davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Johanna Spyri

Johanna Spyri (Swiss Standard German: [joˈhana ˈʃpiːri]; née Heusser [ˈhɔʏsər]; 12 June 1827 – 7 July 1901) was a Swiss author of novels, notably children's stories. She wrote the popular book Heidi. Born in Hirzel, a rural area in the canton of Zürich, as a child she spent several summers near Chur in Graubünden, the setting she later would use in her novels.
In 1852, Johanna Heusser married a lawyer named Bernhard Spyri. Whilst living in the city of Zürich she began to write about life in the country. Her first story, "A Leaf on Vrony's Grave", which deals with a woman's life of domestic violence, was published in 1873; the following years further stories for both adults and children appeared, among them the novel Heidi, which she wrote in four weeks only. Heidi tells the story of an orphan girl who lives with her grandfather in the Swiss Alps, and is famous for its vivid portrayal of the landscape.
Spyri's husband and her only child, both named Bernhard, both died in 1884. Alone, she devoted herself to charitable causes and wrote over fifty more stories before her death in 1901. She was interred in the family plot at the Sihlfeld-A Cemetery in Zürich. An icon in Switzerland, Spyri's portrait was placed on a postage stamp in 1951 and on a 20 CHF commemorative coin in 2009.
In April 2010 a professor searching for children's illustrations found a book written in 1830 by a German history teacher, Hermann Adam von Kamp, that Spyri may have used as a basis for Heidi. The 1830 story is titled Adelheide - das Mädchen vom Alpengebirge—translated, "Adelaide, the girl from the Alps". The two stories were alleged to share many similarities in plot line and imagery. Spyri biographer Regine Schindler said it was entirely possible that Johanna may have been familiar with the story as she grew up in a literate household with many books. However, the professor's claims have been examined and afterwards described as "unscientific", due to 'superficial coincidences' he brings up in descriptions and the many actual differences in the story, that he doesn't, as well as the "Swiss disease" of homesickness already being a common trope in fiction in the eighteenth (nineteenth in the article) century (as well as, while not mentioned in the article, it being discovered before von Kamp was even born) and characters that are either drastically different or not in "Adelaide", at all.
The following is a list of her main books:
Her books were originally written in German. The translations into English at the end of the 19th century, or the early 1900s, mention H. A. Melcon (1839–1910), Maria Louise Kirk (1860–1938), Emma Stelter Hopkins, Louise Brooks, Helen B. Dole and the couple Charles Wharton Stork and Elisabeth P. Stork.
She wrote a song that became a Volkslied, "Rote Rosen am Hügel".
[1] Deutsche Digitale Bibliothek
List of German Americans

German Americans (German: Deutschamerikaner) are citizens of the United States who are of German ancestry; they form the largest ethnic ancestry group in the United States, accounting for 17% of U.S. population. The first significant numbers arrived in the 1680s in New York and Pennsylvania. Some eight million German immigrants have entered the United States since that point. Immigration continued in substantial numbers during the 19th century; the largest number of arrivals moved 1840–1900, when Germans formed the largest group of immigrants coming to the U.S., outnumbering the Irish and English. Some arrived seeking religious or political freedom, others for economic opportunities greater than those in Europe, and others for the chance to start afresh in the New World. California and Pennsylvania have the largest populations of German origin, with more than six million German Americans residing in the two states alone. More than 50 million people in the United States identify German as their ancestry; it is often mixed with other Northern European ethnicities. This list also includes people of German Jewish descent.
Americans of German descent live in nearly every American county, from the East Coast, where the first German settlers arrived in the 17th century, to the West Coast and in all the states in between. German Americans and those Germans who settled in the U.S. have been influential in almost every field, from science, to architecture, to entertainment, and to commercial industry.
(in order by their husband's presidency)
List of Petticoat Junction episodes

This is a complete list of all 222 episodes of the 1963 to 1970 television sitcom Petticoat Junction. There were 74 episodes in black-and-white and 148 in color.
During its first four years, Petticoat Junction was a major ratings success. However, with the departure of Kate following the third episode of season 6, the show's ratings declined continuously. Another reason was the show's new time slot, which was Saturdays at 9:30 p.m., an extremely weak air time.
All episodes in black-and-white
All episodes in black-and-white
All episodes from Season 3 onwards filmed in color
Universidad de Madrid

La Universidad Central y, más tarde, la Universidad de Madrid fueron instituciones precedentes de la actual Universidad Complutense de Madrid.
El 3 de octubre de 1822 se integraron en una sola institución las enseñanzas de los Reales Estudios de San Isidro y el Real Museo de Ciencias Naturales de Madrid.​ Mediante real orden de la reina regente de 29 de octubre de 1836, se decretó el comienzo del traslado a Madrid de los estudios de la Universidad de Alcalá.​ La orden disponía el traslado de 9 profesores para constituir una escuela provisional de jurisprudencia que se instalaría en el edificio que había sido seminario.
La Universidad de Madrid pudo haberse denominado en un principio «Universidad Literaria». En 1850​ o 1851 pasó a denominarse «Universidad Central»,​ entre 1943 y 1970 se la conocería con el nombre «Universidad de Madrid», hasta adoptar finalmente la denominación «Universidad Complutense de Madrid».​
La Universidad Central tiene su origen en la mentalidad renovadora liberal que pretendía dar fin a las enseñanzas tradicionales en las universidades del Antiguo Régimen. En un primer momento se instala en el edificio del Seminario de Nobles de la calle Princesa, pasando posteriormente al convento de las Salesas nuevas en la calle de San Bernardo. En 1842 se confirma el antiguo Noviciado de Jesuitas como el asentamiento definitivo de la Universidad Central.​ El primer proyecto de adaptación del Noviciado a su nuevo uso como Universidad Central es de Francisco Javier Mariategui; tras su muerte fue sustituido por Narciso Pascual y Colomer, a quien se debe la realización del Paraninfo, construido en 1852 aprovechando los muros de la antigua iglesia de los jesuitas. Muchas facultades quedaron distribuidas por Madrid en distintos edificios.
Desde la ley Moyano (1857) esta universidad fue la única autorizada en España para dar el título de doctor, lo que le valió el sobrenombre de «la Docta», hasta que en 1954, fue concedida esta potestad a la Universidad de Salamanca, tras la celebración de su VII centenario, y posteriormente al resto de las universidades españolas de la época.
Por su relación histórica con la Universidad de Alcalá, pues fue esta una de las instituciones que al unirse dieron lugar a la Universidad de Madrid, se le dio oficiosamente durante el franquismo el sobrenombre de «la Complutense», que se incorporó legalmente a su denominación desde 1970, para diferenciarla de la Universidad Autónoma de Madrid fundada en 1968.
A partir de finales del reinado de Alfonso XIII, el 17 de mayo de 1927, comenzó el proyecto de hacer una Ciudad Universitaria en los llamados Altos de la Moncloa, donde se fueron trasladando poco a poco las facultades. Hacia los años de 1960 en el edificio del Noviciado no quedaba más que la facultad de Ciencias Económicas y Políticas.
En 1973, se desgajaron de esta Universidad las Escuelas Técnicas de Grado Superior y de Grado Medio de Arquitectura e Ingeniería y junto con otros centros superiores dependientes de los Ministerios de Defensa, Industria y Obras Púbicas se unieron para formar la Universidad Politécnica de Madrid.
Ácido quinurénico

