davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Тёмная ночь

«Тёмная ночь» — лирическая песня, написанная композитором Никитой Богословским и поэтом Владимиром Агатовым в 1943 году для фильма «Два бойца».
Песня приобрела огромную популярность и стала в СССР одной из наиболее любимых и известных песен, созданных во время Великой Отечественной войны.
По результатам проведённого в 2015 году журналом «Русский репортёр» социологического исследования, текст песни занял 25-е место из ста самых популярных в России стихотворных строк, включающем, в числе прочего, русскую и мировую классику.
Съёмки фильма происходили в эвакуации, в Ташкенте.
У режиссёра Леонида Лукова не получалось убедительно снять кадр с написанием солдатом письма. После множества неудачных попыток ему неожиданно пришла в голову мысль, что помочь решить эту сцену могла бы песня. Луков обратился к Никите Богословскому, который сел за рояль и практически сразу предложил мелодию. После этого они пошли к Агатову, который также довольно быстро сочинил на неё текст. Тут же, среди ночи был разбужен Марк Бернес, и вскоре фонограмма песни была готова, а на следующий день эпизод был снят. Главный герой фильма Аркадий Дзюбин в исполнении Марка Бернеса поёт эту песню под гитару ночью, во время дождя, во фронтовой землянке с протекающей кровлей.
Ещё до выхода фильма на экран Леонид Утёсов, получив от Никиты Богословского ноты песни, без ведома и разрешения авторов песни и творческой группы картины начал исполнять её во время выступлений, а в 1943 году, ещё до выхода фильма на экраны, записал её на пластинку. Таким образом, для зрителей фильма был утрачен сам момент новизны. Но, несмотря на это, именно бернесовская интерпретация, отличающаяся удивительной искренностью и душевностью, считается классической. Кроме исполнения в фильме, артист записал ещё пять её студийных вариантов: грампластинки 1943 года (Москва), 1954 и 1958 годов (Ленинград); магнитозаписи 1958 и 1967 годов (Москва). Другие исполнители этой песни:
Славянские композиторы

«Славянские композиторы» — групповой портрет славянских (русских, польских и чешских) композиторов, написанный Ильёй Репиным в 1871-72 годах по заказу московского предпринимателя А. А. Пороховщикова.
На волне славянофильства 1860—70-x годов А. А. Пороховщиков решает воплотить воодушевлявшую его идею славянского братства в ресторане «Славянский базар». В рамках реализации этой идеи подрядчик задумал картину «Собрание русских, польских и чешских композиторов». Согласно воспоминаниям И. Е. Репина, сначала Пороховщиков обратился к признанному в то время мастеру исторической живописи К. Маковскому, однако запрошенная им сумма 25 000 рублей оказалось чрезмерной для бюджета проекта. Менее знаменитые живописцы были готовы работать за 15 000. Недавний выпускник Академии художеств Репин согласился выполнить заказ за 1500 рублей. Предполагалось, что картина должна выполнять декоративные функции, и предназначалась для просмотра с большого расстояния.
В работе над картиной активную помощь художнику оказывал Владимир Стасов, который взял на себя задачу поиска портретов скончавшихся и не доступных для натурного портретирования музыкантов. По общему мнению Репина и Стасова в композицию было необходимо включить Мусоргского и Бородина, однако эта идея была отвергнута заказчиком:
Основной объём работы над картиной был выполнен в Санкт-Петербурге, окончательно доделана картина была уже на месте, в Москве. Торжественное открытие «Славянского базара» произошло 10 мая 1872 года. Тогда гостям был представлен, в частности, концертный зал, исполненным в национальном духе, под названием «Русская палата». У него было второе название — «Беседа». Интерьер заказчик поручил петербургскому академику Андрею Леонтьевичу Гуну. В большом зале среди портретов выставили на всеобщее обозрение картину, получившую название «Славянские композиторы».
Список композиторов для Пороховщикова составлял Николай Рубинштейн, руководствовавшийся своими личными музыкальными пристрастиями. Большая часть композиторов, изображённых на картине, к моменту её создания уже скончались.
В центре картины изображены русские композиторы: на первом плане М. И. Глинка (ум. 1857) беседует с М. А. Балакиревым, В. Ф. Одоевским (ум. 1869) и Н. А. Римским-Корсаковым. Позади этой группы сидит на стуле А. С. Даргомыжский (ум. 1869), за которым виден И. Ф. Ласковский, справа А. Ф. Львов (ум. 1870) (в придворном мундире), слушающий А. Н. Верстовского (ум. 1862). У рояля — братья Антон и Николай Рубинштейны, между Антоном Рубинштейном и Львовым стоит А. Н. Серов.
В глубине за ними группу образуют А. Е. Варламов (ум. 1848), Д. С. Бортнянский (ум. 1825) и П. И. Турчанинов (ум. 1856).
На заднем плане картины изображены польские музыканты — С. Монюшко (крайний справа), Ф. Шопен (ум. 1849), М. Огинский (ум. 1833) и К. Липинский (на фоне двери).
Левый край — чешские композиторы Э. Направник (крайний), Б. Сметана, К. Бендль и В. Горак.
Большинство лиц было написано по портретам, кроме М. A. Балакирева, Н. A. Римского-Корсакова, тогда ещё морского офицера, и Направника.
Концерт для фортепиано с оркестром № 3 (Рахманинов)

Концерт для фортепиано с оркестром № 3 ре минор, op. 30 Сергея Рахманинова был написан в 1909 году и является одним из наиболее известных и часто исполняемых произведений автора.
Концерт был написан в летнем доме Рахманинова в Ивановке. Композитор завершил его 23 сентября 1909 года. Одновременно с этой работой создавались Первая соната для фортепиано и симфоническая поэма «Остров мёртвых».
Из-за нехватки времени Рахманинов не мог репетировать концерт в России. Вместо этого он практиковался на картонной клавиатуре, которую взял с собой на корабль, следовавший в США.
Концерт состоит из трёх частей:
Концерт был впервые исполнен 28 ноября 1909 года Рахманиновым с Нью-Йоркским симфоническим оркестром под управлением Вальтера Дамроша в ходе турне Рахманинова по Соединённым Штатам Америки. Премьера концерта в России состоялась в апреле 1910 года.
Симфония № 1 (Рахманинов)

