davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Maigh Eo (Dáilcheantar)

Is Dáilcheantar 5 suíochán é Maigh Eo. Sa bhliain 2024, bhí vótóirí in oirdheisceart an chontae idir Conga agus Sruthair, a bhí i dtoghlach Ghaillimh Thiar go dtí 2020, fillte ar Mhaigh Eo don toghchán seo agus suíochán breise le líonadh dá bharr.
Is minic a chloistear Rose Conway-Walsh (SF), arb as ceantar Béal a’ Mhuirthead di agus Dara Calleary (FF), arb as Béal an Átha dhó, faoi agallamh ar Raidió na Gaeltachta.
Olltoghchán 2016
In Olltoghchán 2016, toghadh Enda Kenny (FG), Dara Calleary (FF), Lisa Chambers (FF), agus Michael Ring (FG)
Olltoghchán 2020
In Olltoghchán 2020, toghadh Michael Ring (FG), Dara Calleary (FF), Alan Dillon (FG) agus Rose Conway-Walsh (SF). Bhí Ring (FG) ó Chathair na Mart, ar bharr an chomhairimh in 2020 le 14,796 vóta. Sa toghchán in 2020 bhí 40% den vóta ag Fine Gael.
Olltoghchán 2024
In Olltoghchán 2024, bhí seisear déag iarrthóirí ainmnithe, ina measc na Teachtaí Dála a toghadh in 2020: Rose Conway-Walsh (SF); an t-aire Stáit Dara Calleary (FF) agus an t-aire Stáit Alan Dillon (FG). Sheas Michael Ring (FG) siar, ach bhí FG sa tóir ar thrí shuíochán fós.
Sa deireadh thiar thall, toghadh Keira Keogh (FG) agus Paul Lawless (Aontú) agus atoghadh in 2024 Dara Calleary (FF), Alan Dillon (FG) agus Rose Conway-Walsh (SF).
Institiúid Teicneolaíochta na Gaillimhe-Maigh Eo

Institiúid Teicneolaíochta na Gaillimhe-Maigh Eo nó Galway-Mayo Institute of Technology (GMIT). Roimhe seo Ceardcholáiste Réigiúnach na Gaillimhe (RTC Galway) Institiúid Teicneolaíochta (IT) i nGaillimh, Éire. Ofrálann an t-Institiúid raon leathan cúrsaí sa staidéar gnó, san innealtóireacht, san eolaíocht, sa talmhaíocht, agus san altranas.
Bhí an Institiúid seo ar an gcéad Ceardcholáiste Réigiúnach in Éirinn ina raibh sé indéanta céim acadúil a bhaint amach, mar atá, an B.A. i mBainistíocht Óstán agus Lónadóireachta, sa bhliain 1976.
Mayo, County Mayo

Mayo or Mayo Abbey (Irish: Maigh Eo, meaning 'plain of the yew trees') is a village in County Mayo, Ireland. Although the county bears its name, it is not the county seat, which is Castlebar. Mayo Abbey is a small historic village in south Mayo approximately 16 km to the south of Castlebar and 10 km north west of Claremorris. The village is in a civil parish of the same name.
The village was an important centre in the Gaelic and Anglo-Saxon Christian world in the seventh and eighth centuries. St. Colmán, Bishop of Lindisfarne, founded a monastery here for a group of Saxon monks, called the School of Mayo. Saint Gerald became its first abbot in 670. Danish raiders attacked the monastery in 783 and again in 805. Finally Turgesius completely destroyed it in 818
The village was the centre of the diocese of Mayo from 1152. It was suppressed in the thirteenth century. Bishops were appointed, however, as late as the sixteenth century. One of its bishops, Patrick O'Hely, who died in 1589, is numbered among the Irish martyr saints. The diocese was formally joined to the diocese of Tuam by papal decree in 1631.
The BBC four-part dramatisation of John McGahern's novel Amongst Women was filmed in Mayo Abbey using the Old Catholic Church, the graveyard and the post office/shop.
Mayo Gaels is the local Gaelic football team. They compete at all underage levels as well as senior and junior football.
GAA Football Team of the Millennium

The GAA Football Team of the Millennium was a team chosen in 1999 by a panel of GAA past presidents and journalists. The goal was to single out the best ever 15 players who had played the game in their respective positions, since the foundation of the GAA in 1884 up to the Millennium year, 2000. Naturally many of the selections were hotly debated by fans around the country. On 11 February 2013, the GAA opened the new Hall of Fame section in the Croke Park museum. All members of the football team of the Millennium were inducted into the hall of fame.
GAA/GPA Footballer of the Year

The Gaelic Athletic Association & Gaelic Player's Association All Stars Footballer of the Year — known for sponsorship reasons as the PwC GAA/GPA Footballer of the Year — is a Gaelic football award. It is presented annually to the footballer who performed outstandingly in that year's All-Ireland Senior Football Championship.
Created in 1995, the award is part of the All Stars Awards, which selects a "fantasy team", comprising the best players from that year's All-Ireland Senior Football Championship. Voting for the award is undertaken by a select group of journalists from television and the print media.
Three players have won the award on more than one occasion. They are:
Two sets of brothers have won the award. They are:
2025 British & Irish Lions tour to Australia

