davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Angle bracket (fastener)

An angle bracket or angle brace or angle cleat is an L-shaped fastener used to join two parts generally at a 90-degree angle. It is typically made of metal but it can also be made of wood or plastic. Angle brackets feature holes in them for screws.
A typical example use of is a shelf bracket for mounting a shelf on a wall. In general, angle brackets have a wide range of applications, and are used, among other things, in building construction, mechanical engineering or to join two pieces of furniture
Retailers also use names like corner brace, corner bracket brace, shelf bracket, or L bracket. When the holes are enlarged for allowing adjustments, the name is angle stretcher plates or angle shrinkage.
There are different sizes available, varying in length, width and angle.
An Old Man and his Grandson

An Old Man and his Grandson (Italian: Ritratto di vecchio con nipote) is a ca. 1490 tempera painting by the Italian Renaissance artist Domenico Ghirlandaio. One of Ghirlandaio's best-known works, it is considered notable for its emotional poignancy. Its realism has been described as unique among the portraits of the Quattrocento.
The picture portrays an older man in a red robe, embracing a young child who is also wearing red. They sit in an interior, illuminated against a darkened wall. Behind them at right is a window through which can be seen a generalized landscape, its uneven terrain and winding roads typical of Ghirlandaio's backgrounds. Although the man's fur-lined robe and cappuccio and the boy's elegant doublet and cap indicate a noble heritage, and despite the traditional assumption that the subjects are grandfather and grandson, their identities are unknown. It is possible that the painting was commemorative in purpose, and that the child was a narrative invention intended to emphasize the man's beneficence. The poignancy of the image is dramatized by the contrast between the man's weathered and wise face, and the child's delicate profile. While the composition is thematically related to portraiture from the Netherlands, by the mid-15th century the motif of a portrait in an interior with a landscape seen in the distance was common in Italy.
An extraordinary feature of the painting is the deformity of the man's nose, evidence of rhinophyma. Ghirlandaio has presented the portrait in a naturalistic and sympathetic fashion, at variance with physiognomic theory of the era, which maintained a connection between external appearances and internal truths. Rather than implying a defect of character, An Old Man and his Grandson invites appreciation of the man's virtuousness. The painting depicts a moment of intimacy between an old man and a child, underscored by the placement of the child's hand on the man's chest, and the man's gentle expression. This show of affection endows the picture with emotional qualities beyond those expected from a traditional dynastic portrait. In the words of art historian Bernard Berenson, "There is no more human picture in the entire range of Quattrocento painting, whether in or out of Italy."
The painting's provenance is uncertain until 1880, when it entered the Louvre, and then only after it was rejected by the Kaiser Friedrich Museum in Berlin out of concern for its condition. Several commentators in the late nineteenth century reported that the picture had been abraded by overcleaning, and there were disfiguring scratches on the man's face. In 1996 the scratches and areas of discolored inpainting were removed, and the painting was cleaned and retouched.
A drawing by Ghirlandaio entitled Head of an Old Man, once owned by Giorgio Vasari, portrays the same man as in the painting. The drawing may have been made while the sitter was asleep, or after his death, in which case it would have served as a graphic death mask.
Red Data Book of the Republic of Bulgaria

Red Data Book of the Republic of Bulgaria (Bulgarian: Червена книга на Република България) consists of detailed publications that catalog the status of endangered and threatened species in the country. These books play an important role in the conservation of biodiversity by identifying species at risk of extinction and documenting their current status. They provide thorough information on various species, as well as their habitats, threats, and the conservation measures needed to protect them. Additionally, they serve as educational resources, raising awareness about the importance of protecting Bulgaria's biodiversity. Compiled by scientists, researchers, and conservationists, the Red Data Books are used by environmental organizations, policymakers, and academics to support and implement conservation initiatives.
The history of the Red Books can be traced back to the International Union for Conservation of Nature (IUCN), which conceived the idea in the 1960s. The Red Data Book was created as a comprehensive tool to assess and document species at risk of extinction. It aimed to provide detailed information on species’ populations, distribution, and the threats they faced.
Initially, the Red Data Book focused on global species, serving as a resource for identifying conservation priorities and guiding protective measures. Over time, the concept expanded to include national versions, focusing on the specific needs and conditions of individual countries. These national Red Data Books adapted the global framework to local contexts, offering understandings of regional species and their conservation status.
Malina (Bulgarian singer)