El ácido quinurénico (Siglas en inglés KYNA) es un metabolito del triptófano y puede ser considerado un alcaloide de origen animal, ya que contiene un anillo heterocíclico (quinolina), biosintéticamente procede de un aminoácido proteínico y tiene una fuerte actividad biológica sobre el sistema nervioso.
El ácido quinurénico fue descubierto en 1853 por el químico alemán Justus von Liebig en la orina canina, por lo cual tomó su nombre del griego κυνό (kyno, genitivo de perro) y οὖρον (uron, orina)​
Actúa como antiexcitotóxico, anticonvulsivo y antagonista en los receptores de aminoácidos. Debido a su actividad, este compuesto puede influir significativamente sobre procesos neurofisiológicos y neuropatológicos. Como resultado, el ácido quinurénico ha sido considerado para su uso en la terapia de desórdenes neurobiológicos.
Se ha propuesto que el KYNA actúa en cuatro sitios blanco:
Altos niveles de ácido quinurénico han sido identificados en pacientes con encefalitis transmitida por garrapatas, esquizofrenia, y pacientes enfermos de SIDA. En todas estas situaciones, los niveles altos de ácido quinurénico se han asociado con confusión y síntomas de psicosis. El ácido quinurénico actúa en el cerebro como antagonista del sitio de la glicina NMDAR, elemento clave en el sistema de neurotransmisión glutamatérgica, sobre la cual se piensa que se encuentyra implicada en la patofisiología y patogénesis de la esquizofrenia. Erhardt y colaboradores elaboraron una hipótesis de la esquizofrenia en 2007,​​ basada en la acción del ácido quinurénico en la actividad de la dopamina en el cerebro medio y en los NMDAR. De esta manera se trata de relacionar la hipótesis de la dopamina de la esquizofrenia con la hipótesis del glutamato de la esquizofrenia.
Niveles altos de ácido quinurénico han sido identificados en orina humana en ciertos desórdenes metabólicos, tales como la deficiencia de vitamina B6 y la deficiencia de la quinureninasa.
Existen estudios donde se provoca la disminución de ácido quinurénico en cerebro de ratón y se ha observado mejoría significativa en la cognición.​
El ácido quinurénico se forma a partir de un catabolito del triptófano, la quinurenina. Cuando este aminoácido se transamina por la acción de la quinurenina—oxoglutarato transaminasa (EC 2.6.1.7), el grupo ceto forma una imina con el nitrógeno residual del anillo de indol del triptófano precursor. Cuando la cetona tautomeriza a enol, se finaliza así la formación del anillo de quinolina.​
Compañía Española de Trabajos Fotogramétricos Aéreos

La Compañía Española de Trabajos Fotogramétricos Aéreos (CETFA) fue la primera compañía aérea española creada en el año 1927 bajo los auspicios de Julio Ruiz de Alda Miqueleiz (que a su vez fue uno de los fundadores de la Falange Española), por José María Ansaldo Vejarano y Fernando Rein Loring, los tres pioneros de la aviación española. Su principal actividad fue la fotografía aérea aplicada a la fotogrametría.
Trabajó especialmente para las confederaciones hidrográficas, diputaciones provinciales y algunos ayuntamientos. Son importantes sus trabajos para el Instituto Geográfico y Catastral, desarrollados en 1945-1947 y su proyecto de ejecución del catastro en España en, 1956 y 1967-1968.
En 1994 la Biblioteca Valenciana adquirió 17.000 fotografías de trabajos de la CEFTA realizados desde los años cuarenta.
Compañía Española de Aviación