The 2025 British & Irish Lions tour to Australia is an international rugby union tour scheduled to take place in Australia between June and August 2025. The British & Irish Lions, a team selected from players eligible to represent England, Ireland, Scotland and Wales, are scheduled to play a three-match test series against the Australia national team, as well as matches against Australia's four Super Rugby franchises, one against an invitational side made up of players from Australia and New Zealand, and another match against a side made of players with First Nations and Pasifika origin. The Lions were also due to play against the Melbourne Rebels Super Rugby franchise, but they were disbanded in 2024; the match against the First Nations & Pasifika XV was scheduled instead. Ireland coach Andy Farrell was appointed as the Lions' head coach for the tour in January 2024.
The fixtures for the tour were announced on 19 July 2023. The tour will culminate with a three-match test series between the British & Irish Lions and the Australia national team, and will also feature matches against Australia's five Super Rugby franchises. The Lions will open the tour with matches against the Western Force, Queensland Reds, New South Wales Waratahs and ACT Brumbies; they were scheduled to face the Melbourne Rebels in the week between the first and second tests, but the Rebels were disbanded at the end of the 2024 Super Rugby Pacific season after going into administration earlier in the year. A match against a team of players with indigenous Australian and Pacific Islander heritage was proposed in its place in November 2024 and confirmed in March 2025. The week before the first test, they will play a match in Adelaide against an invitational team made up of players from Australia and New Zealand. A warm-up match against Argentina, to be played at the Aviva Stadium in Dublin on 20 June 2025, was announced on 7 December 2023; it will be the Lions' first ever match in Ireland.
Ireland head coach Andy Farrell was appointed as the Lions' head coach for the tour in January 2024. He takes over from former Wales head coach Warren Gatland, who had led the team on the previous three tours. Farrell was one of Gatland's assistant coaches on the 2013 and 2017 tours to Australia and New Zealand, respectively.
Farrell announced his five assistant coaches on 26 March 2025. Three of the coaches selected worked directly under Farrell at Ireland – defence coach Simon Easterby, scrum coach John Fogarty and attack coach Andrew Goodman. Forwards coach John Dalziel was selected from Scotland, whilst Richard Wigglesworth (who previously worked under Farrell as a player at Saracens) was selected from England. For all five assistant coaches, this would be their first involvement on a Lions tour, although Easterby had toured as a player in 2005. It would also be the first tour since 2001 without any representation from Wales among the coaches.
Irish American Heritage Museum

42°38′50″N 73°45′02″W﻿ / ﻿42.647163°N 73.750636°W﻿ / 42.647163; -73.750636 The Irish American Heritage Museum is a museum in Albany, New York. The museum describes their educational mission as "To preserve and tell the story of the contributions of the Irish people and their culture in America, inspiring individuals to examine the importance of their own heritage as part of the American cultural mosaic."
The museum was organized in 1986 by the New York State American-Irish Legislators Society and was initially financed by the State Natural Heritage Trust, the State Council on the Arts, and numerous private donations.
The first physical location opened on June 16, 1990, on the grounds of the Irish Culture and Sports Center in East Durham, New York.
In 1992, the museum was permanently chartered by the Board of Regents of the State of New York as a 501(c)(3) non-profit organization.
In an effort to increase visitor traffic, the museum was relocated to downtown Albany in 2012. The 3,250 square foot space opened on January 17, 2012, and includes the Paul O'Dwyer Library and the Ancient Order of Hibernians' archives.
Exhibits at the museum have included: "Irish in the Civil War", which looked at Irish-Americans in the American Civil War; "The Irish and the Erie Canal", which highlighted the contributions of the Irish in all phases of the Erie Canal construction; and "Dublin: Then and Now", which included photographs of the streets of Dublin in the late 1950s and early 1960s.
The museum is currently a member of The North American Reciprocal Museum (NARM) Association.
The Irish American Heritage Museum is located at 21 Quackenbush Square in downtown Albany. Parking is available on the street and in parking lots behind the museum. The museum is open Wednesday, Thursday and Friday from 11 am to 4 pm, Saturday and Sunday from 12 noon to 4 pm, and closed on Monday and Tuesday.
Department of Tourism, Culture, Arts, Gaeltacht, Sport and Media

The Department of Arts, Media, Communications, Culture and Sport (Irish: An Roinn Ealaíon, Meán, Cumarsáide, Cultúir agus Spóirt) is a department of the Government of Ireland. The mission of the department is to promote and develop Ireland's tourism, culture, and art; and to advance the use of the Irish language, including the development of the Gaeltacht. It is led by the Minister for Arts, Media, Communications, Culture and Sport.
The official headquarters and ministerial offices of the department are on Kildare Street, Dublin. The department also has offices in South Frederick Street in Dublin, Na Forbacha in Galway and in New Road, Killarney, County Kerry. The departmental team consists of the following:
In carrying out its mandate the department undertakes a variety of functions including:
The department is responsible for funding national cultural institutions such as:
and organisations such as:
The department was created by the Ministers and Secretaries (Amendment) Act 1977 as the Department of Economic Planning and Development, an act of the 15th Government of Ireland led by Jack Lynch. This act provided its function as:
Over the years the name and functions of the department have changed several times.
List of Notre Dame Fighting Irish head football coaches

The Notre Dame Fighting Irish football program is the college football team of the University of Notre Dame, located in South Bend, Indiana. The team competes as an Independent at the NCAA Division I Football Bowl Subdivision level. Notre Dame has produced more All-Americans than any other Football Bowl Subdivision school. Additionally, seven Fighting Irish football players have won the Heisman Trophy. Notre Dame is one of only two Catholic universities that field a team in the Football Bowl Subdivision, the other being Boston College, and one of a handful of programs independent of a football conference. The team plays its home games on Notre Dame's campus at Notre Dame Stadium, also known as the "House that Rockne Built", which has a capacity of 80,795.
List of Irish county nicknames

This is a list of nicknames for the traditional counties of Ireland and their inhabitants. The nicknames are mainly used with reference to the county's representative team in gaelic games organised by the Gaelic Athletic Association (GAA). A few of the names are quite old and well-known; most are recent coinages mainly used by journalists. Some refer specifically to the Gaelic games county colours.
Many counties have multiple nicknames – for example, Kildare may be called "the short grass county" or "the thoroughbred county" – while some counties have separate nicknames for the county and people: for example Wexford is often called the Model county, and Wexford people are called "yellowbellies". A few nicknames are shared: any Connacht county playing a team from elsewhere may be dubbed "the Westerners"; London GAA or New York GAA may be called "the Exiles"; Westmeath, Fermanagh, and Cavan have each been called "the Lake county".
Outside Ireland, the GAA is organised into regional bodies which have the same status as Irish counties, some of which compete in the same inter-county competitions.
In 2008, the main Dublin and Down hurling teams were supplemented with second teams competing in the Nicky Rackard Cup, respectively called Fingal and South Down.
Tokini Peterside