Malina Stancheva Stancheva (Bulgarian: Малина Станчева Станчева) or Malina (Bulgarian: Малина),(born 7 June 1967) is a Bulgarian Chalga (pop-folk) singer.
Огнена звезда (2001)
Malina (2003)
Златните хитове на Пайнер 10 - Malina (2013)
Malina Best Video Selection 1 (2003)
Malina Best Video Selection 2 (2007)
Home Town (TV series)

Home Town is an American reality television series starring husband and wife team, Ben and Erin Napier, that premiered on January 24, 2016 on HGTV. It is produced by RTR Media, a Canadian production company. The couple restores homes mainly in Laurel, Mississippi. The eighth season of Home Town began airing on January 7, 2024.
On January 4, 2021, a spin-off titled Home Town: Ben's Workshop premiered on Discovery+, and on May 2, 2021, a spin-off titled Home Town Takeover premiered on HGTV.
Erin and Ben Napier renovate houses in the small Southern town of Laurel—frequently in its historic district. Each episode begins with a potential client choosing a home from two or three options that the Napiers recommend. A renovation plan is presented to the client, but the actual work is done without the client's participation. Episodes end with the Napiers revealing the completed renovation to the clients.
After being featured in Southern Weddings magazine and on the magazine's Instagram feed, the Napiers were contacted by HGTV. The show premiered in January 2016 and was highly rated in the first three of the show's aired seasons.
Erin and Ben Napier met while they were students at Jones County Junior College, near Laurel, prior to enrolling at the University of Mississippi, and were married in 2008. They have two daughters, Helen, who was born in January 2018, and Mae, who was born on May 28, 2021.
In 2024, their Alma Mater Jones College named the new Erin and Ben Napier School of Design and Building Arts building in their honor; the program trains students to teach the skills needed to fill a workforce gap of skilled building designers, carpenters, trades workers, and craftspeople.
The Napiers commented on season 9 in advance of its airing, explaining that they were moving into new areas of home improvements.
A spin-off, titled Home Town Takeover, premiered in 2021. Season one of the six-episode spinoff featured the Napiers working with Wetumpka, Alabama to renovate multiple homes and public spaces within its town. For season two in 2023, the "takeover" was recorded in Fort Morgan, Colorado. Season three (2025) features the takeover of Sebring, Florida.
On December 3, 2020, it was announced that a spin-off titled Home Town: Ben's Workshop would premiere on January 4, 2021 on Discovery+. During 2021, eight episodes were released.
In 2023, the show was ranked as the #1 most popular and best real estate show for real estate agents to watch on real estate agent website Agent Wealth Hustle.
Timothy Corrigan (interior designer)