Симфония № 1 ре минор, ор. 13 — сочинение Сергея Васильевича Рахманинова, написанное в 1893—1895 годах.
Первая симфония была фактически второй попыткой Сергея Васильевича Рахманинова в этом жанре. В 1890—1891 гг., в его последний год в Московской консерватории, ему было задано одним из преподавателей, Антоном Аренским, написать симфонию в качестве упражнения. Рахманинов позднее рассказал своему биографу Оскару фон Риземану, что он завершил работу, однако три из четырёх частей были впоследствии утеряны. Одна часть, длительностью около 12 минут, была опубликована посмертно в 1947 году, как Юношеская симфония. Сергей Рахманинов добавил, что ни Аренский, ни профессор Сергей Танеев не были в восторге от работы, возможно по причине отсутствия индивидуальности. Первый фортепианный концерт, который писал он позднее в 1891 году, получился куда более удачным. Сергей Васильевич Рахманинов начал планировать, что будет представлять собой его Первая симфония в сентябре 1894 года, после того как закончил оркестровку Caprice Bohémien (Цыганского каприччио). Он сочинил симфонию между январем и октябрем 1895 года. Проект оказался очень сложным. Композитор жаловался, что, несмотря на семь часов работы в день, прогресс был чрезвычайно медленным. Ежедневный график работы был увеличен до десяти часов в день в сентябре и симфония была завершена 7 октября.
Состоит из 4-х частей общей продолжительностью около 45 минут:
Симфония написана для: 3 флейт, 2 гобоев, 2 кларнетов, 2 фаготов, 4 валторн, 3 труб, 3 тромбонов, тубы, литавр, тарелок, большого барабана, бубна, треугольника, там-тама и струнных.
Премьера симфонии состоялась 15 марта 1897 года в Санкт-Петербурге, дирижировал Александр Глазунов. Симфония потерпела полный провал, в частности критики обвиняли С. В. Рахманинова в эклектизме. По воспоминаниям А. В. Оссовского исполнение было необдуманным, недоработанным. Более того, Рахманинов и Глазунов были очень разными по мировоззрению, складу психики, эстетическим и художественным принципам и принадлежали разным школам: Рахманинов — московской, а Глазунов — петербургской.
Провал симфонии имел трагические последствия для С. В. Рахманинова — композитор практически ничего не писал в течение трёх лет, симфония оставалась неизданной, а партитура считалась безнадёжно потерянной. Сам композитор писал 6—7 мая 1897 года А. В. Затаевичу:
Через 20 лет, 13 (26) апреля 1917 года он писал Б. В. Асафьеву:
В 1944 г. А. В. Оссовскому, однако, удалось отыскать оркестровые голоса симфонии, по которым была восстановлена партитура произведения. «Вторая премьера» симфонии с огромным успехом прошла в Москве 17 октября 1945 года, дирижировал Александр Гаук. Американская премьера состоялась 19 марта 1948 года в Филадельфийской академии музыки. Симфонию исполнил Филадельфийский оркестр под управлением Юджина Орманди.
Композитор Глинка

«Композитор Глинка» — советский биографический фильм Григория Александрова о жизни и творчестве великого русского композитора Михаила Ивановича Глинки, снятый в 1952 году. Фильм цветной. Вышел на экраны 1 октября 1952 года.
Молодой композитор Михаил Глинка исполняет своё новое сочинение на вечере у графа Виельгорского. Однако публика, привыкшая к западноевропейской музыке, холодно отнеслась к творению своего соотечественника, особенно ехидничает Булгарин. Глинку это очень огорчает, однако вскоре он решает отправиться в Италию учиться музыкальному искусству.
Вернувшись из-за рубежа, Глинка полон желания написать русскую оперу. Жуковский подсказывает ему сюжет — подвиг Ивана Сусанина. Император Николай I меняет название оперы на «Жизнь за царя» и назначает Глинке либреттиста — барона Розена. Знакомство с будущим соавтором шокирует Глинку: тот говорит с заметным немецким акцентом. Премьера проходит с успехом, но Глинка всё же не вполне доволен либретто: «Не те слова написал Розен».
Николай I, узнав, что опера Глинки «Руслан и Людмила» написана на сюжет одноимённой поэмы Пушкина, усматривает в этом крамолу. Горькие переживания композитора скрашивают его единомышленники — «передовые люди России».
Trio élégiaque No. 1 (Rachmaninoff)

Trio élégiaque No. 1 in G minor is a composition for piano, violin and cello by Sergei Rachmaninoff.
The trio was written on January 18–21, 1892 in Moscow, when the composer was 18 years old. The work was first performed on January 30 of the same year with the composer at the piano, David Kreyn at the violin and Anatoliy Brandukov at the cello. It waited until 1947 for the first edition to appear, and the trio has no designated opus number. Rachmaninoff wrote a second Elegiac piano trio in 1893 after the death of Tchaikovsky.
This work is cast in only one movement, in contrast to most piano trios, which have three or four. This movement is in the classical form of a sonata, but the exposition is built on twelve episodes that are symmetrically represented in the recapitulation. The elegiac theme is presented in the first part Lento lugubre by the piano. In the following parts, the elegy is presented by the cello and violin, while the spirit is constantly evolving (più vivo - con anima - appassionato - tempo rubato - risoluto). The theme is ultimately recast as a funeral march.
Despite his youth, Rachmaninoff shows in the virtuoso piano part his ability to cover a wide spectrum of sound colors. This trio has a distinctive connection to Tchaikovsky's Trio in A minor, both in the unusual, expanded first movement, and in the funeral march as a conclusion.
The suggestion often heard - that the first trio is an early elegy for Tchaikovsky - is doubtful: in 1892 the elder composer was in good health, and there was no premonition of the sudden illness that would kill him nearly two years later. Rather, the key to the connection with Tchaikovsky of this first trio is its repetitive opening theme, a four-note rising motif, that dominates the 15-minute work. Played backwards in the same rhythm it is exactly the opening descending motif of Tchaikovsky's first piano concerto (written 1874-75), and the allusion would have been apparent to listeners and teachers at the university, as would the closing funeral march imitative of Tchaikovsky's elegy to Nikolai Rubinstein. Rachmaninoff wrote this first trio while still a student and may well have intended it as an homage to his elder friend and mentor. The second trio, written two years later, was the true "elegiac" work mourning Tchaikovsky's death.
List of Romantic composers