La Compañía Española de Aviación (CEA) fue una compañía aérea española dedicada a la formación de pilotos.
Su sede fue establecida en la ciudad española de Albacete, una de las cunas de la aviación española. Contó con el apoyo económico de Compagnie Aérienne Française.
La Compañía Española de Aviación fue creada en 1923 por los hermanos Bauer, Alfredo e Ignacio, representantes de la Casa Rothschild, siendo designada el 16 de octubre del mismo año como escuela oficial de pilotos militares. Estuvo dirigida por Antonio Marín Hervás, subsecretario de Obras Públicas, y en su junta directiva, mitad española mitad francesa, figuraban nombres como Juan de la Cierva.
En 1924 creó en Albacete su escuela oficial de pilotos civiles, militares y navales, con sede en el Aeródromo de La Torrecica, situado al este de la capital.​ Para ello contó con el apoyo de Compagnie Aérienne Française, que aportó personal (pilotos y mecánicos) y los primeros aviones, los Dorand AR de fabricación francesa.​
Además de haber ganado la concesión del aeródromo construido en Albacete, obtuvo diversos contratos con el gobierno del momento, como el que alcanzó con los ministerios de Marina y Guerra para instruccionar a sus pilotos. Tenía un capital de 3 millones de pesetas de la época, una cantidad muy elevada —Iberia contaba con 1,1 millones—.​
La compañía también realizó el contrato con la Oficina de Registro de la Propiedad para producir fotografías aéreas de 200 000 ha del territorio español.​
En 1927 la sede de la Compañía Española de Aviación se trasladó desde el Aeródromo de La Torrecica hasta la actual Base Aérea de Los Llanos, situada al sur de la ciudad e inaugurada oficialmente en 1929, donde operaba con aviones como los Avro 504 o los Bristol F.2 Fighter.​​
A partir de 1930 contó también con instalaciones en Madrid. La compañía acabó integrándose en Concesionaria de Líneas Aéreas Subvencionadas (CLASSA), que absorbió en un monopolio las aerolíneas existentes en España, y cerró en octubre de 1932 debido a la crisis económica.
Compañía Española de Tráfico Aéreo

La Compañía Española de Tráfico Aéreo (CETA) fue la primera aerolínea española de transporte civil de pasajeros, creada por Jorge Loring Martínez.
La CETA consiguió el traspaso de los derechos que poseían los Talleres Hereter de Barcelona para la explotación en 1921 de la línea aeropostal Sevilla-Larache (Marruecos español) , ampliando la línea a tráfico de pasajeros y mercancías en general,​​ que volaron con avión Airco DH.9C. Posteriormente amplió rutas cubriendo Sevilla-Tánger, Barcelona-Palma de Mallorca y Málaga-Melilla.
Acabó integrada en CLASSA tras la creación en 1929 de esta última.
Sede de la Embajada de Italia en España

La sede de la Embajada de Italia en España alberga las dependencias de la Embajada de Italia en España así como la residencia del embajador. Se encuentra en el antiguo palacio de los marqueses de Amboage en el número 98 de calle de Lagasca del barrio de Salamanca de Madrid. Fue construido entre 1914 y 1917 por el arquitecto Joaquín Rojí. Ocupa toda una manzana entre las calles Juan Bravo, Padilla, Velázquez y Lagasca.
El Palacio de Abrantes es un edificio palaciego del siglo XVII situado en el número 86 de la Calle Mayor de Madrid, dentro del Madrid de los Austrias. Desde 1888 a 1939 fue la sede de la Embajada de Italia en España. Actualmente es la sede del Istituto Italiano di Cultura en Madrid.
En 1939 se traslada la Embajada de Italia a estas dependencias.
Ramón Plá y Monge, indiano enriquecido y I marqués del título pontificio de Amboage, se instaló en Madrid en 1860, donde contrajo matrimonio, en segundas nupcias, con doña Faustina Peñalver y Fauste. Su hijo, Fernando Plá y Peñalver, diputado a Cortes y heredero de su capital y su título y su esposa Sofía Ruiz Pelayo, vizcondesa de Huerta, mandaron edificar el palacio de Amboage en la segunda década del siglo XX. El arquitecto Joaquín Rojí inició los trabajos para los Amboage sobre un solar de 8000 metros cuadrados del Ensanche de Madrid, proyectando la casa de cocheras y caballerizas en 1912.​
El palacete obtuvo el primer premio concedido por el Ayuntamiento de Madrid a las mejores «casas construidas de 1918» en la sección de «hoteles particulares».​ La revista justifica el galardón de la siguiente forma:
Los interiores del palacio albergan una amplia colección de obras de arte, que en su gran mayoría proceden del Patrimonio del Estado italiano, si bien, hay algunas obras españolas.​
El cronista del diario El Imparcial Eugenio Rodríguez Ruiz de la Escalera, Monte - Cristo, describió la decoración del interior aprovechando una recepción celebrada en la Epifanía de 1922.​
LAPE

LAPE, Spanish Postal Airlines (Líneas Aéreas Postales Españolas), was Spain's national airline during the Second Spanish Republic.
LAPE, often also spelt L.A.P.E. and colloquially known as "Las LAPE", replaced CLASSA (Compañía de Líneas Aéreas Subvencionadas), the company that had been Spain's national airline during the dictatorship of Miguel Primo de Rivera, an airline that was still reeling from the Great Depression. LAPE was established in April 1932, CLASSA flying under the Spanish Republican Flag for one year. The republican government of Spain compensated CLASSA's shareholders and established postal contracts in order to make the new airline viable. The first Douglas DC-2, part of the modernization of the fleet inherited from CLASSA, arrived in Madrid-Barajas in March 1935.
In 1932 and 1933 LAPE's air service was restricted to the Madrid-Sevilla and Madrid-Barcelona lines. In March 1934 flights to the Canary Islands were restarted and a few months later in September the line Madrid-Valencia was inaugurated. In 1935 the lines Barcelona-Palma de Mallorca, Barcelona-Valencia and Valencia-Palma de Mallorca were operated, although with interruptions. By June 1936 the company's Canary Islands line included an air service between Las Palmas and Tenerife.
The Spanish Republican Airline operated even during the Spanish Civil War in an intermittent and increasingly haphazard manner. Although a great part of the planes of its fleet were requisitioned by the Spanish Republican Air Force and used as military transports, LAPE kept operating in the Republican zones of Spain with its base in Madrid-Barajas. The Madrid-Barcelona line was functioning and it was extended to Toulouse. There was also a flight Madrid-Santander until mid-1937 when Santander fell into Nationalist hands that was flying in a wide roundabout in order to avoid the fronts. Whenever the air battles over Madrid became too difficult to handle for the LAPE pilots, the Madrid-Barcelona line was replaced by Barcelona-Albacete.
Towards the end of February 1939 Republican Air Force Colonel Núñez Mazas issued an order through which the LAPE fleet was concentrated in Monòver (Alicante) —far away from the fronts— in order to avoid the planes falling into enemy hands. The fleet were used to evacuate numerous Spanish Republican civil and military leaders in the last weeks of the conflict. Finally in April 1939, after the defeat of the Spanish Republican Armed Forces that marked the end of the Civil War, the planes belonging to LAPE's fleet were expropriated by the Francoist government and repainted with the Iberia livery.
LAPE was one of the few airlines that used the Douglas DC-1. Other planes used by LAPE included: Fokker F.VII, Spartan Executive, Caudron C.448, Breguet 470, Savoia-Marchetti S.74, Northrop Delta, Douglas DC-2, Ford Trimotor, General Aviation GA-43, Airspeed AS.6J Envoy, de Havilland Dragon Rapide and de Havilland Puss Moth.
Madrid–Cuatro Vientos Airport