Timothy Corrigan (born 1956/1957) is an interior designer with offices in Los Angeles and Paris. His firm, Timothy Corrigan, Inc., specializes in interior design and incorporates antiques into most of its projects. His clients include European and Middle Eastern royalty, Hollywood celebrities and corporate leaders.
Corrigan grew up in the Hancock Park neighborhood of Los Angeles, but moved with his family when he was 12. As an established designer he subsequently re-bought and remodelled his childhood home.
Prior to forming his design firm in 1998, Corrigan worked in advertising where he was president of international operations for Backer Speilvogel Bates Worldwide, which later became Bates Worldwide, then Saatchi & Saatchi's Bates Worldwide.
With offices in Los Angeles and Paris his firm has completed projects in Europe, the Middle East and across the United States.
In addition to restoring his childhood home, Corrigan has purchased and renovated several châteaux in France.
In 2004, the French government sold him the Château du Grand-Lucé, located in Le Grand-Lucé within France's Loire Valley. The château and its gardens are listed as French National Landmarks, which posed additional challenges during the renovation. His 2013 book An Invitation to Chateau du Grand Luce details Corrigan's acquisition of the 1764 manor and its subsequent restoration as his private home. In 2017, Corrigan sold the Château du Grand Lucé
In spring of 2018, he purchased the Chateau de la Chevallerie, and began the renovation process, overseeing it remotely during the Covid-19 travel ban.
Corrigan designed an integrated line of fabrics, trims, furniture, and floor covering, introduced in 2014. He has designed two tabletop collections for a porcelain manufacturer, a collection of high-end bathroom fittings and accessories, a wallcovering collection, and a passementerie collection.
His projects include designs for luxury performance fabrics and rugs, and hide rugs for Kyle Bunting.
Corrigan has been featured in publications including The Times, The Wall Street Journal, Architectural Digest, Elle Décor, Point de vue [fr], The New York Times, InStyle, Traditional Home, and Town & Country. He has also appeared on national and international television, including on HGTV’s Million Dollar Rooms, HGTV’s Top Ten, LXTV’s International Open House – Paris, and Extra. He was chosen to design the Architectural Digest green room at the 59th Primetime Emmy Awards.
Keeping room

A keeping room is a room or informal living space adjacent to a kitchen where family and guests can gather while meals are being prepared.
Keeping rooms have their origins in the 18th-century colonial United States, when they were also known as "hearth rooms". They allowed family members to enjoy the heat of the fireplace—the warmest area in the house—while staying out of the cook's way. Keeping rooms were areas for family members to sew, do household chores, read, play games, or simply stay warm during winter. They first appeared in New England, but were also featured in homes in the Southern United States.
In recent years, keeping rooms have experienced a revival in new home construction. Due to the modern availability of central heating, keeping rooms' purpose has shifted to focus more on entertaining and socializing.
Keeping rooms are considered distinct from dens and family rooms in that dens are secluded areas, while family rooms are not necessarily next to the kitchen and usually feature a television. They are typically smaller areas intended for two to four people.
The décor of keeping rooms emphasizes coziness and comfort, such as with rugs, pillows, and cushions. Modern keeping rooms may also feature a fireplace, like their historical equivalents. In the absence of a separate room, designers can create the feel of a keeping room by adding seating and tables to the kitchen. Some open-concept kitchens flow into a dining room or other space that can be used as a keeping room.
The term "keeping room" was used among Scotch-Irish immigrants in Georgia and the Carolinas to designate a parlor where a family's best furniture and other items such as silver and porcelain were kept. This usage was revived among interior decorators in the 1930s.
Shelf in the Room

"Shelf in the Room" is a song by Days of the New and the third and final single from their self-titled debut album. The song reached #3 on Billboard's Mainstream Rock Tracks in 1998 and is a concert staple. "Shelf in the Room" is also the first track on the band's Definitive Collection released in 2008.
While perhaps not as popular as other singles from the album, "Shelf In The Room" is regarded for its engaging acoustic guitar melody and serves as the opening track. The song utilizes the basic instrumentation heard throughout the album but also features a vocal distortion during the chorus. Lyrically, the song often refers to a key and tends to vaguely describe emotional stability and isolation. The shelf is considered a means of security with the chorus line, "The shelf in the room has been so true/I can hide in the shelf in the room." It is also described as "holding me, and letting me stay." These themes are illustrated through the song's music video.
The video for "Shelf in the Room", directed by Sean Mullens, bears the rural and color aesthetics depicted in the album art of Days of the New. It focuses on a troubled adolescent boy, likely a reflection of Days of the New frontman Travis Meeks. He is first seen glaring through the display window of an antique store before shattering it with his fists. The store owner comes out to yell at the boy who carelessly leaves. He is then shouted at by a man on the street and barked at by a dog, all of whom appear in a motion blur. Later on, the boy is surrounded by older kids who begin taunting him. He is chased out of town and into the woods where he finds solace in a small wooden building. While appearing no bigger than an outhouse from its exterior, inside is a large empty room. The boy places items he has obtained, including a set of old keys, a dead bird's feather, and shards of glass, on a shelf. He then sits curled up on a chair in the middle of the room.
Throughout these scenes, the band is shown performing in a wooden building with a shelf bearing various strange items that Meeks examines while he sings. He also uses a telephone device to perform the distorted vocal effect during the chorus. Meeks does not perform guitar in the video with the exception of the solo. He is also seen sitting on the floor under direct lighting much like the young boy. Items showcased on the shelf include a 19th-century photograph of a bearded man, an old photograph of two women wrestling, a gold Buddharupa, a glass jar of billiard balls, a wired gadget with an eyeball, an insect anatomy chart, and a severed porcelain doll arm giving the love gesture.
Adjustable shelving

