea vreme care n-avea un sediu propriu administrativ, ci închiriase mereu case străine. Se poate, totuși, să fi avut un sediu propriu în vremurile mai îndepărtate, distrus la invaziile tătaro-turcești.
În secolul al XVIII-lea județul închiriase clădirea depoului din actuala Piața Romană, iar în anul 1849 Casa Miko (Piața Republicii nr.8). În anul 1884 s-a aprobat cumpărarea intravilanelor (cu clădiri cu tot) din Piața de Fân ale familiilor Weer Farkas și Kemery Farkas, apoi alte 2 intravilane, pe care s-a construit apoi așa-zisul Palat al Județului (Prefectura) de către antreprenorul Gyula Hórvath, după planurile arhitectului Halmai Andor. La 15 noiembrie 1885 clădirea s-a terminat, iar la 13 februarie 1886 s-a dat oficial în funcțiune. După desființarea Comitatului Turda-Arieș, clădirea a fost preluată de Primăria orașului.
Materiale media legate de Primăria din Turda la Wikimedia Commons
Rock simfonic

Rockul simfonic este un subgen al rockului progresiv. De la începuturile istoriei rockului progresiv termenul de rock simfonic a fost utilizat pentru a deosebi rockul progresiv inspirat din muzica clasică de formele mai psihedelice sau experimentale ale genului.
Rockul simfonic poate fi descris ca fiind combinarea rockului progresiv cu elementele muzicii clasice. Unii artiști interpretează versiuni rock ale unor teme cunoscute din muzica clasică sau compun piese originale după structurile compoziționale clasice. În plus, pot fi acompaniați de o orchestră simfonică sau să utilizeze sintetizatorul sau melltotronul pentru a înlocui sunetul orchestrei.
Trebuie specificat faptul că versiunile orchestrale ale unor melodii rock sau pop nu se încadrează neapărat în rockul simfonic, deși uneori acest termen este utilizat din motive comerciale. Utilizarea unei orchestre nu face ca melodia să aparțină rockului simfonic; trebuie să aparțină în primul rând rockului progresiv pentru a intra în categoria rockului simfonic.
Matthias Koehl

Mattias Koehl Jr. (n. 22 ianuarie 1935, Milwaukee, Wisconsin, SUA – d. 9 octombrie 2014, New Berlin, Wisconsin, SUA) a fost un pușcaș marin, politician neonazist și scriitor. A fost succesorul lui George Lincoln Rockwell la conducerea Partidului Nazist American și cel mai longeviv lider al organizației (1967-2014). Asemenea diplomatului chilian Miguel Serrano, Koehl a fost influențat de către ocultismul scriitoarei de origine greacă Savitri Devi. Acesta a fost un prieten apropiat al colaboratoarei daneze Florentine Rost van Tonningen.
Născut pe 22 ianuarie 1935, în Milwaukee, Wisconsin într-o familie de imigranți maghiari de origine germană, Koehl a studiat jurnalismul în cadrul Universității Wisconsin-Milwaukee și a servit în cadrul United States Marine Corps.
Koehl s-a înscris în organizația National Renaissance Party înființată de James Madole, în United White Party și în National States' Rights Party înainte de a se alătura Partidului Nazist American în 1960.
În august 1967, fost comandat adjunct, Koehl l-a succedat pe George Lincoln Rockwell în funcția de lider al National Socialist White People's Party (cunoscut sub denumirea de Partidul Nazist American până în decembrie 1966) după ce acesta din urmă a fost asasinat. În 1983 Koehl s-a schimbat denumirea organizației în „New Order”. Spre finalul vieții sale, acesta a ocupat funcția de lider al World Union of National Socialist, în ciuda asocierii sale cu ideile nazismului esoteric. Deși a avut foarte puține ieșiri publice, Koehl a acceptat să fie intervievat de scriitorul William H. Schmaltz în Arlington, Virginia, în aprilie 1996 în perioada redactării biografiei lui George Lincoln Rockwell de către Schmaltz.
Koehl a murit în noaptea dintre 9 și 10 octombrie 2014, la vârsta de 79 de ani.
Jelgava