Madrid–Cuatro Vientos Airport (ICAO: LECU), also known as Cuatro Vientos Airport, is the oldest airport in Spain, established in 1911 (114 years ago) (1911) and one of the three civil airports of Madrid along with Madrid–Barajas and Madrid–Torrejón Airport. The airport is located 8 km (5.0 mi) southwest of the city centre. The name "Cuatro Vientos" [ˈkwatɾo ˈβjentos] translates into English as "Four Winds".
Cuatro Vientos was originally an air base, which later became also a civil airport. Thus, there is a military section located on a separate apron of the airport, opposite to the civil one. It is also used as the Madrid base for aircraft of the Spanish Police, as well as for the road traffic surveillance helicopters.
On 31 July 1919, an English aviator James Arthur Peters made the first non-stop flight from the UK to Spain. He flew an Alliance aircraft, a Seabird P1 that he had designed, from Hendon airport to Cuatro Vientos in 9 hours. His navigator was named as Curtiss. He carried a letter for the Queen of Spain from Mr Gillow the owner of the company that made the aircraft. Peters later flew back to the UK and named his house in Kings Langley, Herts. ‘Cuatro Vientos’.
Emilio Herrera Linares created an aerodynamics laboratory. In 1936, he tested there his stratonautical space suit, a precursor of the space suit to explore the stratosphere. The start of the Spanish Civil War cancelled the planned balloon trip to test it.
This airport is mainly used by general aviation aircraft, Flight Training Organizations and flying clubs. Due to the runway length and surrounding buildings it is only possible to operate helicopters, piston engine aircraft, medium size turbo-props and small business jets. The only navigational aid is a non-directional beacon.
The Museum of Aeronautics and Astronautics, an air and space museum mainly dedicated to the Spanish Air and Space Force, is located on the southern side of the airport.
Global Crossing Airlines

Global Crossing Airlines, Inc. (operating as GlobalX Airlines) is an American Part 121 domestic, flag, and supplemental charter airline headquartered in Miami, Florida. GlobalX operates the majority of deportation flights on behalf of U.S. Immigration and Customs Enforcement. This includes contracts by the Donald Trump administration in deporting immigrants to an El Salvador prison.
The airline was founded in 2018 by Ed Wegel, who previously co-founded the reincarnated Eastern Air Lines. The airline provides ad-hoc and scheduled passenger charter and cargo airlift to destinations throughout the United States, Europe, the Caribbean, and Latin America.
In 2020, GlobalX completed a merger & spin-out with Canada Jetlines, an ultra low-cost airline headquartered in Mississauga, Ontario. In late 2020, GlobalX formed CubaX, a tour operator that provides weekly non-stop flights from Miami to Havana, Cuba. In 2021, CubaX began operating daily charter flights using GlobalX aircraft on behalf of Havana Air.
In January 2025, a flight operated by GlobalX transporting shackled deported migrants from the United States to Brazil experienced repeated technical problems, including struggles to take off, broken air conditioning, and an unscheduled landing due to technical issues. The conditions on the flight led to diplomatic tensions between the United States and Brazil, with Brazilian government ministers describing the handling of the deportees on the flight as "unacceptable" and "degrading".
On March 15, 2025, three GlobalX flights, aircraft tail numbers N278GX, N837VA, and N630VA, were used to transport Venezuelan nationals being held at El Valle Detention Center in South Texas. The deportation flights traveled from Harlingen, Texas to El Salvador (via Honduras) where the prisoners were transferred to Salvadoran custody and imprisonment.
An investigative article in ProPublica, published April 1, 2025, reported concerns for passenger safety by flight attendants on GlobalX detainee flights chartered by Immigration Customs and Enforcement (ICE). The attendants were concerned about how they would be able to evacuate aircraft in the event of an emergency given that the passengers were handcuffed and shackled.
On January 14, 2025, GlobalX announced an electronic interline agreement with United Airlines regarding cargo space on their Chicago - San Juan route through the online platform Airblox.
As of February 2025, GlobalX operates the following aircraft:
Продан Стоянов

Продан Тошев Стоянов е български политик от БКП, доцент д-р на педагогическите науки.
Роден е на 1 ноември 1936 г. в Ботевград. От 1950 г. е член на ДСНМ, а от 1960 г. и на БКП. През 1954 г. завършва гимназия в родния си град, а през 1959 г. педагогика в Софийския университет. В университета е член на ДКМС. В отделни периоди е инструктор в ЦК на ДКМС, първи секретар на Ленинския районен комитет на ДКМС и секретар на Софийския градски комитет на ДКМС. През 1965 г. е назначен за завеждащ отдел „Пионер“ при ЦК на ДКМС, а след това е заместник-председател на Централния съвет на ДПО „Септемврийче“. Бил е част от състава на ЦК на ДКМС. От 1972 г. е инструктор при ЦК на БКП, а след това завежда отдел „Наука и образование“ при ЦК на БКП до 1977 г. От 1977 г. е първи заместник-министър на народната просвета. От 1979 г. завежда отдел „Деловодство“ при ЦК на БКП. Член е на ЦК на БКП от 1977 до 1989 г. Секретар на ЦК на БКП от 16 ноември 1989 г..
Независимо сдружение „Екогласност“