An adjustable shelf is a shelf that can be adjusted according to needs. The most common variant is that the height intervals can be adjusted to accommodate various items. This allows more flexible use to hold items of value for storage, display or sale. Like fixed shelves, the horizontal planes are normally made of strong materials such as wood or steel (and occasionally glass or other materials), but their vertical positioning can be varied – usually through small, exact holes into which the supporting brackets have been inserted, or in an older method, slots which are an integral part of the cabinet itself into which the shelves are inserted.
Adjustable shelves are available in many variants. Pallet racks as found in modern warehouses are some of the toughest and most durable adjustable shelves, being designed to bear extremely heavy industrial loads on pallets.
Seeking a more flexible and reusable alternative to wooden shelving to store paper and other consumables in his London-based printing business, engineer Demetrius Comino invented the slotted angle steel construction system, Dexion, and began production in 1947. This quickly became popular internationally for domestic and commercial shelving, warehouse pallet racking and other purposes. Dexion and other shelving and racking brands are still marketed by the Norwegian Constructor Group.
The Dexion-style slotted angle or angle iron was also widely copied by other manufacturers using different configurations of slots, different metal thicknesses, and different metals (e.g.: aluminum).
Purpose-built adjustable shelving systems can be fixed from a wall and/or be floor-standing.
Bread cheese

Bread cheese (Finnish: leipäjuusto [ˈlei̯pæˌjuːsto] or juustoleipä [ˈjuːstoˌlei̯pæ]; Meänkieli: kahvijuusto; Swedish: kaffeost or brödost), sometimes known in the United States as Finnish squeaky cheese, is a Finnish fresh cheese traditionally made from cow's colostrum. In America, cow's milk is generally used but can also be made with goat milk. Commercially available versions are typically made from cow's milk. The cheese originally comes from Southern Ostrobothnia, Northern Finland, and Kainuu.
Traditionally, the cheese has been called leipäjuusto mainly in Ostrobothnia and Lapland and juustoleipä in Kainuu. Nowadays the two words are interchangeable, but leipäjuusto is the more common spelling. Other dialects have various names (such as narskujuusto) that refer to the way that fresh leipäjuusto "squeaks" against the teeth when bitten.
The milk is curdled and set to form a round disk from two to three centimeters thick. After this, bread cheese is baked, grilled, or flambéed to give it its distinctive brown or charred marks.
Traditionally, bread cheese was dried and could then be stored for up to several years. For eating, the dry, almost rock hard cheese was heated on a fire which softened it and produced an especially appetizing aroma. Even today, the cheese may be dried by keeping it in a well ventilated place for a few days. It has a mild flavour.
Bread cheese can be eaten warm or cold, and is served in a number of ways:
Обекти на световното наследство в България

Общо 9 материални обекта от Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО, включително 7 културни и 2 природни обекта, се намират в България.
Нематериалните обекти в страната са хорът на Бистришките баби, ритуалът „нестинарство“, традицията на производство на „Чипровските килими“ и ритуалът „Сурова/Сурва“ и традиционната българска мартеница.
"Старите и първични букови гори на Карпатите и други региони в Европа" (вписан през 2019г). В България, включените гори се намират в Национален Парк "Централен Балкан".
Българи във Финландия