Jelgava (numit și Mitava sau Mitau/Mittau) este un oraș în Letonia. Este unul dintre cele 7 orașe independente ale Letoniei, orașe care au administrație separată de cea a raionului înconjurător. Are o populație de 66.088 locuitori. A fost fundat de către cavalerii teutoni în anul 1266. Se află în regiunea cultural istorică a Curlandei și fost capitala Ducatului Curlandei. Orașul a fost locuit de germanii baltici.
Materiale media legate de Jelgava la Wikimedia Commons
Évora

Évora este un oraș situat în districtul Évora din Portugalia, înscris pe lista patrimoniului cultural mondial UNESCO. În 2004 avea 41.159 de locuitori.
Orașul este compus din parohiile Santo Antão, São Mamede și Sé e São Pedro in centrul istoric și parohiile urbane Bacelo, Horta das Figueiras, Malagueira, and Senhora da Saúde situate în afara zidurilor antice ale orașului.
Datorită prezervării foarte bune a centrului orașului vechi, care încă este înconjurat de zidurile medievale, și a unui mare număr de monumente ce datează din perioade istorice diferite, printre care un templu roman din secolul I, dedicat cel mai probabil lui Augustus, deși localnicii vorbesc despre el ca fiind al Dianei, Évora figurează pe lista patrimoniului cultural mondial UNESCO.
Florea Stănculescu

Florea Stănculescu (n. 1 aprilie 1887, Băilești, Dolj – d. 3 noiembrie 1973, București, România) a fost un arhitect, profesor, constructor și sistematizator român.
În perioada interbelică a studiat și documentat arhitectura tradițională românească autentică. Asta l-a plasat într-o poziție deosebită în comparație cu majoritatea contemporanilor săi interesați de arhitectura rurală idilică, idealizată, după concepția lui Ion Mincu.
A înființat și condus ca director revista Căminul și mai târziu revista Construcții Rurale. Între 1935 și 1937 a fost director al revistei Arhitectura.
După război, a fost coordonator al colectivului de cercetare a arhitecturii populare și a inițiat seria de publicații monografice asupra arhitecturii populare din diverse regiuni ale țării.
Garbis Dedeian

Garbis Dedeian (n. 24 aprilie 1959, București, România – d. 13 ianuarie 2020, București, România) a fost un saxofonist și compozitor român de origine armeană, membru al Uniunii Compozitorilor și Muzicologilor din România.
A urmat Liceul de Muzică nr. 1 din București și a studiat clarinetul cu profesorul Florian Popa, la Școala Populară de Artă. A debutat în 1979 la Festivalul de Jazz de la Sibiu. În anul 2003, grupul de instrumentiști condus de Gabriel Dedeian a primit premiul „Formația Anului 2003”, în Gala Premiilor de Jazz organizată de Societatea Română de Radiodifuziune.
Stilistic, a fost influențat de saxofoniștii Sonny Rollins și John Coltrane, așa cum remarca Florian Lungu și cum declara el însuși într-un interviu din 2011.
Maria Cotescu

Maria Cotescu (uneori menționată ca Maria Cottescu sau Marica Cottescu) (n. 1896, România – d. 1980) a fost una dintre primele arhitecte din România, prolifică în perioada interbelică. Este cunoscută pentru proiectarea clădirilor Căilor Ferate Române.
Maria Cotescu s-a născut în 1896, ca fiică a Marei (născută Tufelcică) și a lui Dumitru Cotescu, general în Armata română în timpul Primului Război Mondial. A absolvit Liceul de Arhitectură din București în 1922 și în 1924 a fost una din cele șase femei, care au fost primite ca membre în cadrul Societății Arhitecților Români, celelalte fiind Irineu Maria Friedman, Virginia Andreescu Haret, Maria Hogas, Makeda Ioanovici și Ada Zăgănescu. Unele surse indică faptul că a studiat și la Școala Superioară de Arhitectură din București, după ce Henrieta Delavrancea a absolvit-o în perioada 1926-1927.
A fost prolifică în perioada interbelică, proiectând, printre altele Hotel Cota 1400 din Sinaia, la care a colaborat între 1931 și 1933 cu Ilie Teodorescu dar și clădiri industriale pentru Căile Ferate Române în 1933. Proiectul CFR a durat mai mulți ani și a cuprins atelierele Grivița, clădiri de birouri ale CFR, centrala electrică și clădirea conducerii. Atelierele Grivița s-au numărat printre primele clădiri care au folosit cărămidă roșie, concepute într-un stil modern, devenind un model pentru lucrările arhitecților ce i-au urmat. A colaborat cu Alexandru Tănăsescu la clădirile care au fost construite între 1933 și 1940.
Pe lângă lucrările de proiectare și construcție, Cotescu a publicat articole despre teoria arhitecturii, care a apărut în reviste precum Revista Tehnica, Buletinul Societății Politehnice, Arhitectura și Revista Simetria.
Cotescu a murit în România, în 1980.
Palatul Culturii și Științei din Varșovia