Tokini Peterside bụ onye Naijiria, obu onye ọchụnta ego na nwanyị ọchụnta ego. O mepụtara ART X Lagos, ihe ngosi nka na nzu nke mbu na West Africa.
Amụrụ ya na Lagos, Nigeria, Peterside tolitere n'etiti Nigeria na United Kingdom, ebe ọ gụrụ akwụkwọ na Cheltenham Ladies' College na Westminster School . Ọ nwetara akara ugo mmụta nsọpụrụ nke mbụ na ụlọ akwụkwọ London School of Economics and Political Science. Na 2015, ọ gara ụlọ akwụkwọ azụmahịa, INSEAD, ebe ọ nwetara Master of Business Administration (MBA), ma biri n'etiti France na Singapore.
Mgbe ọ gụsịrị akwụkwọ na mahadum, Peterside malitere ọrụ n'ịzụ ahịa, ma mesịa ghọọ onye isi ahịa na Moët Hennessy, akụkụ nke otu LVMH, na Nigeria.
Ọ tọrọ ntọala TP-Collective na 2012, na-enye atụmatụ, atụmatụ azụmahịa na ahịa consulting nke na-ahụ maka ndị na ere ihe okomoko na omenala na Nigeria, dị ka ALARA, David Adjaye -designed luxury concept store; Maki Oh, onye mmebe ejiji okomoko; na ndị na-emepụta ihe nkiri nke Half of a Yellow Sun, ihe nkiri ahụ dabeere na akwụkwọ akụkọ Chimamanda Adichie, nke mere Thandie Newton, Chiwetel Ejiofor na John Boyega .
NA afọr 2016, Peterside mepere ART X Lagos, one ngosi nka na-nzu nke mbu na West Africa. kemgbe e mepụtara ART X Lagos ọmego ka mmadụ karịrị 31,000 nke mba anyị na mba ofesi bụ ndị ọbịa hụ aka ọrụ ndị nkà na nzu rụrụ mmadụ narị atọ ndị si ná mba iri abụọ na-ise nke Afrịka ya na okirikiri afirika. A furu ngosi a dịka
West Africa's calling card for contemporary African art faNdịpaka ọrụ gosipụtara na ngosi a gụnyere uch as El Anatsui, Yinka Shonibare, Njideka Akunyili-Crosby, Bruce Onobrakpeya, Barthelemy Togou, Nastio Mosquito, Godfried Donkor, Zanele Muholi, Nandipha Mntambo, Victor Ehikhamenor, Olu Amoda, Wura-Natasha Ogunji, Modupeola Fadugba, Girmana ọtụtụ ndị ozoothers.
Na July 2018, Peterside duuru onye isi ala France na-eleta Emmanuel Macron site na ihe ngosi pụrụ iche nke ART X Lagos, nke nkà nka nke oge a nke Naijiria, dị ka akụkụ nke 'Celebration of African Culture' nke a kwadoro na New Afrika Shrine na Lagos, iji malite omenala African Cultural. Oge a ga-eme na France na 2020.
Kọmitii ASEAN maka ịkwalite na ichebe ikike ụmụ nwanyị

ASEAN Commission on the Promotion and Protection of Rights of Women and Children (ACWC) bụ akụkụ nke Association nke Ndịda Ebe Ọwụwa Anyanwụ Eshia (ASEAN) ma mepụta ya na 2010 iji mepụta usoro na mmemme iji baara ụmụ nwanyị na ụmụaka uru na mba. nke mejupụtara ASEAN.
E hiwere kọmishọna ASEAN na nkwalite na nchekwa nke ikike ụmụ nwanyị na ụmụaka (ACWC) na Eprel 7, 2010, na Ha Noi, Vietnam.[1] [2] Oku maka imepụta ACWC amalitela n'oge dị ka afọ 2004 na 2009 kpebiri oke ya.[3] E guzobere ACWC "iji kwalite na chebe ikike ụmụ nwanyị na ụmụaka iji hụ na mmepe ha ziri ezi na mpaghara." na ụmụaka [4]
Mba ọ bụla nke so na ASEAN na-eziga ndị nnọchi anya abụọ na ACWC.[5] Ndị nnọchiteanya na-eje ozi afọ atọ ma nwee ike ije ozi naanị ugboro abụọ. [6] E nwere ndị nnọchiteanya iri abụọ ugbu a na-ezukọ ugboro abụọ n'afọ. Ndị nnọchiteanya mbụ zutere na Febụwarị 2011 na Jakarta. Ndị mbụ nọ n'oche bụ Kanda Vajrabhaya na Ahmad Taufan Damanik . ACWC na-eziga akụkọ kwa afọ na Nzukọ Ndị Minista ASEAN na Mmepe Ọdịmma Ọha na otu na Kọmitii ASEAN na Ụmụ nwanyị (ACW). [8]
ACWC edepụtara nkwupụta megide ime ihe ike e mere ụmụ nwanyị na ụmụaka, nke mbụ e gosipụtara na 2013.[4] A na-eji nkwupụta ahụ, nke a na-akpọ ACWC Declaration on the Elimination of Violence Against Women and the Eliminary of Violence against Children, eme ihe iji gbasaa ndokwa nke United Nations Security Council (UNSC) setịpụrụ site na Women, Peace and Security (WPS). [9][10] ACWC na-enyekwa ọmụmụ ihe na ụdị ọzụzụ ndị ọzọ maka mba ndị otu. Ebe ndị ọzọ ACWC na-adọrọ mmasị gụnyere agụmakwụkwọ, ịkwụsị Ịzụ ahịa mmadụ na ibelata mmetụta nke mgbanwe ihu igwe na agha na ụmụ nwanyị na ụmụaka.
Amaechi Muonagor