Българите във Финландия са над 1000 души.
По финландските закони децата имат право на 2 часа седмично обучение по майчин език, преподаваните дисциплини са български език и литература.
Български дружества са: Българско-финландско дружество – Хелзинки (от 1952), Клуб „България“ – Хелзинки (от 1994).
Българско училище „Ние врабчетата“

Българското училище „Ние врабчетата“ (на немски: Bulgarische Schule „Wir Spatzen“) е училище на българската общност в град Щутгарт, провинция Баден-Вюртемберг, Германия. Създадено е през 2010 г. То се самофинансира чрез годишни учебни такси и чрез дружество „Мартеница“. През учебната 2023 – 2024 г. в него се обучават 50 деца от първи до шести клас.
В училището се обучават деца от български и смесен произход, по предметите – български език и литература, човекът и обществото, история и география на България. Учебните занятия се провеждат в събота, ваканциите се ориентират спрямо официалните училищни ваканции в провинция Баден-Вюртемберг. Занятията се провеждат в общински помещения в Stuttgart Ost, както и дистанционно – онлайн обучение.
Училището е основано през септември 2010 г., благодарение на родителска инициатива като част от Българско културно дружество „Мартеница“ в Щутгарт, провинция Баден-Вюртемберг.
Великотърновски клуб „Традиция“

Великотърновски клуб „Традиция“ е нестопанска организация, която има за цел да възстановява значими исторически събития от българската история.
Клубът е създаден през 1999 г., когато е организирана и първата му изложба в сградата на Военен клуб Велико Търново. Идеята за участие в исторически реконструкции се заражда в Шумен през 2004 г.с възстановка на „Доблест и слава“, която се провежда на всеки две години.
Като стара столица на България, Велико Търново изобилства от множество исторически събития. Това налага основаване на клуб и в този град.
Участниците, които са хора на възраст от 16 до 60 години активно работят за запознававе на населението с великите исторически събития и автентичния начин, по който те са протекли. Инициативата е на настоящия ръководител Върбан Минев.
Имат участия на 3 март на връх Шипка с представяне боевете на това историческо място – светиня. Автентичните костюми и оръжия правят сцените да изглеждат абсолютно истински.
В навечерието на 3 март 2010 г. членовете са извезали байраците на Филип Тотю и Стефан Караджа. Знамената са точни копия на оригиналите от 1867 и 1868 г.
Автентичното знаме на Филип Тотю се съхранява във Военно-исторически музей в София, а при ушиването на точното му копие са използвани фотографии. Флагът е с размери 1 m на 70 см, а цветът му е тип „Гарибалди“ – червено, бяло и зелено. От едната му страна е надписът „Свобода или смърт“ с лъв и много оръжия около него, а от другата е написано: „Войвода Филип Тотю 1867“. С този байрак той преминава Дунав на 15 май 1867 г. с чета от 40 души.
Това е петото знаме в колекцията на клуба след Самарското знаме, флаговете на 18-и Етърски пехотен полк и на Първи търновски революционен окръг.
Национално дружество „Традиция“

Националното дружество „Традиция“ е създадено на основите на доброволното, неполитическо, патриотично и културно-просветно сдружение на граждани и колективни членове, имащи професионални и любителски интерес към традициите в историята на въоръжените сили по отношение на моралните ценности, воинските ритуали, униформените облекла, нагръдните знаци, историческото оръжие и военните символи.
Националното дружество „Традиция“ е създадено на 10 януари 1991 година, като сред съучредителите е и Джоко Росич. Първоначално съществува само като клуб в София, като постепенно се разраства и увеличава членската си маса. Към 2020 г. има клубове в 39 града в България. Членовете му вече са повече от 1000 души, като с колективните членове стават около 1700.
В историята на своята дейност дружеството организира и участва във възстановки на исторически събития, свързани с миналото на България, някои от които в други страни. Дружеството освен това се включва в поддръжката на военни паметници, прави и открити уроци в някои училища. То има широка издателска дейност, като преиздава книги на непосредствени участници в исторически събития от миналото.
През 2008 г. в гр. Ерфурт, Германия, се състои конгрес на „Обединението на европейските военноисторически групи“ със седалище във Виена където се приема българското сдружение за редовен член.
В края на ноември 2017 г. на Общо годишно отчетно-изборно събрание на Национално дружество „Традиция“ е избран за председател на дружеството о.з. подполковник Огнян Маринов – член-съосновател от 1991 г.
Национално дружество „Традиция“ има клонове в следните населени места:
Българска църковна музика