Palatul Culturii și Științei (în poloneză Pałac Kultury i Nauki, abreviat PKiN) din Varșovia este a doua cea mai înaltă clădire din Polonia, a șasea cea mai înaltă clădire din Uniunea Europeană. Clădirea a fost inițial cunoscut sub denumirea Palatul Culturii și Științei Iosif Stalin (poloneză Pałac Kultury i Nauki imienia Józefa Stalina), dar în urma destalinizării dedicația lui Stalin a fost revocată; numele lui Stalin a fost înlăturat din interiorul holului și de pe una dintre sculpturile clădirii. În prezent, aceasta este a 187-a cea mai înalta clădire din lume.
Construcția a început în 1952 și a durat până în 1955. Ca un cadou de la Uniunea Sovietică oamenilor din Polonia, a fost construit turnul, cu ajutorul planurilor sovieticilor și aproape 3500 de lucrători din Uniunea Sovietică, dintre care 16 au murit în urma accidentelor din timpul construcției. Sovieticii au fost cazati într-un nou complex suburban, cheltuielile fiind suportate de Polonia, cu propriul cinematograf, restaurant, centru comunitar și o piscină. Arhitectura clădirii este strâns legată de mulți zgârie-nori similari construiți în Uniunea Sovietică în aceeași epocă, mai ales de Universitatea din Moscova. Cu toate acestea, arhitectul principal Lev Rudnev a adăugat unele detalii arhitecturale poloneze în proiect în urma călătoriei în jurul Poloniei și observarea arhitecturii acesteia. Pereții monumentali sunt cu piese de zidărie copiate de la casele Renascentiste și palatele din Cracovia și Zamość.
La scurt timp după deschidere, clădirea a găzduit Al 5-lea Festival Mondial al Tinerilor și Studenților. Mulți demnitari au vizitat Palatul, și el a găzduit, de asemenea, spectacole ale unor artiști internaționali notabili, cum ar fi un concert din 1967 Rolling Stones, primul cu un mare grup vestic de rock din spatele Cortinei de fier. În 1985, a gazduit un concert istoric a lui Leonard Cohen, înconjurat de numeroase așteptări politice, care au fost evitate de către Cohen în timpul introduceri sale prelungite a spectacolului de trei ore.
În partea de sus a clădirii au fost adăugate patru fețe de ceas de 6,3 metri înainte de sărbătorirea mileniului în anul 2000. Acestea pentru un timp scurt au făcut clădirea cel mai înalt turn cu ceas din lume (acesta a fost înlocuite de către NTT DoCoMo Yoyogi Building, la care s-a adăugat un ceas în 2002).
Festivalul de Film de la Sofia