The Romantic era of Western Classical music spanned the 19th century to the early 20th century, encompassing a variety of musical styles and techniques. Part of the broader Romanticism movement of Europe, Ludwig van Beethoven, Gioachino Rossini and Franz Schubert are often seen as the dominant transitional figures composers from the preceding Classical era. Many composers began to channel nationalistic themes, such as Mikhail Glinka, The Five and Belyayev circle in Russia; Frédéric Chopin in Poland; Carl Maria von Weber and Heinrich Marschner in Germany; Edvard Grieg in Norway; Jean Sibelius in Finland; Giuseppe Verdi in Italy; Carl Nielsen in Denmark; Pablo de Sarasate in Spain; Ralph Vaughan Williams and Edward Elgar in England; Mykola Lysenko in Ukraine; and Bedřich Smetana and Antonín Dvořák in what is now the Czech Republic.
A European-wide debate took place, particularly in Germany, on what the ideal course of music was, following Beethoven's death. The New German School—primarily Franz Liszt and Richard Wagner—promoted progressive ideas, in opposition to more conservative composers such as Felix Mendelssohn and Robert Schumann.
Note that this list is purely chronological, and includes a substantial number of composers, especially those born after 1860, whose works cannot be conveniently classified as "Romantic", or those whose early compositions did begin in the Romantic style but later developed beyond it in the 20th century.
Repertoire key: B=In Classical Net's basic Timeline of Major Composers 1600–present
Notes
Sources
List of compositions by Claude Debussy

This is a complete list of compositions by Claude Debussy initially categorized by genre, and sorted within each genre by "L²" number, according to the 2001 revised catalogue by musicologist François Lesure, which is generally in chronological order of composition date. "L¹" numbers are also given from Lesure's original 1977 catalogue.
(The "L¹" and "L²" headers are clickable and doing so will sort the entire list by L¹ or L² number. Clicking that header again will reverse the order; to return to the genre category order, reload the webpage.)
List of compositions by Maurice Ravel

This is a complete list of compositions by Maurice Ravel, initially categorized by genre, and sorted within each genre chronologically in order of date the composition was completed. Catalogue "M" numbers were assigned by the musicologist Marcel Marnat according to date of composition. Arrangements by Ravel of his own works were assigned the "M" number of the original followed by a letter (a, b, c, etc.). Arrangements by Ravel of other composers' works or of "traditional" music were assigned a separate "MA" number, in order of date of arrangement.
List of compositions by Olivier Messiaen

This is a list of compositions by Olivier Messiaen. Works are listed initially by genre and can be sorted chronologically by clicking on the "Date" header.
Messiaen's compositions include works for chamber ensemble, orchestra, vocal music, music for piano and organ, as well as some of the earliest electronic music, with his use of the ondes Martenot in several of his compositions. Messiaen's work is characterised by rhythmic complexity, his interest in ornithology and birdcalls, and his system of modes of limited transposition.
List of compositions by Pyotr Ilyich Tchaikovsky

Pyotr Ilyich Tchaikovsky wrote many works well-known to the general classical public, including Romeo and Juliet, the 1812 Overture, and the ballets Swan Lake, The Sleeping Beauty and The Nutcracker. These, along with two of his four concertos, three of his symphonies and two of his ten operas, are among his most familiar works. Almost as popular are the Manfred Symphony, Francesca da Rimini, the Capriccio Italien, and the Serenade for Strings.
Works with opus numbers are listed in this section, together with their dates of composition. For a complete list of Tchaikovsky's works, including those without opus numbers, see here. For more detail on dates of composition, see here.
Opp. 75–80 were published posthumously.
A considerable quantity of choral music (about 25 items), including:
Self-Portrait in Black and White

Self-Portrait in Black and White: Unlearning Race is a 2019 book by Thomas Chatterton Williams. It was published by W. W. Norton & Company on October 15, 2019.
Thomas, the son of a black father and a white mother, who grew up identifying as black, explains in the book how he has come to unlearn his racial identity.
The book was published by W. W. Norton & Company on October 15, 2019. Williams appeared on Real Time with Bill Maher on October 18, 2019 to promote the book.
Andrew Solomon praised the book in The New York Times, writing, "He is so honest and fresh in his observations, so skillful at blending his own story with larger principles, that it is hard not to admire him. At a time of increasing division, his philosophizing evinces an underlying generosity. He reaches both ways across the aisle of racism, arguing above all for reciprocity, and in doing so begins to theorize the temperate peace of which all humanity is sorely in need."
At the review aggregator website Book Marks, which assigns individual ratings to book reviews from mainstream literary critics, the book received a cumulative "Mixed" rating based on 12 reviews: 2 "Rave" reviews, 3 "Positive" reviews, 4 "Mixed" reviews, and 3 "Pan" reviews.
Colin in Black & White

Colin in Black & White is an American drama television limited series that premiered on Netflix on October 29, 2021.
In advance of the series premiere, the pilot episode received a preview screening in the Primetime program at the 2021 Toronto International Film Festival.
A dramatization of the teenage years of athlete Colin Kaepernick and the experiences that led him to become an activist.
The review aggregator website Rotten Tomatoes reported a 79% based on 39 critic reviews. The website's critics consensus reads, "Black & White's clunky format fumbles the fundamentals of storytelling, but this hybrid series nonetheless scores a touchdown in conveying Colin Kaepernick's truth, even if the reality is absent." Metacritic, which uses a weighted average, assigned a score of 71 out of 100 based on 18 critics, indicating "generally favorable reviews".
Kristen Baldwin of Entertainment Weekly gave the series a B and described the series as "an uneven but ultimately edifying portrayal of the young athlete's coming of age as a biracial boy growing up in a predominantly white world."
It was nominated for a Peabody Award in 2022.
Daishō