Amaechi Muonagor // (20 August 1962 – 24 March 2024) was a veteran Nigerian actor, comedian, and movie producer. He was nominated for the 2017 Africa Magic Viewers' Choice Awards for Best actor. He joined the Nigerian movie industry Nollywood in 1998 and had starred in many movies including Taboo 1 (1989), Aki and Pawpaw, Karishika (1998), and Aki na Ukwa (2002), Igodo (1999).
Amaechi Muonagor was born in Obosi, a village in Idemili North Local Government Area, Anambra State. He attended St. Mary's Primary School, Obosi, Oraifite Grammar School before he furthered his education at the University of Nigeria, Nsukka (UNN) in Enugu state, where he studied economics and graduated in 1987.
In 1989, Amaechi started working for NAN (News Agency of Nigeria). He left his job a few years later for an acting role in his first movie as 'Akunatakasi' in the Nigerian movie, Taboo 1. In 1999, Amaechi Muonagor starred in the movie Igodo, a movie that was known in its time. This movie earned Amaechi a nomination for Best Supporting Actor at the Africa Movie Academy Awards.
Amaechi Muonagor's popularity soared in 2003 with his performance in the Nollywood iconic comedy "Aki na Ukwa," alongside Chinedu Ikedieze (Aki) and Osita Iheme (Pawpaw). This film achieved great success in Nigeria and beyond, gaining over 11 million views on YouTube years after its release. Amaechi's role earned him a nomination for Best Actor in Comedy at the Africa Magic Viewers Choice Awards.
Amaechi, among other Nollywood stars like Chinyere Winifred, Ebere Okaro, joined Dr. Chris Eke of Word and Spirit Assembly, Ijegun Lagos as he marked his 40th birthday back in 2015, celebrating it with prison inmates, as well as with children at the Hearts of Gold Children's Hospice orphanage home. In 2020, Amaechi said sexual harassment is not peculiar to Nollywood as it happens in every profession.
In 2016, it was reported that Amaechi was suffering from diabetes and had left the film industry. In 2023, he suffered from a stroke that resulted in partial paralysis of his left leg. On 24 March 2024, Amaechi died of kidney failure, at the age of 62.
Adornment

An adornment is generally an accessory or ornament worn to enhance the beauty or status of the wearer. They are often worn to embellish, enhance, or distinguish the wearer, and to define cultural, social, or religious status within a specific community. When worn to show economic status, the items are often either rare or prohibitively expensive to others. Adornments are usually colourful, and worn to attract attention.
They have a long history, around the world, from feathers or bone, to modern accessories, such as jewellery. Items of adornment are also used by warriors, and by other members of the military to show rank or achievement.
These include cosmetics, jewellery, clothing accessories, facial hair, fingernail modification, piercing, lip plates, tattooing, braiding, and headgear.
Groups who practice adornment include the yakuza, military, religious institutions, tribal groups, and the punk culture. Items of adornment can tell us about a person's rank, social status, gender role, area of origin, etc. An example would be the beaded jewelry worn by the Maasai tribe, which is very specific to them and some related tribes.
In Islamic culture, adornments have included caps such as the kufi and taqiyah for men, and the hijab for women.
Maasai religion

The Maasai religion encompasses the traditional beliefs of the Maasai people of Kenya and Tanzania.
In Maasai culture, nature and its elements are important facets of their religion. Enkai (also called Engai) is the androgynous Supreme Creator, possessing both masculine and feminine principles. The Maasai refer to Ngai's primordial dwelling as "Ol Doinyo Lengai" which literally means "The Mountain of God", which they believe is in Northern Tanzania.
Ngai or Enkai's name is synonymous to "rain."
In Maasai religion, the Laibon (plural: Laiboni) intercedes between the world of the living and the Creator. They are the Maasai's high priests and diviners. In addition to organizing and presiding over religious ceremonies—including sacrifice and libation, they also heal the living, physically and spiritually.
Red Maasai sheep

The Red Maasai is a breed of sheep indigenous to East Africa. True to its name, the breed is kept by the Maasai, though both pastoralists and smallholder farmers in Kenya, Tanzania, and Uganda keep Red Maasai flocks.
The breed is a fat-tailed hair sheep; they do not produce wool and are kept primarily for meat. Though less productive than some other breeds raised in East Africa, they are valued for their hardiness in arid conditions and their relatively stronger resistance to internal parasites.
Although their origin is unclear, Red Maasai sheep are endemic to Kenya and have long been a part of the farming cultures of the Great Rift Valley. Though traditional Maasai culture places cattle in higher prominence than small ruminants, many Maasai and smallholders in Kenya, Tanzania, and Uganda have raised the breed.
The Red Maasai was the predominant sheep breed among the Maasai and other tribes in Kenya until the 1970s, when subsidies began to support crossbreeding with Dorper sheep and other imported types. Developed in South Africa, Dorpers began to be widely crossbred with native Kenyan stock. Today, fewer purebred Red Maasai sheep remain, and crossbreeds are the majority, making the future of the breed uncertain.
Red Maasai sheep are named for their usual color of red-brown, though they may also be pied. The breed is a hair sheep, meaning it does not produce wool, though it may have a shaggy coat of hair. It is also a fat-tailed sheep breed known for visibly large fat deposits in its tail and hindquarters. Red Maasai are medium-to-large bodied sheep. These factors mean the Red Maasai is suited to meat production instead of fiber.
Red Maasai sheep are renowned for their resistance to parasite like Haemonchus contortus. In Africa, endoparasites in particular can cause large livestock losses, because smallholder farmers that also raise crops often rely on shared grazing land. Several peer-reviewed studies have shown that compared to introduced breeds such as the Dorper, Red Maasai are significantly more resistant to parasites.
This resistance is potentially of great value to other sheep operations due to the significant financial losses caused by parasites in other sheep-producing regions. Consequently, scientists have focused on attempting to identify the genes responsible for internal parasite resistance in Red Maasai sheep.
Черноклюн щъркел