Независимото сдружение „Екогласност“, известно и само като „Екогласност“, е екологична неправителствена организация, учредена на 11 април 1989 г. от Петър Слабаков, Петър Берон, Александър Каракачанов, Христо Смоленов и др. и официално регистрирана на 11 декември 1989 г.
На 7 декември 1989 г. „Екогласност“ става член учредител на Съюза на демократичните сили. От организацията произлизат (или нейни активисти вземат дейно участие в учредяването на) Зелената партия в България на 28 декември 1989, Политическия клуб „Екогласност“ през март 1990 г. и Националното движение „Екогласност“ на 15 юни 1990 г.
Като фокусира дейността си върху значими екологични, правозащитни и политически проблеми, „Екогласност“ печели широка популярност и обществена подкрепа, като става основна опозиционна сила, противопоставяща се на управлението на Българската комунистическа партия:
В частност, „Екогласност“ организира публични петиции, лобиране и демонстрации срещу спорните проекти за отклоняване на част от водите на Струма и Места на север, и за изграждане на АЕЦ „Белене“. Изготвени от организацията становища и доклади по тези проблеми и за опазването на българското природно наследство са разпространени сред обществеността, предоставени на местни и западни медии, и предложени на вниманието както на българските държавни, партийни и местни власти, така и на провеждащата се от 16 октомври до 3 ноември 1989 г. в София Среща за опазване на околната среда на 35 страни от СССЕ.
Независимото сдружение „Екогласност“ има значим принос в политическия процес довел до смяната на режима, маркирана от отстраняването на дългогодишния комунистически управник Тодор Живков на 10 ноември 1989, отворило пътя за възстановяване на демокрацията и пазарната икономика в страната:
Соломон Голдщайн

Соломон Лазаров Голдщайн (на руски: Соломон Лазаревич Гольдштейн), наричан Беркман, Черски, а известен също като Симеон Лазаров е български, швейцарски и съветски комунистически деец от еврейски произход.
Роден е на 25 май 1884 година в Шумен. Работи като като металоработник и през 1906 година става член на БРСДП (т.с.). През следващите години се издига в редиците на синдикалното движение като застава начело на Съюза на металиците. При избухването на Балканската война в 1912 година е доброволец в Македоно-одринското опълчение във 2 рота на 3 солунска дружина. След войната емигрира във Франция и става член на френската секция на Работническия интернационал. Докато работи в завод на Рено Голдщайн се болшевизира и през 1915 година се премества в Цюрих, където влиза в близки отношения с Владимир Ленин. По време на войната има активна роля в Цимервалдската левица, от която по-късно ще произлезе Комунистическия интернационал. По-късно Голдщайн ще участва във формирането на Швейцарската комунистическа партия.
След Октомврийската революция от 1917 година се установява в Москва, а между май 1919 – февруари 1920 година е представител на Болшевишката партия в България. Като такъв критикува пасивността на ръководената от Димитър Благоев БКП (т.с.) и подкрепя крайно левите елементи, склонни към тероризъм, като убийците на министър Михаил Такев през януари 1920 година. Крайната линия на Голдщайн стимулира Д. Благоев да напише критичната статия "Тесни социалисти с анархистични глави'', в която критикува политическия екстремизъм. В този период Голдщайн се заниимава с журналистика, публикува брошура, подписана като Слави Зидаров, в която критикува БКП, че не е направила опит да болшевизират Владайското въстание и Радомирската република през 1918 година.
През 1920 година се завръща в Съветска Русия, където участва в дейността на Коминтерна до 1921 година. Между 1922 – 1924 година е ръководител на съветската легация във Виена, Австрия. Като такъв участва в подготовката на албанската революция през 1924 година. На 9 април 1924 година като представител на СССР и Коминтерна Соломон Голдщайн заедно с представителите на ВМРО Петър Чаулев и Димитър Влахов и на БКП Никола Харлаков и Филип Атанасов от МФО подписват декларация за сътрудничество, като в резултат на преговорите скоро след това е публикуван Майския манифест и е създадена ВМРО (обединена). Голдщайн присъства на учредяването на организацията във Виена през 1925 г.
След смъртта на Ленин през 1924 година Голдщайн заема позиция в подкрепа на лявото крило във ВКП (б), вероятно под влияние на Адолф Йофе. Заради това по-късно става жертва на политическите чистки на Йосиф Сталин между 1936 – 1956 година. През 1957 Голдщайн е реабилитиран в хода на десталинизацията по време на управлението на Хрушчов. Умира в Москва на 14 май 1968 година.
Момина поляна

„Момина поляна“ е туристическа хижа в Златишко-Тетевенския дял на Стара планина.
Разположена е в едноименната местност под връх Момински чукар, на 1640 метра надморска височина. Най-близкото селище е с. Дивчовото.
Построена е през 1961-62 г. от тетевенски туристи. Електрифицирана и водоснабдена. Разполага със 110 места. Има туристическа кухня и баня, тенис на маса, барбекю. До хижата може да се стигне по черен път и маркирани туристически пътеки.
Средногорец (хижа)

Хижа „Средногорец“ се намира непосредствено под връх Малък Богдан (1532 m), като самата тя е на 1486 м н.в., в местността Чемериката в Същинска Средна гора, в района на град Копривщица.
Хижата е изградена като масивна, триетажна сграда с електрификация и водоснабдяване. Има обзаведени туристическа кухня и бар-ресторант. Помещенията в хижата са подсигурени със собствени санитарни възли, сателитна телевизия и безжичен интернет. С допълнителните седем дървени бунгала тя разполага със 70 места.
Тръстена (хижа)

Хижа „Тръстена“ се намира в подножието на връх Издремец, в Голема планина, дял от Западна Стара планина. Представлява двуетажна сграда с капацитет 34 места. Хижата е пункт от европейски маршрут E3 (Ком - Емине).
Козя стена (хижа)