The daishō (大小, daishō)—"large and small"—is a Japanese term for a matched pair of traditionally made Japanese swords (nihonto) worn by the samurai class in feudal Japan.
The etymology of the word daishō becomes apparent when the terms daitō, meaning long sword, and shōtō, meaning short sword, are used; daitō + shōtō = daishō. A daishō is typically depicted as a katana and wakizashi (or a tantō) mounted in matching koshirae, but originally the daishō was the wearing of any long and short katana together. The katana/wakizashi pairing is not the only daishō combination as generally any longer sword paired with a tantō is considered to be a daishō. Daishō eventually came to mean two swords having a matched set of fittings. A daishō could also have matching blades made by the same swordsmith, but this was in fact uncommon and not necessary for two swords to be considered to be a daishō, as it would have been more expensive for a samurai.
The concept of the daisho originated with the pairing of a short sword with whatever long sword was being worn during a particular time period. The tachi would be paired with a tantō, and later the katana would be paired with another shorter katana called a chiisagatana. With the advent of the katana, the wakizashi eventually was chosen by samurai as the short sword over the tantō. Kanzan Satō, in his book titled The Japanese Sword, notes that there did not seem to be any particular need for the wakizashi and suggests that the wakizashi may have become more popular than the tantō as the wakizashi was more suited for indoor fighting. He mentions the custom of leaving the katana at the door of a castle or palace when entering while continuing to wear the wakizashi inside.
Daishō may have become popular around the end of the Muromachi period (1336 to 1573) as several early examples date from the late 16th century. An edict in 1629 defining the duties of a samurai required that daishō be worn when on official duty. Wearing daishō was limited to the samurai class in 1683, and became a symbol of their rank Samurai could wear decorative swords in daily life, but the Tokugawa shogunate regulated the appearance of swords for formal attire such as when samurai came to a castle. The daisho for formal attire was limited to the scabbard in solid black, the hilt winding thread and the hilt wrapped with white ray skin.
According to most traditional kenjutsu schools, only one sword of the daisho would have been used in combat. However, in the first half of the 17th century, the famous swordsman Miyamoto Musashi promoted the use of a one-handed grip, which allowed both swords to be used simultaneously. This technique, called nitōken, is a main element of the Niten Ichi-ryū style of swordsmanship that Musashi founded.
During the Meiji period an edict was passed in 1871 abolishing the requirement that daishō be worn by samurai, and in 1876 wearing swords in public by most of Japan's population was banned; thus ended the use of the daishō as the symbol of the samurai. The samurai class was abolished soon after the sword ban.
Russian Culture Now

Russian Culture Now is a non-profit group based in Chicago that is dedicated to increasing awareness of Russian artists in the United States, especially those in classical music, dance, or opera.
Founded in 2010, the organization hosts receptions for visiting Russian artists, such as Russian choreographer Boris Eifman on April 23, 2011. Russian Culture Now is also known for its scholarship program, which gives out $500 to 10 middle school, high school, and college students who have an interest in either the arts or Russian culture. Russian Culture Now was founded by Aleksandra Efimova, president of Russian Pointe, a brand of ballet pointe shoes.
The Peaceable Kingdom: An American Saga

The Peaceable Kingdom: An American Saga (1972) is a historical novel in two parts by the Dutch Quaker author Jan de Hartog. It describes the first meeting of George Fox and Margaret Fell, the latter's conversion, and a portion of the history of colonial Pennsylvania. The novel is split between two time frames and settings, 1652–53 in England and 1754–55 in Pennsylvania.
Martin Tucker, in a long review for The New York Times, describes the novel as a "moving story" but finds its discussion of Quaker philosophy to be overly simplified, noting a general "absence of intellectual depth"; he praises the novel's characterisations, particularly of Margaret Fell as a "complex, passionate, vibrant woman." A reviewer for Time magazine describes the book as "clumsily written" but praises it for successfully describing the "range of religious experience, from hot ecstasy to prim rule of procedure—and sometimes back again."
Legal despotism

The concept of legal despotism (French: despotisme légal) formed part of the basis of the 18th century French physiocrats' political doctrine, developed alongside their more popularly known (in modern day) economic thought. This political concept was first introduced by the economiste François Quesnay (1694-1774) in his 1767 treatise Despotism in China (French: Le despotisme de la Chine) and followed in development that same year by Pierre-Paul Lemercier (1719-1801) in his text, The Natural and Essential Order of Political Societies (L'Ordre naturel et essentiel des sociétés politiques).
The political form envisioned by Quesnay, Lemercier, and their associates was a unitary authority within a state with both executive and legislative powers endowed unto an despot restricted in power only by a judicial system of magistrates ensuring that the monarch is limited in actions only by legal interpretations of natural law, and understandings of political-economic rights such as liberty, property, and security. Besides the envisioned single tax (impôt unique) levied based on the productiveness of agricultural land, the legal despot would remain outside of the general domain of the economic sphere, leaving it be (laissez-faire) in accordance with stated natural laws.
Physiocrats like Quesnay and Lemercier believed in a governmental system based around a despot who ruled in accordance with defined terms in natural law. Lemercier in his 1767 treatise likened absolute rule bound only by natural law towards a personification of Euclidean geometry:
In the opening of his treatise Despotism in China (1767), Quesnay notes the distinction he makes between:
In order to prevent the transformation of a legal despot into an arbitrary despot, their power was to be checked and balanced by the powers of magistrates performing judicial review on positive laws created by the despot. Lemercier in his 1767 work The Natural and Essential Order of Political Societies, proposes the powers of the judiciary to not just be in charge of checking the a priori control of the "laws to be made" but also to enforce an a posteriori control of the "laws made", thereby becoming the organ of government ensuring compliance from both the despot and society.
The physiocrats' doctrine of legal despotism disseminated widely across European intellectual and administrative circles, with Lemercier's 1767 treatise becoming the center of physiocratic political propaganda. Rulers such as Catherine II of Russia sought Lemercier's personal advice, and the future King of Sweden Gustav III found inspiration from the text leading to his 1772 revolution against the Swedish estates.
Genevan philosopher Jean-Jacques Rousseau in a 1767 letter to the physiocrat Marquis de Mirabeau, wrote:
Fellow Frenchman Voltaire wrote in regard to the intellectual depth of legal despotism in his 1768 fable The Man of Forty Crowns (L'Homme aux quarante écus):
Voltaire also attacks the physiocrats' justifications for their single tax on land as derived from their conception of natural law:
List of 20th-century classical composers