Черноклюн (далекоизточен) щъркел (Ciconia boyciana) е прелетна птица от семейство Щъркелови, обитаваща източните райони на азиатския континент. Видът е застрашен с обща численост на популацията едва около 3000 птици. До 1992 г. далекоизточният щъркел е смятан за подвид на белия щъркел - Ciconia ciconia boyciana (Swinhoe, 1873). Същият е отделен като самостоятелен Ciconia boyciana (Hancock et al. 1992) с името Далекоизточен или Черноклюн щъркел.
Видът гнезди в Далекоизточните части на Русия (в басейна на реките Амур, Зея, Усури, ез. Ханка), Североизточен Китай (Манджурия) и Източна Монголия. В миналото представителите на вида са гнездели и на остров Хоншу и в КНДР. Далекоизточният щъркел е мигриращ вид, който зимува във влажни райони на Източен Китай. Отделни представители са наблюдавани да зимуват и в Япония, Корейския полуостров, Тайван, Филипините, Мианмар и дори Източен Бенгал.
Далекоизточният щъркел наподобява на белия по оперение. Видът е малко по-едър, с по-силен и едър клюн, който е черен на цвят, а краката са значително по-ярко червени от тези на белия щъркел. Около очите кожата е неоперена и червена на цвят. Подрастващите щъркелчета са с червено-оранжев клюн, който постепенно почернява докато този на белите щъркелчета от черен постепенно преминава в червен.
Представителите на вида за разлика от своите родственици се стараят да избягат от човешкото присъствие. Макар и напоследък да се наблюдава известна степен на синантропия при някои индивиди, основната част от щъркелите гнезди по дървета в глухи места, по-рядко по стълбове от електропреносната мрежа. Гнезди близо до водоемите, където намира своята храна. В менюто му влизат малки риби, жаби и разнообразни безгръбначни животни.
Подобно на гнездата на белите щъркели това на далекоизточните достига до 2 метра в диаметър и височина от около 3 метра. Снасят в края на април от 2 до 6 яйца. След около месец пиленцата се излюпват. Те са напълно безпомощни и се хранят от своите родители. Половата злялост настъпва на 3-4-годишна възраст.
Абдимов щъркел

Абдимов щъркел (Ciconia abdimii) е вид африкански черен щъркел, наречен на османския губернатор на Уади Халфа в Судан – Бей Ел Арнаут Абдим (1780 – 1827).
Видът е разпространен в цяла Субсахарска Африка.
Абдимовият щъркел е с черно оперение на тялото и бели гърди, сиви крака, червени колена и стъпала, сив клюн. Той има червена кожа на лицето пред очите и синя кожа близо до клюна по време на размножителния сезон. Това е най-малкият представител на род Щъркели с височина от 73 cm и тегло около 1 kg. Женските снасят две или три яйца. Приличат на мъжките, с тази разлика на това, че са по-дребни.
В диетата на Абдимовия щъркел влизат скакалци, гъсеници и други големи насекоми. Често птиците се хранят и с малки влечуги, земноводни, мишки, раци и яйца.
Белогуш щъркел

Белогуш щъркел (Ciconia episcopus) е вид едра газеща птица от семейство Щъркелови.
Видът е тропически и е разпространен в цяла Субсахарска Африка и Азия от Индия до Индонезия и Филипините. Представителите на вида не мигрират, а са местни видове в райони на влажни зони с дървета. Върху дърветата изгражда голямо гнездо от пръчки.
Щъркелите от вида са едри на височина от 85 cm. Главата е черна, но рязко преминава в бяла надолу към шията и гърдите. Останалата част на тялото е черна като в областта на крилата перата имат зеленикав оттенък. Крилата са големи и позволяват на птицата да се рее като ползва топлите въздушни течения. Снасят 2 до 5 яйца. Птиците са тихи с изключение на тази разлика, че понякога тракат с клюн.
В диетата на представителите на вида влизат земноводни, малки влечуги и големи насекоми.
Щъркелови

Щъркелови (Ciconiidae) са семейство големи, дългокраки птици, единствени в разред Щъркелоподобни (Ciconiiformes). Имат сравнително дълга шия, дълъг и здрав клюн и обитават основно блатисти местности. Представителите се срещат в много региони на света и обикновено живеят в по-сухи местообитания от тези на чаплите, лопатарките и ибисите. Щъркеловите обикновено са неми и като средство за комуникация използват тракане на клюна. Много видове са мигриращи. Обикновено се хранят с жаби, риби, насекоми, земни червеи, малки птици и дребни бозайници. Днес представителите на семейството наброяват 19 съвременни вида обединени в шест рода.
Поради едрото си тяло щъркеловите птици са се пригодили да се реят при полет като използват топлите въздушни течения. Създават големи гнезда, които използват в продължение на много години. Някои гнезда достигат гигантските размери от 2 метра диаметър и 3 метра височина. Обикновено са моногамни птици, но това е вярно само отчасти. Птиците могат да се сменят партньорите си след като мигрират, а така също могат да мигрират и без половинката си.
Семейство Щъркелови
Побити камъни

Побитите камъни (до 29 юни 1942 г. – Дикилиташ, букв. от турски – „побити камъни“) са скални образувания, разположени във Варненска област.
Разположени са на 18 km западно от Варна, от двете страни на главния път Варна – София, между селата Слънчево, Страшимирово и девненския квартал Повеляново. Административно се отнасят към община Аксаково. Разпределени са на 18 големи и малки групи на площ от 7 km.
Представляват варовикови колони с различна височина – от 5 до 7 m, дебелина – от 0,3 до 3 m и различно сечение. Изглеждат като побити в пясъка и оттам идва името им. Колоните са без твърди основи, кухи и запълнени с пясък. Някои от тях са разположени на етажи с обща височина от 5 m.
През 1995 г. са категоризирани като защитена местност с от площ 253,3 хектара.
За произхода им има много хипотези, които могат да се обединят главно в две групи – за органичния и неорганичния им произход. Първите са свързани с кораловите организми и други. Според вторите произходът им се обяснява с призматичното изветряне на скалите или с образуването на пясъчно-варовикови конкреции и др. За да бъдат опазени, през 1937 г. са обявени за природна забележителност.
Смята се, че са образувани преди около 50 милиона години. Въз основа на изобилното съдържание на вкаменелости, стратиграфският обхват на образуванията е определен в рамките на Долен Еоцен (48,6 – 53 млн. г.).
На Побитите камъни е наречена улица в квартал „Димитър Миленков“ в София (Карта).
Европейско село на белия щъркел