Хижа Козя стена се намира в местността Хайдук чешма, в Троянската планина, дял от Средна Стара планина, на 1560 метра надморска височина. Построена е през 1940 г., а по-късно е преустроена. Представлява масивна триетажна сграда с капацитет 100 места. Хижата е пункт от европейски маршрут E3 (Ком - Емине).
Тъжа (хижа)

Хижа „Тъжа“ се намира югоизточно от връх Русалка, в Калоферската планина, дял от Средна Стара планина.
Първата хижа е построена през 1927 година под името „Марагидик“ близо до коритото на река Тъжа. Новата хижа е построена малко по-високо в периода 1946 – 1948 година и представлява двуетажна сграда с капацитет 50 места.
Захранва се от ВЕЦ. Хижата е пункт от европейски маршрут E3 (Ком - Емине).
Ангел на мира

„Ангел на мира“ (на немски: Friedensengel) е монумент от края на XIX век, издигнат в Богенхаузен, район на Мюнхен.
Представлява позлатена бронзова статуя на ангел върху висока колона в коринтски стил. Архитекти на монумента са Хайнрих Дюл, Георг Пецолд и Макс Хайлмайер. Разположен е на брега на река Изар, до моста „Луитполдбрюке“ и е източният край на булевард „Принцрегентщрасе“.
„Ангел на мира“ се намира в Максимилиан Парк, на извисен над нивото на улицата площад с фонтан. Мястото е подходящо за изглед към града в северозападна посока по протежението на широкия булевард „Принцрегентщрасе“. Монументът представлява висока 38 метра колона в коринтски стил, на чийто връх е монтирана шестметрова статуя на ангел, реплика на статуята на Нике от Пеоний.
Ангелът е възпоменание за двадесет и петте мирни години след края на Френско-пруската война през 1870/71 година. В малкия храм, който паметникът помещава, са изложени портретите на германските императори Вилхелм I, Фридрих III, Вилхелм II, баварските крале Лудвиг II, Ото и Луитполд, принцрегент на Бавария, имперския канцлер Ото фон Бисмарк и генералите Хелмут фон Молтке, Албрехт фон Роон, Лудвиг фон дер Тан, Якоб фон Хартман и Зигмунд фон Пранк. Златна мозайка изобразява алегории на мира и войната, на победата и благоденствието.
Основополагащият камък е поставен на 10 май 1896 година – 25 години след подписването на Франкфуртския мирен договор, а официалното откриване е на 16 юли 1899. Скулптурата от позлатен бронз е колективно дело на архитектите Хайнрих Дюл, Георг Пецолд и Макс Хайлмайер. Фонтанът в основата на монумента е дело на Вилхелм фон Рюман.
През 1981 година статуята на ангела пада от колоната, но значителните щети по крилете и единия крак са успешно отстранени и тя е върната на мястото си през 1983 година.
48.141389, 11.596944
Паметник на загиналите воини в Джуранлийския бой

42.446639, 25.775389
Паметникът на загиналите воини в Джуранлийския бой се намира на могила между селата Дълбоки и Джуранли (днешно Калитиново), община Стара Загора, област Стара Загора.
Открит на 26 юли 1881 г., той е първият от паметниците в Стара Загора, посветени на Руско-турската освободителна война. На датата на боевете се провежда тържествено отбелязване на историческите събития с полагане на венци.
Намира се на върха на Шакова могила на 3 км южно от село Дълбоки, вляво от шосето за Нова Загора.
Паметникът е в почит на загиналите българи и руси при защитата на Стара Загора в Битката при Стара Загора и Битката при Джуранли на 19 юли 1877 г. В тези боеве загива и подполковник подполковник Павел Калитин, командир на III дружина от II бригада на Българското опълчение, отбранявайки Самарското знаме от обградилите го турски войници.
Боевете край Стара Загора, които се водят на 19/31 юли 1877 г., се считат за бойното кръщение на Българското опълчение. В сражението участва Старозагорският руски гарнизон, в чийто състав са дружини на Българското опълчение, и Централната турска армия. Едновременно с боевете край Стара Загора се водят сражения при Нова Загора и Джуранли.
Четири години след самото събитие на „Шакова могила“ е издигнат паметник. На тържественото откриване присъства и руският консул Кребел, посрещнат от официалните лица и народа.
Монументът е построен върху могила и се състои от издигната върху масивен, призматичен постамент каменна четиристранна пресечена пирамида, завършваща с кръст. Според командира на I бригада на българското опълчение полковник Ф.М. Прерадович щабът на херцог Максимилианович е бил разположен на тази могила.
Върху северната страна на пирамидата, която е увенчана с кръст, е апликиран Руския държавен герб с изображение на двуглав орел, а под него е изобразена емблема от бойни знамена и оръжия, под които е прикрепен мраморен георгиевски кръст.
Паметникът на загиналите воини в Джуранлийския бой представлява точно копие на големия руски паметник строен от арх. Вокар на връх Столетов. По този модел са издигнати „Паметници на победата“ в 12 населени места в страната. Такъв се намира и в пределите на парк „Пети октомври“ в центъра на Стара Загора – Паметник „Защитниците на Стара Загора“, почитащ същите събития и дата, приета и за официален празник на града.
През 2017 г. е реставриран след щети нанесени от друг реставратор – Никола Стоянов и екипа му. Възстановен е руският императорски герб, каменната сфера и православният мраморен кръст на върха на 13-метровия паметник. Извършена е хидрофобизация на целия монумент със специално вещество, което не позволява на влагата да достига до камъка. Възстановени са надписите от южната и северната страна и вътрешния кант в кръста със златен бронз.
Каньон де Шели