Festivalul Internațional de Film de la Sofia (Sofia Film Fest) (Bg.: Международен София Филм Фест, София Филм Фест) reunește anual filme, invitați, staruri de cinema, jurnaliști și cineaști din întreaga lume. Figurând în Top 50 al celor mai urmărite festivaluri, acesta găzduiește în luna martie unul dintre cele mai apreciate evenimente culturale / cinematografice din Europa, având la activ 14 ediții (din 1997).
Numeroase personalități din domeniul cinematografiei au participat până acum la acest festival, printre care: Wim Wenders, Volker Schlondorff, Katja Riemann and Karl Baumgartner (Germania), Alan Parker, Peter Greenaway, Terry Jones, Michael Palin, Tony Palmer and David Mackenzie (Marea Britanie), Nikita Mikhalkov, Andrei Konchalovsky, Karen Shakhnazarov și Bakhtyar Khudojnazarov (Rusia), Jiri Menzel, Jan Sverak, Jan Hrebejk and Petr Zelenka (Cehia), Emir Kusturica (FYROM), Krzysztof Zanussi (Polonia), Otar Iosseliani (Georgia), Jean-Claude Carrière, Agnes Varda, Siegfried și Jacques Dorfmann (Franța), Assumpta Serna (Spania), Bent Hamer and Unni Straume (Norvegia), Jafar Panahi and Babak Payami (Iran), Jerry Schatzberg, Michael Wadleigh and Lech Kowalski (SUA), Jos Stelling (the Netherlands), Mika Kaurismaki (Finlanda), Friðrik Þór Friðriksson (Iceland), Lone Scherfig (Denmark), Kornel Mundruczo (Ungaria), Goran Markovic, Goran Paskaljević, Radivoje Andric, Dusan Milic, Srđan Karanović and Srđan Dragojević (Serbia) și mulți alții.
Festivalul este organizat de administrația locală din Sofia în colaborare cu Ministerul Culturii, Palatul Național al Culturii, Centrul Național de Film, Televiziunea Națională Bulgară, cu sprijinul prgramului MEDIA al Comisiei Europene, plus alte instituții și sponsori naționali și internaționali.
Festivalul Internațional de Scurt Metraj IN THE PALACE

Festivalul Internațional de Film Scurt „In the Palace” (în bulgară Международен фестивал на късометражно кино В ДВОРЕЦА) este unul dintre cele mai mari și mai importante festivaluri de scurt metraj din Europa, prezentând genuri și stiluri diferite de film scurt (până în 27 minute). „La Palat” s-a ținut pentru prima dată în Velingrad, în 2003, iar din 2015, datorită faptul că a devenit tot mai popular, festivalul s-a mutat în Sofia, unde în decembrie s-a ținut evenimentul principal. Alte evenimente din cadrul festivalului se vor desfășura în Veliko Tarnovo, Varna și Balcic. Din 2016, Festivalul Internațional de Scurt Metraj "In the Palace" are loc în patru orașe diferite: în Sofia (decembrie 2016), Veliko Tarnovo (aprilie-mai 2017), Varna (mai-iunie 2017) și în cele din urmă, în fermecătorul oraș de pe malul Mării Negre, orașul Balcic (iunie-iulie 2017), unde va avea loc ceremonia de închidere a festivalului.
Obiectivul principal al Festivalului Internațional de Scurt Metraj "In the Palace" este de a prezenta și a contribui la dezvoltarea artei cinematografice contemporane în Bulgaria, Europa și în lume, creând astfel un mediu propice și o platformă de dialog pentru tinerii cineaști cât și profesioniștii din domeniu. Festivalul Internațional de Film Scurt „In the Palace” este organizat de tineri voluntari din diferite țări din Europa.
Conceput inițal ca un forum pentru filmele realizate de studenți, Festivalului Internațional de Scurt Metraj IN THE PALACE s-a ținut pentru prima dată în 2003 în Velingrad. Începând cu a doua ediție, Festivalul este găzduit de orașul Balcic, situat în partea nordică a Bulgariei, pe malul Mării Negre. Locul unde se desfășoară festivalul este fosta reședință de vară a reginei Maria a României - Castelul din Balcic, astăzi parc și complex arhitectural.
Festivalului Internațional de Scurt Metraj "In the Palace" este organizat de Fundația Format SFF și Centrul Comunitar Veshtina, în parteneriat și cu sprijinul autorităților municipale din Sofia, a Ministerului Culturii din Bulgaria, Centrului Național de Film din Bulgaria, a Palatului Național de Cultură și a Universității „St. Kliment Ohridski” din Sofia.
Festivalul reprezintă o competiție care cuprinde trei secțiuni: Internațional, Național și Studenți. Filmele participante sunt alese de către un comitet de selecție și evaluate de către un juriu internațional. Se acordă premii bănești pentru filmele câștigătoare din diverse categorii: ficțiune, documentar, animație și film experimental.
În cadrul fiecărei ediții a festivalului, se desfășoară de asemenea programe educative, seminare, prelegeri, masterclass-uri în regie, cinematografie, realizarea proiectelor cinematografice, artă digitală, post-producție, PR și accesul la o piață specializată pentru scurtmetraje și proiecte cinematografice.
Amarillo, Texas