Европейско село на белия щъркел е награда, която се дава на села в Европа от германската фондация „Европейско природно наследство“ (Euronatur), които оказват особено големи и постоянни грижи за опазването на белите щъркели в тях.
Целта е да се популяризира и стимулира дейностите по опазване на белите щъркели и природата, както и повишаване на обществената ангажираност.
Наградата Европейско село на белия щъркел се дава от 1994 г.
От 2005 г. ежегодно през май в Белозем, където е една от най-големите популации на бял щъркел в България, се провежда „Фестивал на белия щъркел в Белозем".
Брадата котинга

Брадатите котинги (Procnias averano) са вид средноголеми птици от семейство Котингови (Cotingidae).
Разпространени са в горите в северната част на Южна Америка. Достигат 28 сантиметра дължина, като мъжките са бели с кафява глава и черни крила, а женските са с маслиненозелена горна страна и глава и жълта долна страна. Живеят по дърветата и се хранят главно с плодове, най-често на лаврови и бурсерови растения.
Криле (филм)

„Криле“ е черно-бял, ням филм от 1927 г., носител на две награди на филмовата академия на САЩ. Освен първия Оскар за най-добър филм, филмът печели и първата Награда на академията за най-добри инженерни ефекти за Рой Померой.
Двама младежи в малък американски град са влюбени в едно и също момиче. Когато САЩ се включват в Първата световна война, двамата се записват във военновъздушните сили. След усилена подготовка са изпратени във Франция, където от съперници на земята, те стават най-добри приятели във въздуха, особено по време на въздушните битки с германците.
Оскар (1927/28)
През 2006 г., синът на режисьора Уелман пише книга за филма и участието на неговия баща при създаването му.
Черен лешояд

Черният лешояд (Aegypius monachus), наричан още и Картал е едър представител на семейство Ястребови (Accipitridae). Дължината на тялото му е 110 – 120 cm, размах на крилете 265 – 300 cm и тежи 6,3 – 12,5 kg. Няма изразен полов диморфизъм.
Среща се в южните части на Европа, Азия и Африка. Обитава планински, горски и полупустинни местности. В България е бил постоянен вид и обитавал страната целогодишно. През зимата се спускал от планините в равнините и низините.
Основно мършоядна птица, храни се предимно с месо от умрели животни, но понякога улавя дребна плячка, като зайцевидни, катерици, костенурки и гущери. Когато забележи труп на умряло животно се спуска пикирайки със сгънати крила, като издава характерен звук от който идва и народното му название.
Гнезди по дърветата. Гнездото се ремонтира и подновява всяка година и достига 2 m в диаметър и 1 m височина. Снася 1 яйце. Мътят 55 дни и двамата родители. Когато мъти много трудно е да бъде изгонен от гнездото, възможно е дори да бъде хванат с ръце, без да се опита да избяга. Гнезди средно веднъж на две години.
На територията на България е много рядък и защитен вид. През 2019 година белгийски зоопарк дарява черен лешояд на България с цел историческата популация в страната да се възстанови. През май 2020 година обаче е установено, че лешоядът е убит от бракониери в Кърджалийско.
Небе

Небето е частта от атмосферата или космическото пространство, видимо от повърхността на Земята или друг астрономически обект (например друга планета). През деня земното небе е синьо, като при изгрев и залез слънце може да се обагри в оранжево-червено. Също така през деня на небето могат да се видят Слънцето и понякога облаци. През нощта небето е черно, обсипано със звезди, които блещукат поради наличието на атмосфера. На нощното небе се появява и Луната. Тя може да бъде видяна и на дневното небе при определени условия.
Причината небето да изглежда синьо е, че синята светлина се разсейва от атмосферата много повече от червената. Видът на небето зависи от това по кое време на денонощието или годината се правят наблюденията. Климатът също оказва не малко влияние. Видът на небето може да е много различен от самолет, който лети над облаците.
В българската фолклорна традиция небето се разглежда като твърд купол, похлупващ цялата земя. То опира в нея в много далечна област, наричана край свят или у̀свет, и ако човек стигне дотам, може да се изкачи и по небето. Самото то е съставено от седем пласта, като към най-долния са прикрепени звездите, а седмият е обитаван от Бог и ангелите, като там е разположен и раят. В своите проучвания в края на XIX век етнографът Димитър Маринов не открива религиозно отношение към небето, като отразеното във фрази от други култури като „небето ми е свидетел“ или „небето ще отмъсти“.
В съвременния български език изразът „на седмото небе“ означава неимоверно щастлив, а „падам от небето“ означава в неведение съм.
Прекрасни дни

„Прекрасни дни“ е южнокорейски анимиран научнофантастичен филм. Премиерата му е през 2003 година. „Прекрасни дни“ е създаден с техниката на 3D анимацията и напомня за Реална Фантазия.
Филмът излиза в огромен брой западни страни като САЩ и Великобритания под името Sky Blue („Синьо небе“). В други страни като Финландия и Франция излиза с оригиналното си заглавие „Прекрасни дни“ (Wonderful Days).
Създаден от най-добрите корейски аниматори, той е изключително амбициозен, но леко объркан проект. Историята се върти около цивилизация, която малко или много е започнала да изчезва заради войната и замърсяването, и само защитеният град Екобан оцелява. Той се управлява от военна организация, която използва боклуците, за да създава енергия. Филмът се развива от гледната точка на Джей, един от лидерите на елита. Когато била малка, първата ѝ любов Шуа ѝ обещал, че един ден ще видят ясно синьо небе (жителите на Екобан никога не са виждали синьо небе). Сега, години след предполагаемата му смърт, той се завръща в града като част от терористична организация, позната като Горещите Кучета, решена да изпълни обещанието му. Заформя се досаден любовен триъгълник между Джей, Шуа и Симон – шефа на сигурността. И въпреки историята някак си да е плоска и недотам обмислена и свързана концептуално – може би дори трябва да гледаш филма повече от веднъж, за да го разбереш – графичното представяне просто ти взима ума. Многобройните гледни точки на заобикалящия пейзаж, допълнени с реалистичи визуализации на климата, успяват да те накарат да се почувстваш като част от този свят. Всеки кадър е детайлно изпипан, хората работили над филма са дали всичко от себе си, за да комбинират 2D и 3D графиката.
Тони Ричардсън