Национален паметник Каньон д’Шей е национален парк в САЩ, който се намира там където се срещат щатите Юта, Колорадо, Ню Мексико и Аризона. Той е разположен в североизточна Аризона в границите на резервата Навахо, собственост на индианското племе навахо и обхваща Каньон де Шели, Долината на смъртта и Монументът. Паркът се разпростира на площ от 339,3 km². Склоновете на каньона са с височина от 9 до 300 m и са не само стръмни, но и много гладки.
Каньонът е населяван от векове. Той е много известен с изградените от кирпич и камък къщи. Въпреки студените зими в отвесните скали се крият много ниши. В някои от тях са намерени каменни постройки на слабо проученият народ анасази, които изчезнали около 1300 г.
Индианското племе навахо са следващите които се заселват в каньона и го обитават и до днес.
Испанците пристигат тук през 16 век и кръщават издръжливите и находчиви местни жители навахо, докато те самите са се наричали дене (хора).
От непристъпните склонове на каньона индианците повеждат битка първо срещу испанците, които през 1805 г. избиват 115 мъже, жени и деца скрити в пещерите, а по-късно и срещу американското правителство. През 1863 г. кавалерийски отряди под командването на полковник Кит Карсън чрез глад принуждават индианците да се предадат и заточват около 7000 от тях в Ню Мексико. Този горчиво запомнен 320 km. преход е известен като „Дългото ходене“.
Четири години по-късно правителството ги помилва и племето се завръща по родните си земи.
Днес каньонът е изцяло под опеката на племето навахо, което го прави уникален в САЩ. Въпреки че е под юрисдикцията на правителството, той е смятан за суверенна държава. Около 40 семейства на навахо живеят днес в каньона. Те продължават да обработват полята, да отглеждат добитък или да работят като екскурзоводи. Достъпът до него е силно ограничен и туристите могат да се разходят из него само в присъствието на рейнджър от парка или с водач от навахо.
Повечето от туристите разглеждат каньона от ръба му, понеже повечето му забележителности могат да бъдат оценени само от там.
Според легендите хората от четвъртия свят се молели на боговете да ги избавят от огромните зверове с които била населена земята. Зверовете често се сблъсквали с хората и обитавали не само земята, но и въздуха и водата.
Един ден, след хиляди молитви, на плосък връх кацнал паяк. От корема на паяк излезли синовете и дъщерите на богинята – паяк и направили така, че зверовете да изчезнат.
Оттогава навахо почитат богинята – паяк.
Една от забележителностите е „Белият Дом“ построен преди около 1000 години. Той е съставен от две жилища, горно и долно, свързани помежду си. Стените на жилището са измазани с бял хоросан.
Друга забележителност е Спайдър Рок. Тя представлява две кули с височина от около 800 m. Спайдър Рок е и пресечна точка на Каньон д’Шей и Каньон Монумент. Индианците навахо вярват, че по-високата скала е дом на тяхната богиня богът – паяк.
Бузлуджа

Хаджи Димитър (до 29 юни 1942 г. Бузлуджа), по-известен и днес със старото си име Бузлуджа, е исторически скалист връх в Шипченско-Тревненския дял на Централна Стара планина. Висок е 1441 метра. Съставен е от мраморизирани варовици.
На този връх през 1868 г. се сражава четата на Хаджи Димитър, а през 1891 г. се провежда Бузлуджанският конгрес.
През 1868 г. на историческия връх се сражава четата на Хаджи Димитър с турските войски. След неравен бой четниците са разбити. Битката е повод за написването на прословутите стихове на Христо Ботев от баладата „Хаджи Димитър (балада)“ -
На 2 август 1891 г. Димитър Благоев и други български социалдемократи в подножието на върха тайно провеждат Бузлуджанския конгрес, на който се създава Българската социалдемократическа партия. Конгресът се състои по време на традиционните ежегодни тържества в памет на Хаджи Димитър. Участие вземат около 30 делегати и гости от Търново, Дряново, Габрово, Севлиево, Казанлък, Стара Загора и Сливен.
В чест на това събитие на върха е изграден Дом-паметник на БКП през 1981 г.
Национален парк-музей „Шипка-Бузлуджа“

Националният парк-музей „Шипка-Бузлуджа“ е мемориален комплекс, музей на открито в Средна Стара планина.
Обхваща монументални обекти и паркови територии в Община Казанлък - в град Шипка, в село Шейново и в Шипченската планина:
Манастирският храм-паметник „Рождество Христово“ и Парк-музей „Шипка“ са включени в списъка на Стоте национални туристически обекта на Българския туристически съюз под № 92 и № 93 съответно.
Парк-музей „Бузлуджа“ е изграден около Паметника на Бузлуджа, посветен на Бузлуджанския учредителен конгрес на БСДП (2 август 1891 г.).
Останалите мемориали отдават почит на Шипченската битка (с 3 сражения край връх Шипка и съпътстващи при Шипка-Шейново) за контрол на Шипченския проход през периода юли-септември 1877 г. по време на Руско-турската война (1877-1878).
Homo Sapiens (film)