Amarillo (pronunție în engleză [æməˈrɪlɵ]) este cel de-al 14-lea cel mai populat oraș din statul Texas, cel mai mare din zona numită Texas Panhandle și sediul comitatului Potter. O porțiune semnificativ din partea de sud a orașului se extinde în comitatul Randall. Populația totală era de 173.627 de locuitori la recensământul din 2000.
Amarillo este menționat în cântecul Route 66.
Lista volumelor publicate în Colecția Nautilus

Colecția Nautilus de la editura Nemira a fost cea mai longevivă colecție de literatură science-fiction, fantasy și horror din România (după 1989), cu peste 200 de titluri individuale publicate. A introdus în România autori și serii celebre ca: Stephen King, Frank Herbert (Dune), Isaac Asimov (Fundația), Orson Scott Card (Ender), George R. R. Martin etc. De-a lungul anilor colecția a fost coordonată de Vlad Popescu, Emil Bărbulescu, Ștefan Ghidoveanu și Mihai-Dan Pavelescu.
Primul volum al colecției a fost Vînătorul de recompense (Visează androizii oi electrice?) de Philip K. Dick, acesta a apărut în 1992. Au fost publicate peste 500 de titluri science-fiction, fantasy și horror și include și serii de autor - George R.R. Martin, Philip K. Dick, Orson Scott Card, Arthur C. Clarke, Suzanne Collins, Vernor Vinge, Dan Simmons, Peter F. Hamilton.
Din 15 octombrie 2018 editura a început să publice cărți science-fiction, fantasy, thriller și horror sub o nouă denumire, Armada.
În continuare este prezentată lista volumelor publicate în Colecția Nautilus:
Între anii 1992 și 2003 au fost publicate 182 de numere ale Colecției Nautilus (numerele 145-148, 174 si 186 nu au apărut). Unele dintre romanele apărute au fost reeditate de două sau mai multe ori, uneori cu același număr (cum e cazul Fundației sau ediției a doua și a treia din Dune), alteori cu un număr diferit (alte ediții ale seriei Dune sau romanul Doando). Planul de publicare proiectat pe câteva numere înainte a făcut ca unele numere să apară la un an după un număr ulterior, sau chiar ca unele numere să nu mai apară deloc. Începând cu numărul 177, colecția a schimbat designul copertei.
Începând din anul 2005, colecția a apărut într-un nou format, fără numerotarea cărților publicate. Noua serie a inclus apariții noi, reeditări ale unor volume publicate în perioada 1992-2003 și, de asemenea, a completat unele serii rămase neterminate în vechiul format (Lumea Fluviului sau Saga lui Ender). Ultimul volum a apărut în 2018.
În paralel cu seria broșată, în Colecția Nautilus au fost publicate începând cu anul 2008 și volume cartonate, care au inclus cărți netraduse anterior în limba română, cărți apărute anterior la alte edituri (cum este cazul cărților lui Arthur C. Clarke), sau reeditări ale unor cărți apărute anterior în colecție (seria Cântec de gheață și foc sau volumele lui Philip K. Dick și Frank Herbert).
Amit Elor

Amit Elor (n. 1 ianuarie 2004, Walnut Creek, California, SUA) este o luptătoare ce a reprezentat Statele Unite ale Americii, medaliată olimpică. A participat la o ediție a Jocurilor Olimpice (2024) în care a câștigat o medalie de aur.
Lista de mai jos prezintă principalele competiții la care a participat Amit Elor de-a lungul carierei.
Upper West Side