This is a list of composers of 20th-century classical music, sortable by name, year of birth, year of death, nationality, notable works, and remarks. It includes only composers of significant fame and importance. The style of the composer's music is given where possible, bearing in mind that some defy simple classification. Names are listed first by year of birth, then in alphabetical order within each year. The 20th century is defined by the calendar rather than by any unifying characteristics of musical style or attitude, and is therefore not an era of the same order as the classical or romantic. However, the century can be divided into modern and postmodern eras that overlap and can be defined more by differences in attitude than style.
Rallarvegen (Bergensbanen)

Rallarvegen er navnet på anleggsveien som ble anlagt omkring forrige århundreskifte i forbindelse med byggingen av Bergensbanen. Veien er 80 km lang, og går fra Haugastøl over Finse til Myrdal, og videre bratt gjennom 21 hårnålssvinger langs Flåmsbanen ned til Flåm ved Sognefjorden, den siste delen som kommunal vei (Kv1409 i Aurland). Det er også en vei fra Voss til Upsete på vestsiden av Gravhalstunnelen. Navnet på veien kommer av rallar, et tradisjonelt navn på anleggsarbeidere.
Byggingen av Rallarvegen startet i 1890-årene, og første strekning som sto klar, var veien fra Raundalen til Upsete i 1895, vest for Gravhalsen tunnel. Veien fra Flåm til Myrdal og Hallingskeid sto klar i 1898, og i 1902 var veien bygget helt frem til Haugastøl. Byggingen ble i stor grad utført som manuelt arbeid. På grunn av snøforholdene ble arbeidet utført i sommermånedene, fra juni til oktober. I starten ble materialer trukket opp på fjellet med hest fra Granvin, Flåm og Hallingdal. Etter hvert som jernbanen stod klar, ble jernbanen brukt til å transportere materiale. Langs jernbanen ble det anlagt anleggsbrakker, hestestaller, vannverk, telefonlinjer og kraftverk. Det er anslått at det var rundt 2400 menn (rallare) i arbeid på fjellet.
Veien eies og vedlikeholdes av Jernbaneverket ifølge en avtale fra 1912, «saaledes at veien blir let trafikabel for fotgængere». I flere perioder har også blant annet frivillige, Turistforeningen og kommunene bidratt til vedlikeholdet. Det brukes nå bare metoder og materialer som fantes da veien ble bygd: dreneringsrør av plast fra 1980-årene planlegges fjernet og erstattet med tørrsteinsmuring. Vedlikeholdet prioriterer bevaring av veien som kulturminne.
I slutten av 1960-årene tok redaktør og tidligere leder i Norske Ungdomsherberger Odd Strand initiativ til å anlegge sykkelsti langs den gamle anleggsveien. Arbeidet ble utført på dugnad fra 1970, og fullført i august 1974. Veien har siden blitt en av Norges mest populære sykkelveier, og den suverent mest populære sykkelturen i den norske fjellheimen; over 20 000 sykler veien hvert år. Veien går gjennom variert og storslått terreng, og gir et enestående og imponerende inntrykk av veibygging med enkle midler og ren håndkraft. Standarden er mange steder god grusvei, mens i bratte partier vasker vårflommen mange steder bort grusen og etterlater pukk eller i verste fall rullestein. Det er lite sikring mot utforkjøring.
Roa–Hønefosslinjen

Roa-Hønefossbanen (nytt navn på strekningen fra 6/1-2008) var opprinnelig en del av Bergensbanen. Strekningen ble åpnet i 1909. Bergenstogene kjørte i lang tid på denne linjen via Gjøvikbanen fra Oslo, men dette sluttet i 1989. I dag blir dette rutealternativet stort sett brukt av godstog mellom Oslo og Bergen, og bare unntaksvis til persontrafikk.
Traséen går fra Roa via Jevnaker på Hadeland, og langs østsiden av Randselva ned mot Viul, Hval og Hønefoss i Ringerike.
Roa og Hønefoss er viktige knutepunkt for jernbanen. På Roa er det bl.a. forbindelse til Oslo og Gjøvik, via Gjøvikbanen. På Hønefoss er der bl.a. forbindelse til Bergen med Bergensbanen og Hokksund / Drammen med Randsfjordbanen, som på sin side gir videre forbindelse til Oslo eller sørover via Sørlandsbanen eller Vestfoldbanen.
I fremtiden vil etter planen Ringeriksbanen være ferdigbygd i 2031-32, som vil gi en direkteforbindelse mellom Hønefoss og Sandvika. Bergensbanen vil da kjøre Ringeriksbanen, og persontrafikken nord for Hokksund vil da bli borte. Dette jobbes for å erstatte dette togtilbudet med et lokaltogtilbud på Randsfjordbanen tilknyttet Ringeriksbanen, som kan gi betydelig kortere reisetid mellom Modum og Oslo.
Skarverennet

Skarverennet er et skirenn som har blitt arrangert av Geilo Idrettslag siden 1974. Få andre skirenn i verden har like mange deltagere.
Rennet går i slutten av april og markerer slutten på skisesongen for mange av deltagerne. Den 38 kilometer lange hovedløypa går langs Hallingskarvet fra Finse til Ustaoset. Det er tre drikkestasjoner underveis: ved Lengjedalsvatnet (kun fra Finse), ved Bjødnabu og ved Raggemyran.
Ettersom det ikke er anlagt vei frem til Finse, må alle deltagere i Skarverennet ta toget til startstedet. For å kunne ta imot flere deltagere, er det i senere år (siden 1996) blitt en alternativ rute fra Haugastøl til Ustaoset (24 km). Etter denne utvidelsen er kapasiteten på ca. 12 000 deltagere. Deltagelsen deles i to klasser: trim og konkurranse.
Line Henriette Holten