Homo Sapiens is a 2016 documentary film directed by Nikolaus Geyrhalter.
Homo Sapiens consists of static shots showing derelict spaces. No people are seen or heard in the film. Brief intervals of blackness divide the footage into chapters.
The film opens with a scene showing the Buzludzha monument. Earlier scenes show building interiors, such as offices, churches, hospitals, and cinemas. As the film progresses, more outdoor scenes appear and signs of human presence become less conspicuous. It closes with the Buzludzha monument again, seen from outside as it is engulfed by white fog.
Filming took place over the course of four years, at over 100 sites. During pre-production research for the film, the crew found locations through urban exploration photography online. They used funding for the research to start visiting sites and immediately begin shooting scenes there. As this progressed, Geyrhalter identified topics that he wanted to cover and focused on looking for specific locations that could illustrate them. Locations included Europe, the United States, Argentina, Namibia, and Japan. Wide-angle lenses were used to produce exaggerated perspectives.
Geyrhalter assembled a rough edit of the film using half-minute durations for each shot and placeholder audio. Because he wanted to eliminate human noises from the film, very little sync sound was used. Audio was recorded separately before being edited to match the image track. Once that process was complete, the film was rearranged and shot lengths were adjusted based on the story arc and the impact of the audio track.
Homo Sapiens premiered on 12 February 2016 at the Berlin International Film Festival.
On the review aggregator website Rotten Tomatoes, 100% of 8 critics' reviews are positive, with an average rating of 8.7/10. Peter Bradshaw called it "the most extraordinary documentary I have seen in years", describing its images as "as gripping as any of the sci-fi thrillers or post-apocalyptic dramas that would normally use scenes like these as establishing shots." In his review for The Village Voice, Michael Sicinski likened the film's compositions to the work of Anselm Kiefer, Andreas Gursky, and Christian Boltanski. He continued that "Instead of uncovering artifacts from long ago, Homo Sapiens shows us our own relics in the making." Glenn Kenny of The New York Times wrote that "Each individual shot creates a frisson of desolation that resonates far beyond the facile irony suggested by the movie’s title."
Slant Magazine ranked the film 20th on its Best Films of 2016 list.
Buzludzha Congress

The Buzludzha Congress (Bulgarian: Бузлуджански Kонгрес, romanized: Buzɫudʒanski Kongrɛs) was the constituent assembly of the Bulgarian Social Democratic Party (Bulgarian: Българска социалдемократическа партия). It began on August 2, 1891 on Buzludzha peak on the initiative of Dimitar Blagoev. Around 20 members of the Socialist party from Tarnovo, Gabrovo, Dryanovo, Sliven, Kazanlak, Stara Zagora and other cities took part in the Congress. The Congress marked the end of the beginning phase of the Socialist movement in Bulgaria, and the beginning of organized party activity for the uniting of Socialism with the worker's movement. The Bulgarian Social Democratic Party took Marxism as its ideology.
The conference was held, from May 3 to May 5 in 1891, in Veliko Tarnovo under the leadership of Dimitar Blagoev.
The members in the meeting were:
The main question in the meeting would be if they were to be shown to the public as a social-democratic party, and what their character would be. With no exceptions but the members from Sevlievo and Kazanlak, they decided to create a party, and that it did not have to be a worker's movement. Furthermore, they decided to lay the groundwork for the party on July 20, 1891, in the same Congress.
The meeting was conducted in secrecy, because Stefan Stambolov's government strongly controlled freedom of association in Bulgaria. Buzludzha and the time of the meeting were chosen due to the fact that at the same place and time, massive celebrations of the anniversary of the death of Hadzhi Dimitar were being held. Because of this, the small group remained unknown and held its meeting.
The Congress decided on an agenda and other matters for the Bulgarian Social Democratic party. The agenda, which was written like the French and Belgian workers' parties, contained the basis of Marxism. It stated that Bulgaria had (temporarily) gone down the path of Capitalism and that the Bulgarian socialists must collaborate and merge into a single party to await the oncoming Socialist "coup" and to organize and enlighten them. The members of the BSDP also approved the decentralized structure of the party and the autonomy of the smaller associations within it.
A General Soviet for the party to guide it was headquartered in Tarnovo. It decided that it was necessary to produce a weekly digest of the party and a series of brochures, which comprised the "Bulgarian Socialdemocratic Library" (Bulgarian: Българска социалдемократическа библиотека), whose first piece of literature was Dimitar Blagoev's book What is Socialism and is it Starting in Us?. For Socialist propaganda the party used Yanko Sakazov's edited newspaper "Day."
Communist Party of Bulgaria

The Communist Party of Bulgaria (CPB) is a communist party in Bulgaria, currently led by Aleksandar Paunov.
The party was founded in 1996 as the Communist Party.
Since 2001, it is part of the Coalition for Bulgaria, an alliance led by the Bulgarian Socialist Party. The party publishes the newspaper Rabotnicheski Vestnik. In the 2014 parliamentary election, the Coalition for Bulgaria received 15.4% of the popular vote and 39 out of 240 seats. The party remains represented in Parliament within the coalition after the 2017 election.
The party came under fire during the 2020 protests, when it was alleged that first secretary, Aleksandar Paunov, had had a phone call with convicted businessman Vasil Bozhkov. Alexander Paunov went on to admit that the conversation took place, however denied any wrongdoing. This led to Alexander Paunov being asked to leave the BSP for Bulgaria parliamentary group, of which he was a part, becoming an independent MP.
Party of the Bulgarian Communists

The Party of the Bulgarian Communists (Bulgarian: Партия на Българските комунисти, romanized: Partiya na Bulgarskite Komunisti, PBK) is a communist party in Bulgaria, registered in 2006.
The PBK was founded in February 1999 as the Bulgarian Communist Party "Georgi Dimitrov" (Bulgarian: Българска комунистическа партия "Георги Димитров, romanized: Bulgarska Komunisticheskaya Partiya "Georgi Dimitrov", BKP-GD) by the Initiative Committee for the Unification of the Communist Movement of Bulgaria. In January 2000 it was joined by the United Communist Party of Bulgaria (Bulgarian: Българска единна комунистическа партия, Bulgarska Edinna Komunisticheska Partiya, BEKP). In 2005 the Marxist Platform of BSP joined the BKP-GD which received its present name on 15 July 2006.
The party participated in the parliamentary elections of 1999 with the Alliance Coalition of Left Bulgaria which won 8,762 votes (0.2%) and no seats. In the local elections of 1999 the PBK won 36 seats and 18 mayoral posts. In 2003 it kept nine seats and five mayoral posts. In 2014 it took part in the parliamentary elections on the List of the BSP – Left Bulgaria winning no seat.
The PBK publishes the newspaper Novo Rabotnichesko Delo (Bulgarian: Ново работническо дело).
In the 2023 Bulgarian parliamentary election, the Party of the Bulgarian Communists participated in the coalition Neutral Bulgaria, which included the Bulgarian Communist Party and the far-right Attack party.