Upper West Side este un cartier din Manhattan, New York City, care se întinde între Central Park și Râul Hudson, precum și între Vest 59th Street și Vest 125th Street. Aceasta cuprinde cartierul Morningside Heights.
La fel ca Upper East Side, Upper West Side este un cartier de lux, în prinicipal rezidențial, cu mulți dintre locuitori lucrând în zone mai comerciale ca Midtown sau Lower Manhattan. Deși acestea nu sunt reguli, cei care locuiesc aici lucrează marea majoritatea în domeniul cultural și artistic, în timp ce cei din Upper East Side lucrează în domeniul comercial. Venitul mediu per gospodărie este peste media Manhattanului.
Clădirea Președinției Republicii Moldova

Clădirea Președinției Republicii Moldova este o clădire cu destinație administrativă situată pe Bulevardul Ștefan cel Mare din municipiul Chișinău, capitala Republicii Moldova. În prezent, aici se află sediul Aparatului Prezidențial al Republicii Moldova.
Clădirea care găzduiește în prezent Președinția Republicii Moldova fost construită între anii 1984–1987, avându-i ca autori pe arhitecții Iuri Tumanean, A. Zalțman și V. Iavorski. Proiectată de la început ca edificiu cu profil administrativ cu scopul de a găzdui Sovietul Suprem al RSS Moldovenești, această clădire a fost pregătită la începutul anilor '90 ai secolului al XX-lea, fără modificări esențiale, pentru amplasarea aparatului Președinției Republicii Moldova.
În timpul protestelor de la 7 aprilie 2009, clădirea Președinției Republicii Moldova a fost devastată de protestatari. Lucrările de reparație au început în 2009 și urmau să fie încheiate în 2012, dar acestea au fost stopate în 2010 din lipsă de fonduri.
Acest edificiu este o construcție turnată în beton armat, fețuită cu plăci de piatră albă și având importante porțiuni acoperite cu sticlă tonată. Nivelul soclului și scările de acces sunt din marmură roșie și neagră. Deasupra portalului central este amplasată stema Republicii Moldova și textul cu denumirea instituției: „Președinția Republicii Moldova”, ambele executate din bronz.
Clădirea Președinției Republicii Moldova este considerată a fi un monument de importanță națională.
Casa Guvernului din Chișinău

Casa Guvernului este o clădire cu destinație administrativă situată pe Bulevardul Ștefan cel Mare și Sfânt din municipiul Chișinău, capitala Republicii Moldova. În prezent, aici se află sediul Guvernului Republicii Moldova.
Clădirea care găzduiește în prezent Guvernul Republicii Moldova a fost construită în anul 1964, după un proiect al arhitectului Semion Fridlin, în Piața Marii Adunări Naționale din Chișinău (de-a lungul bd. Lenin), piața centrală unde erau amplasate înainte sediul fostei Mitropolii și Casa Eparhială Basarabeană.
Concepută de la început ca edificiu cu profil administrativ, această clădire este o construcție din beton armat cu 6 etaje, fețuită cu plăci din cotileț alb, în plan având forma literei П (adică litera P în alfabetul chirilic). Ea a fost executată în forme moderne de arhitectură, expresivitatea sa arhitecturală datorându-se ritmului vertical încordat al pilaștrilor-piloni, ce încadrează spațiile mari sticluite ale ferestrelor.
Fațadele clădirii sunt executate în formă de piloane verticale albe, unite la nivelul etajului de sus cu un element de cornișă, în centrul căreia (deasupra intrării principale) este situată stema Republicii Moldova. Soclul și pervazurile de la intrările în clădire sunt acoperite cu granit negru șlefuit, fiind în contrast cu pilonii deschiși la culoare, acoperiți cu blocuri din piatră albă și pun în valoare exactitatea construcției. La intrarea în clădire figurează inscripția "Guvernul Republicii Moldova."
Clădirea Guvernului Republicii Moldova n-a fost restaurată niciodată, efectuându-se doar reparații curente, iar în prezent starea sa de conservare este considerată a fi satisfăcătoare. Edificiul este de importanță națională.