Line Henriette Holten (tidligere Hjemdal, født 18. oktober 1971 i Sarpsborg) er en norsk politiker som representerer Kristelig Folkeparti. Hun var stortingsrepresentant for Østfold fra 2005 til 2017, og Stortingets femte visepresident fra 2009 til 2017.
Hjemdal ble født i Sarpsborg og vokste opp i Fredrikstad. Hun er datter av administrasjonssjef og tidligere stortingsrepresentant Odd Holten og avdelingssykepleier Berit Sigrunn Aaberg. Hjemdal bor nå i Fredrikstad, etter å ha bodd mange år i Askim. Hjemdal er utdannet teolog fra Menighetsfakultetet i 1996.
Hjemdal begynte sitt politiske virke i Østfold KrFU, der hun var styremedlem fra 1987 til 1994. Hun var nestleder i KrFU på nasjonalt plan fra 1991 til 1993 og arbeidet som generalsekretær i samme organisasjon fra 1997 til 2000.
Hun har flere års bakgrunn som politisk rådgiver for Dagfinn Høybråten, først i Sosial- og helsedepartementet (2001–04) og deretter i Arbeids- og sosialdepartementet (2004–05). I 2005 var hun en periode informasjonsrådgiver for KrFs stortingsgruppe.
Hun ble valgt inn i Askim bystyre i 2003, der hun satt frem til 2007. Hjemdal ble innvalgt på Stortinget fra Østfold første gang i 2005 og gjenvalgt i 2009. Ved stortingsvalget 2013 ble hun valgt for en tredje periode.
Hjemdal var femte visepresident i Stortinget fra 2009 til 2017.
Hun har vært parlamentarisk nestleder i KrFs stortingsgruppe fra 2011 til høsten 2013, i tillegg til en periode i 2014.
Da hun ble valgt inn på Stortinget i 2005, var det første gang på nesten 50 år at det ble valgt inn en stortingsrepresentant fra Askim. Den forrige var Klara Amalie Skoglund fra Arbeiderpartiet.
Etter at hun ikke ble gjenvalgt til Stortinget, har hun arbeidet i Tekna, der hun nå er generalsekretær. Som stortingsrepresentant viste Holten engasjement for skogen og skognæringen, for dette ble hun i 2018 tildelt Eidsvold Værks skogpris. Holten har hatt en rekke styreverv, blant annet som styreleder for Det Norske Skogselskap fra 2020.
Som stortingsrepresentant het hun Holten Hjemdal til etternavn, men etter at hun og ektemannen skilte lag, bruker hun nå kun Holten som familienavn.
DS «Lynx»

DS «Lynx» var et norsk dampskip som seilte under tysk flagg under andre verdenskrig. Den 19. september 1944, da skipet var på vei fra Hamburg i Tyskland til Hammerfest i Finnmark, ble skipet angrepet av bombefly fra de allierte utanfor Stavenes i Sogn og Fjordane. Alle på skipet var norske, og losen Charles Magnus Enoksen var den eneste som omkom i angrepet. Skipet ble forsøkt berget, men det ligger fremdeles på om lag hundre meters djup like utenfor Stavenes.
Hovedbanen

Hovedbanen er Norges eldste jernbanestrekning og går mellom Oslo og Eidsvoll, den er 67,8 km lang og ble åpnet i 1854. I kombinasjon med dampbåttrafikk på Mjøsa revolusjonerte banen samferdselen i dette innlandsområdet. Den trafikkerer stasjoner som Bryn, Strømmen, Lillestrøm, Jessheim og Eidsvoll.
Hovedbanen ble bygget som privatbane, men overtatt av NSB i 1926.
Hovedbanen ble bygget normalsporet og ble åpnet 1. september 1854 med navnet Norsk Hoved-Jernbane (N.H.J.). Banen hadde også det engelske navnet Norwegian Trunk Railway siden det var betydelige engelske interesser i banen fra oppstarten. Formelt forble Hovedbanen utenfor statsbanesystemet helt til 1926, men den statlige kontrollen med banen var betydelig helt fra starten.
Da Hovedbanen ble åpnet, var lengden 67,8 km og største stigning 26 ‰. 1. oktober 1903 fikk banen dobbeltspor mellom Bryn og Lillestrøm. Dette ble forlenget til Oslo på banens femtiårsdag 1. september 1904.
Et eget godsspor (Loenga–Alnabrulinjen) mellom Alnabru og Loenga ble tatt i bruk i mai 1904 (Alnabru-Bryn) og 1. mai 1907 (Bryn-Loenga). Banen ble elektrifisert 1. september 1927 (Oslo-Lillestrøm) og 15. juni 1953 (Lillestrøm-Eidsvoll). Banen ble fjernstyrt i 1965 (Lillestrøm - Eidsvoll) og 1972 (Oslo - Lillestrøm).
Med fjernstyringen begynte nedbemanningen av stasjonene. Dette skjøt ytterlig fart etter at NSB sluttet med egen stykkgodstrafikk i 1973 i forbindelse med opprettelsen av Linjegods AS.
Hovedbanen mistet i 1998/1999 mye av trafikken etter åpningen av Gardermobanen. Gardermobanen ble bygget 140 år etter Hovedbanen og går også mellom Oslo og Eidsvoll, på eget spor fra Etterstad til Eidsvoll. Hovedbanen brukes i dag derfor hovedsakelig kun av lokaltog som stopper på stasjoner og holdeplasser på banen, og av godstog. Strekningen mellom Dal og Eidsvoll har nå bare godstrafikk, med unntak av ett tog i døgnet, tog 1679, som går personførende fra Dal kl 01:30 direkte til Eidsvoll. Ved feil eller vedlikehold i Romeriksporten brukes Hovedbanen mellom Oslo og Lillestrøm for alle tog.
Norsk Hoved-Jernbane