Тони Ричардсън (пълно име – Сесил Антонио Ричардсън) (на английски: Cecil Antonio „Tony“ Richardson) е британски кинорежисьор, сценарист и продуцент, лауреат на награда Оскар за филма „Том Джоунс“ от 1963 година. Последният му филм е „Синьо небе“ от 1994 г., който излиза след смъртта му и в който участват Джесика Ланг и Томи Лий Джоунс.
От 1962 до 1967 г. е женен за актрисата Ванеса Редгрейв, от която има 3 деца, сред които Наташа Ричардсън. Той е бисексуален, но не го обявява публично докато не се разболява от СПИН. Тони Ричардсън умира на 63 години от усложнения на болестта на 14 ноември 1991 г.
Национално знаме на Украйна

Националното знаме на Украйна се състои от две еднакви хоризонтални цветни полета, синьо и жълто в този ред от горе надолу. То представлява синьото небе и житните поля на Украйна.
През 1918 г., синьо-жълт флаг е приет за официален символ на новосъздадената Украинска народна република. След приемането на Украйна в състава на СССР, това знаме не се използва. То е прието отново за официално след обявяването на независимостта на страната през 1992 г.
Син цвят

Синьото е основен цвят от спектъра на бялата светлина, намиращ се между виолетовото, в по-късовълновата област от спектъра и зеленото – в по-дълговълновата. Приема се, че човешкото око възприема светлина с дължина на вълната между 450 – 495 nm (440 и 490 nm) като синя.
Синьото е един от трите основни цвята, заедно с червеното и зеленото, в адитивната (RGB) цветова схема. По тази схема работят кинескопите за цветна телевизия и мониторите на компютрите. Синьото е също един от трите основни цвята в субтрактивната цветова схема (заедно с червеното и жълтото).
Синьото присъства в небесната дъга, разпознаваем е от човека предимно в цвета на небето и морето.
Основен цвят в студените тонове в изобразителното изкуство. Използват се бои, които са оттенъци на синьото: ултрамарин, азурит, кобалтово синьо, турско синьо, синьо-зелено (циан). От синьото се произвеждат цветове като зелено в съчетание с жълто и виолетово в съчетание с червено. В психологията се асоциира с хармония, спокойствие, сигурност, надежда, безкрайност, разстояние, мир, чистота, доверие, увереност, благочестие, технология, оптимизъм, студенина, прохлада, меланхолия.
Селски туризъм

Селският туризъм (наричан още „аграрен туризъм“ или „агротуризъм“) е пътуване, с цел развлечение и отдих, в селска среда. Търсенето на този вид туризъм е характерно за високоурбанизираните общества. Селският туризъм предоставя на клиентите си възможността, да се докоснат до селския бит и природата, в нейния първичен вид, и да открият непознати занаяти, атракции, гастрономия, нови форми на култура.
Енчовци

Енчовци (на местния диалект Енчевци) е село в Северна България. То се намира в община Трявна, област Габрово.
Село Енчовци се намира в планински район.
Из архивите:
Днес Енчовската селска община е присъединена към кметство Плачковци, община Трявна.
Православно християнство
24 МАЙ – тържество на площада пред училището в село Енчовци
Курбан около Св. Богородица през месец август (между 10 и 20 август), в зависимост от почивните дни. Курбанът се празнува в двора на Енчевската църква „Св. Успение Богородично“.
След промяната на църковния календар през 1968 г. арх. Евтимий отива на Света гора – Атон, където впоследствие е избран за игумен на манастира Зограф. Самата Божия Майка му казва, че трябва да поеме отговорността за Светата Обител. Представя се пред Господа през 1994 г. от Рождество Христово на празника Въведение Богородично – 21 ноември /църковен календар/.
Стефан Продев пише книгата „Картини от камък“, вдъхновена от красивата Енчевска природа.
Балкан (село)

Село Балкан (област Хасково) се намира в Централна-Южна България и е част от община Стамболово. То е разположено между градовете Хасково и Кърджали. Само на около 20 км от селото се намира свещения град Перперикон.
В близост до селото се намира язовир, който е подходящ за риболов. Любителите риболовци могат да се насладят на риболов на Бял Амур и толстолоб, отвъждани тук. Най-голямата река в Родопите – Арда, е на около 30 км.
Основен поминък за местните хора е отглеждането на тютюн.
Забележителната природа и спокойствието на язовира предлагат перфектни условия за селска почивка. Красивите къщи, пръснати около язовира и гостоприемството на местните хора, допълват приятната атмосфера на село Балкан.
Ислям
Български фолклор (списание)

„Български фолклор“ е рецензирано научно списание на Института за етнология и фолклористика с етнографски музей при Българската академия на науките.
Списанието е основано през 1975 г. като орган на Института за фолклор при БАН (1973 – 2010). От 1995 г. „Български фолклор“ излиза с подзаглавие „Списание за фолклористични, етноложки и антроположки изследвания“. От 2019 г. подзаглавието е променено на „Списание за фолклористика, етнология, антропология и изкуства“.
В него се публикуват фолклористични, етноложки и антроположки изследвания на практиките, формите и начините на културна активност и изразяване. Излиза в четири книжки годишно.
Жълтоклюн щъркел

Жълтоклюният щъркел (Mycteria ibis) е птица от семейство Щъркелови. Среща се и в България.
Тегло на тялото - 1,9-2,3 кг.
Разпространен е в Южна Испания, Северен Мадагаскар, Централна и Южна Африка. В България е установен еднократно като случаен транссахарски залетник.
Храни се с насекоми (бръмбари, мравки, пеперуди и богомолки), риби, земноводни (жаби и гущери), червеи, малки бозайници.
Гнезденето го строи мъжкия, докато женската търси храна и клонки. Любовния им месеци са март и април.
Птицата

„Птицата“ е български игрален филм (драма) от 2003 година на режисьора Галя Кралева, по сценарий на Валентина Радинска. Оператор е Светлана Ганева. Композитор – Любомир Денев.
Песните във филма:
На среща с ученици идва известната поетеса Нора. Едно от децата се интересува как е станала писателка. Това е повод зрялата жена да се върне в детството..
Граблива птица