Norsk Hoved-Jernbane (NHJ) var det offisielle norske navnet på jernbaneselskapet som ellers kalles Hovedbanen, det vil si jernbanen mellom Oslo og Eidsvoll om Lørenskog og Dal (for ikke å forveksle den med den mer eller mindre paralleltgående Gardermobanen). Dette var Norges første offentlige jernbane, åpnet 1. september 1854, og som resultat av et forarbeid, utført av Den Kongelige Jernbanekommisjonen av 1. juli 1845. Banen var formelt en privatbane fram til 4. mars 1926, da den ble en del av Norges Statsbaner Oslo distrikt.
Jernbaneselskapet var fra starten et britisk/norsk konsortium, der britiske og norske aksjonærer skjøt inn halvparten av anleggsomkostningene på 450 000 £. Banen hadde derfor et engelsk navn også: Norwegian Trunk Railway. Selskapets aksjer ble lagt ut til tegning 9. september 1850, 17. desember samme år ble kontrakten med de britiske entreprenørene undertegnet, disse ble betalt med prioriterte aksjer som kunne innløses hos den norske staten til pari kurs etter 100 år. Selskapets direksjon hadde seks medlemmer – tre var utnevnt av staten, og tre ble valgt av eierne av de prioriterte aksjene.
Byggingen av banen tok til den 8. august 1851 med en opprinnelig arbeidsstokk på om lag 350 arbeidere, som siden ble økt til hele 1 400 mann i desember 1851.
Frode Lindgjerdet

Frode Lindgjerdet (født 1973) er en norsk historiker, foredragsholder og forfatter fra Trondheim. Han har hovedfag i historie fra NTNU i 2001. Lindgjerdet er rådgiver, utstillingsformgiver og formidler ved Rustkammeret i Trondheim. Han har skrevet og utgitt en rekke artikler og krigshistoriske bøker. Frode Lindgjerdet har også vært bidragsyter og krigshistorisk konsulent i prosjektet «OSS Gjefsjøen» med å restaurere og ta vare på hovedkvarteret til Operasjon Rype på Gjefsjøen Fjellgård i Snåsa.
European Greenways Association

European Greenways Association (EGWA) er en organisasjon som arbeider for å legge til rette for sammenhengende og egen infrastruktur for ikke-motorisert bærekraftig transport.
De ønsker at det skal anlegges såkalte greenways for syklister og gående, som må tilfredsstille krav for egnethet som inkluderer bredde, helling og overflate.
Eksempler på arbeid inkluderer:
Organisasjonen ble grunnlagt i 1997, og arbeider teknisk, politisk og administrativt. Rogaland fylkeskommune er medlem i EGWA.
Kjosfossen

Kjosfossen er en foss i Flåmselvi i Aurland kommune i Vestland. Fossen, som er en av Norges mest besøkte turistattraksjoner, ligger like nedenfor Reinungavatnet, øverst i Flåmsdalen. Den har en total fallhøyde på 225 meter, fordelt på flere fall med en horisontal lengde på rundt 700 meter.
Flåmsbana passerer direkte foran og over den nedre delen av fossen, som er en av hovedattraksjonene for turistene som tar Flåmsbana. Her ligger Kjosfossen holdeplass, som ble åpnet i 1951 for at de reisende med banen kunne forlate toget for å besiktige vannfallet. Fossen og holdeplassen ligger rundt fire kilometer fra Myrdal stasjon. I hovedturistsesongen om sommeren viser huldra seg når toget kommer inn på holdeplassen, og oppfører en dans og sang ved fossen. Skuespillerne er studenter ved Den norske ballettskole.
Med opptil 900 000 besøkende i året regnes Kjosfossen som en av Norges mest besøkte naturattraksjoner.
Det er bygget et mindre kraftverk i fossen, Kjosfoss kraftverk, for å produsere energi til baneanlegget.
Liste over sesonger av 71° nord (ordinærutgavene)

Denne er en oversikt over sesongene til den norske realityserien 71° nord. Listen inkluderer en kortfattet oversikt over deltakerne og deres plasseringer, samt diverse informasjon vedrørende sesongene. Fra 2010 har TVNorge også arrangert egne kjendisutgaver, 71° nord – Norges tøffeste kjendis, som har gått mer eller mindre parallelt med de ordinære sesongene. Disse er beskrevet i en egen liste.
Det er per mars 2020 blitt sendt 21 ordinære utgaver og 11 kjendisutgaver. Antallet deltakere har variert fra 10 til 15 per sesong.
Annen informasjon Produksjonskostnadene var på over 5 millioner kr.
Premieren ble dårlig mottatt av VGs tv-anmelder som mente den manglet både spenning og dynamikk.
Annen informasjon
Fjerde sesong var den første vintersesongen av programserien. Det var 26 personer som ble tatt ut til å delta i den innledende runden av programmet. Halvparten av dem gikk videre som fullverdige deltakere.
Annen informasjon
Det nye ved denne sesongen var at deltakerne ble delt opp i ett jentelag og ett guttelag. I hvert av de første programmene ble en deltager merket, men ikke sendt hjem. Det var først i fjerde program de «merkede» kjempet mot hverandre og taperen måtte reise hjem.
På samme måte som 2003-sesongen ble langt flere enn bare de fullverdige deltakerne tatt ut til å delta i den innledende runden av programmet. 38 personer ble plukket ut til å delta, men bare 12 av dem fikk fortsette som fullverdige deltakere (Seks menn og seks kvinner). Utvelgelsen skjedde under en spesialepisode.
MS «Princess Seaways»

MS «Princess Seaways» er en passasjerferje i flåten til selskapet DFDS som trafikkerer ruten Newcastle - Amsterdam.
Skipet ble bygget i 1986 ved Seebeckwerft, Bremerhaven i Tyskland og levert det tyske rederiet TT-Line som døpte skipet «Peter Pan» og satte det inn på ruten Travemünde - Trelleborg.
Høsten 1993 ble skipet solgt til rederiet Transport of Tasmania i Devonport, Tasmania, Australia, og skiftet navn til «Spirit of Tasmania». Skipet ble satt i rute Devonport - Melbourne.
Skipet ble solgt julen 2002 og ble midlertidig døpt «Spir».
Tidlig i 2003 ble skipet kjøpt av Fjord Line, malt og omdøpt til «Fjord Norway». Skipet fikk gjennomført en omfattende renovering ved Ørskov Yards i Frederikshavn. Første tur for «Fjord Norway» med betalende passasjerer Bergen - Haugesund - Egersund - Hanstholm gikk 8. april 2003. Skipets bruttotonnasje på 31 356 tonn, var nesten dobbelt så mye som danmarksbåten «MS Bergen» som trafikkerte sambandet tidligere.
17. november 2005 ble skipet satt i rute Bergen - Stavanger - Newcastle der det overtok etter MS Jupiter.
6. september 2006 kunngjorde danske DFDS at de hadde kjøpt skipet fra Fjord Line med tanke på fortsatt drift i «Englandsruten». Skipet ble malt og omdøpt til «Princess of Norway» og gikk fra høsten 2006 på strekningen Bergen – Newcastle med anløp i Haugesund og Stavanger, men under dansk flagg og i hovedsak med dansk mannskap. I mai 2007 byttet MS «Queen of Scandinavia» og «Princess of Norway» rute. Princess of Norway ble da satt inn på DFDS-ruten Newcastle - IJmuiden (Amsterdam), mens Queen of Scandinavia overtok Bergen - Newcastle.
I februar 2011 ble skipet malt utvendig og byttet navn til MS «Princess Seaways».
Tinashe Williamson