Грабливи птици е несистематично сборно название за семействата:
Биват разделяни също на Дневни грабливи птици и Нощни грабливи птици. Дневните грабливи птици, по признаците на морфологично сходство са обединявани понякога в самостоятелен разред Соколоподобни (Falconiformes). Нощните грабливи птици също така са отделяни понякога в самостоятелен разред Совоподобни (Strigiformes). Сходството във външния вид и морфологията са предизвикани от процесите на конвергенция, а не се дължи на общ произход както се е смятало в по-далечното минало.
Част от грабливите птици (предимно дневни, но понякога и нощни) се използват от дълбока древност като ловни птици.
Flight of the Storks

Flight of the Storks is a 2012 French English-language action thriller miniseries directed by Jan Kounen and based on Jean-Christophe Grangé's 1994 novel of the same name.
Jonathan Anselme, a young English academic, teams up with Max Böhm, an amateur ornithologist, to follow storks on their migration from Switzerland to Africa. Max wants to find out why some birds never return from this journey. However, after Max is found dead in mysterious circumstances, Jonathan decides to make the trip alone, never suspecting that he will find himself caught up in an international web of intrigue. While the Swiss detective Dumaz investigates Max Böhm’s murky past, Jonathan is forced to confront his own troubled history. He uncovers a trail of grisly murders travelling through Bulgaria, Turkey, the Middle East, the Congo along the pathway of the migrating storks and their deadly secret.
Shooting commenced in October 2011. Flight of the Storks was shot in South Africa, Istanbul and across Europe.
Oriental stork

The Oriental stork (Ciconia boyciana; traditional Chinese: 東方白鸛; simplified Chinese: 东方白鹳; pinyin: dōngfāng bái guàn; Japanese: コウノトリ Konotori) is a large, white bird with black-feathered wings in the stork family Ciconiidae.
The species was first described by Robert Swinhoe in 1873. It is closely related to and resembles the European white stork (C. ciconia), of which it was formerly often treated as a subspecies.
It is typically larger than the white stork, at 100–129 cm (39.5–51 in) long, 110–150 cm (43–59 in) tall, a weight of 2.8–5.9 kg (6.2–13.0 lb) and a wingspan of 2.22 m (7.3 ft). Unlike its more widespread cousin, the Oriental stork has red skin around its eye, with a whitish iris and black bill. Both sexes are similar. The female is slightly smaller than the male. The young are white with orange bills.
The Oriental stork is found in Japan, China, Korea and Siberia. It was once extirpated from Japan and the Korean Peninsula. However, in May 2007 a hatchling was reported in Japan for the first time in 40 years in the wild. It was an offspring of two storks who were bred in captivity.
Due to habitat loss and overhunting, the Oriental stork is classified as endangered on the IUCN Red List of Threatened Species. It is listed on Appendix I of CITES. There have been efforts to reintroduce the storks to the wild, but there must be changes to the environment first. The storks were harshly impacted by the growth of the rice industry and the subsequent use of pesticides. There is a push for rice farmers to grow their plants organically so that the storks may breed and grow safely in their environments.
The Oriental stork is a solitary bird except during the breeding season. It likes to wade in marshes, pond's edges, coastal beaches, and other wetlands. These birds are apex predator in their habitat. Its diet consists mainly of fish, frog, insects, small birds and reptiles, as well as rodents.
The female usually lays between two and six eggs. After breeding, the storks migrate to eastern China in September and return in March.
Baba Marta

Baba Marta (Bulgarian: Баба Марта, "Granny March") is the name of a Bulgarian mythical figure who brings with her the end of the cold winter and the beginning of the spring. Her holiday of the same name is celebrated in Bulgaria on 1 March with the exchange and wearing of martenitsi. Baba Marta folklore is also present in southeastern Serbia, namely in the municipalities of Bosilegrad and Dimitrovgrad, where there is a majority ethnic Bulgarian population living there. This is done as a reference as to a freezing weather change after a spring break. The Romanian holiday Mărțișor is related to Baba Marta.
Bulgarians celebrate on March 1 a centuries-old tradition and exchange martenitsi on what is called the day of Baba Marta. The tradition of giving friends red-and-white interwoven strings brings health and happiness during the year and is a reminder that spring is near.
Baba Marta ("Grandma March") is believed to be a feisty lady who always seems to be grudging at her two brothers, January and February, while the sun only comes out when she smiles. As folklore there are different versions of the Baba Marta tale. One says that on that day she does her pre-spring cleaning and shakes her mattress for the last time before the next winter - all the feathers that come out of it pour on Earth like snow - the last snow of the year. This story can also be found in German folklore, for instance in the "Frau Holle" or Mother Hulda legend.
Baba Marta Beach is a beach on the southern coast of Nelson Island, an Island off of Antarctica. The beach was named after the Baba Marta.
Martenitsi are red and white coloured bands or figurines that symbolise health and happiness, a lucky charm against evil spirits. They are given away to friends and family and are worn around the wrist or on clothes. In the small villages in the mountains people decorate their houses, kids and domestic animals.
The white color first symbolized man, the power light solar zone. Later, under the influence of Christian mythology it began to indicate integrity and virginity – white is the color of Christ. Red represents the woman and health: it is a sign of blood, conception and birth. In ancient times women’s wedding dresses were red. The martenitsa comes in all shapes and sizes - from building packages to strings on a newborn's arm. Children usually compete who will get the most.
People wear martenitsa for a certain period, the end of which usually is connected with the first signs of spring birds like storks or swallows. Some people then tie their martenitsa to a tree, others place it under a rock and based on what they find there the next morning guess what kind of a year this one would be.
The Bulgarian tradition resembles folklore known in parts of Asia and South America, to wear a lucky bringing friendship bracelet around the wrist until it wears out. It also resembles the German tradition of hanging empty eggs in blossoming trees during the (now Christian) Eastern folklore and the Persian tradition of hanging fruit in trees at midwinter.
The Romanian holiday Mărțișor is a variant of Baba Marta.