Tinashe Bakasa Williamson (født 1985) er en norsk skuespiller, modell, forfatter, PR-rådgiver og foredragsholder.
Hun har spilt i flere norske spillefilmer og TV-serier, deriblant Furia (2021–2023), Side om side (2013–2023), Aber Bergen (2016–2018), og Alle må dø. I 2024 var hun med i tredje sesong av 24-stjerners julekalender hvor hun røk ut i første program.
Williamson er samfunnsengasjert og har vært en tydelig stemme i debatten om systemisk rasisme. I 2021 publiserte Cappelen Damm hennes debutbok Håndbok for unge antirasister. Boken har senere blitt oversatt og gitt ut i land som Finland, Danmark, Tyskland og USA.
Deb Haaland

Debra Anne Haaland (født 1960) er en amerikansk jurist og politiker (demokrat) fra delstaten New Mexico. Haaland ble utnevnt til USAs innenriksminister 16. mars 2021.
Hun ble innvalgt representant i Representantenes hus 6. november 2018 med 59 % av stemmene og gjenvalgt i 2020 med 58% i valgkretsen 1. valgdistrikt. Hun var den ene av de to første kvinnelige representantene fra USAs urbefolkninger. Den andre var Sharice Davids fra delstaten Kansas.
Haaland ble født inn i en militær familie. Hennes mor var av urfolket laguna-pueblofolket, mens hennes far var norskamerikaner. Faren var krigsveteran fra Vietnamkrigen og ble gravlagt i 2005 med militære æresbevisninger.
Haaland er utdannet jurist fra University of New Mexico. I hjemstaten er Haaland særlig kjent som tidligere leder for Det demokratiske parti i New Mexico og for sitt engasjement for urfolks rettigheter, for miljøvern, for fornybar energi, for å styrke det offentlige skoleverket og for universell helseforsikring (Patient Protection and Affordable Care Act). Haaland er motstander av president Donald Trump. Hun gikk kraftig i rette med presidenten da han kalte Haalands partifelle Elizabeth Warren for Pocahontas og da Brett Kavanaugh ble utnevn til føderal høyesterettsdommer. Før nominasjonen som demokratenes presidentkandidat i 2020, gikk hun først ut med støtte til Warren for hennes progressive profil, deretter støttet hun tidligere visepresident Joe Biden, som hun håpet ville bli en samlende kandidat.
Påtroppende president Joe Biden nominerte Haaland som innenriksminister i USA 17. desember 2020, med ansvar for forvaltning og vern av landområder i føderalt eie, inkludert saker som gjelder USAs urbefolkninger. Haaland er den første innenriksministeren fra urbefolkningene.
Offshore Heavy Transport

Offshore Heavy Transport AS er et norsk rederi, med hovedkontor i Oslo. Rederiet har spesialisert seg på å frakte svært tunge laster (opp til 40 tusen tonn) og har pr 2018 fem tungløftfartøy for dette.
Rederiet ble kjent da et tungløftskip det på den tiden eide, «Blue Marlin», fraktet den skadede jageren USS «Cole» fra Jemen til USA høsten 2000. Offshore Heavy Transport ble slått sammen med tungløftrederiet Dockwise i 2001, men Dockwise ble skilt ut og solgt til et investeringsfirma i 2006.
I 2016 fraktet et av rederiets skip oljeriggen «Transocean Winner», den hadde gått på grunn ved Hebridene, og ble hentet fra havaristedet av tungløftskipet «Hawk».
Thanaturisme

Thanaturisme (et nyord ved sammentrekning fra gresk thanatos = personifikasjonen av døden + turisme), kanskje mer tilgjengelig kalt mørk turisme eller i en variant som sorgturisme, er blitt forstått som en turisme der reisemål er historiske steder tilknyttet særlig død og tragiske og/eller blodige hendelser. Som begrep er ordet muligens ikke helt ferdig definert og avgrenset. Det er blitt anført at man også må legge vekt på det mørke som årsaken til at en turist oppsøker et sted (som Tower of London eller Stiklestad) - det at det dreier seg om et åsted der lidelse og død har funnet styede, er ikke i seg selv nok til å hevde at den besøkende er en mørk turist, thanaturist, sorgturist.
Thanaturisme retter seg mer spesifikt til voldelig død; det er kanskje å forstå mer snevert enn mørk turisme og sorgturisme. Det som kan skille fenomenene litt fra hverandre er om stedets trekkplaster for den akuelle besøkende er primært dets historiske verdi, eller assosiasjonen til lidelse og død.
Selv om det i lange tider har vært et utbredt fenomen at turister oppsøker eldre eller mer nylige åsteder med tilknytning til død, som til gladiatorenes arenaer i Roma, til rettersteder, til katakombene, er det først på sent 1900-tall at dette ble et fenomen som fanget den akademiskle forsknings interesse.
Reiseforfattere var de første som trakk oppmerksomheten mot fenomenet, som P.J. O'Rourke som reiste til Warszawa, Managua, og Belfast i 1988 og skrev om holidays in hell, og Chris Rojek som skrev om black-spot tourism i 1993 eller milking the macabre.
Akademisk oppmerksomhet ble først rettet mot emnet i Glasgow i Skottland: Uttrykket dark tourism ble utmyntet i 1996 av Lennon to Foley, tilknyttet Department of Hospitality, Tourism & Leisure Management at Glasgow Caledonian University; og uttrykket thanatourism ble først tatt i bruk av A.V. Seaton i 1996, dom da var professor i Tourism Marketing ved University of Strathclyde.