България има дългогодишна музикална традиция, която може да се проследи още от Ранното Средновековие.
Сред най-ранните известни композитори на средновековна Европа е Йоан Кукузел (ок. 1280 – 1360), известен като „Ангелогласния“. Около 90 от неговите произведения, както и неговото житие, са достигнали до днешни дни. От ранното средновековие са оцелели и множество великолепни творби на неизвестни автори.
В Българската православна църква съществуват 2 традиции на църковно пеене - източна (или едногласна, monodic) и хорова (или многогласна, polyphonic). Източното едногласно пеене спазва законите на гръцката и византийската музика, изискванията на осмогласния канон. Втората традиция – хоровата, е от втората половина на ХІХ век, когато в България навлиза влиянието на руската многогласна хорова музика. Много български композитори от края на XIX и XX век създават своите творби в духа на руското многогласие.
Музикални дейци с голям принос за популяризирането и развитието на българската църковна музика са: Петър Динев - музиковед, композитор и педагог, личност с големи заслуги за съхранението и изследването на средновековната българска музика, години наред работи върху „превеждането“ на невмените знаци в съвременно нотно писмо, с което дава „нов живот“ и възможност да се популяризират литургични произведения от първите столетия на християнството в България; Добри Христов – сред най-големите български композитори, който не само спазва националната църковно-хорова традиция, но и внася елементи на светската музика в мелодико-хармоничен план.
Днес църковната музика, наричана още православна музика, е жива и се изпълнява както по време на църковни богослужения, така и в концертните зали от светски хорове и солисти. Съвременни български световно признати хорове и певци, в чийто репертоар трайно присъства църковната музика, са: хор „Йоан Кукузел“, Хор на софийските момчета, Софийски православен хор, Софийски църковен хор, Камерен хор „Мадригал“, българските световноизвестни оперни певци Борис Христов и Никола Гюзелев. Църковни песнопения са включени и в репертоара на хора при ансамбъл „Филип Кутев“, на хор „Мистерията на българските гласове“, хор „Космически гласове от България“, хор „Ангелите“, хора при ансамбъл „Пирин“, „Ева Квартет“, квартет „Славей“, „Българка джуниър квартет“, мъжка вокална формация „Светоглас“ , Вокален квартет "Абагар"/ Abagar Quartet/ и др.
Помен

Пòменът (в някои краища на България наричан пòнос, изнòс, изнòсване, стру̀ване, струвѝло) е задължително посещение на гроба на човек, извършвано през определени периоди от време след неговата смърт и съпроводено с определени ритуални действия. Свързано е с народните вярвания и с религията.
Помените са разположени във времето според устойчив цифров код. Те се правят на 3-тия, 9-ия, 20-ия и 40-ия ден от смъртта (третини, деветини, двайсетини и четирисе). След това – на 3-ия, 6-ия и 9-ия месец и при изтичане на първата година (връхнина или склопване). Най-тържествени са помените на четиридесетия ден и на едната година. После се правят само на нечетен брой години – 3, 5, 7 или 9.
Днес в основните християнски деноминации поменът се извършва от свещеник.
Православието учи, че за 40 дни душата на „представилия се“ изтърпява т. нар. „митарства“ и молитвата на неговите ближни е в негова помощ. Светите Отци на Църквата казват, че особено поменаването на Светата Литургия има голяма сила и значение за душата на починалия.
При помен в православната традиция се отслужва панихида (от гр. панихисъ-хидосъ - всенощно бдение, служба). Тя се извършва обикновено на 3-тия, 9-ия, 40-ия ден, понякога и на 3 и 6 месеца от смъртта и при всеки случай и годишнина след смъртта. Обичайно е помен да се прави в деня на Задушница.
По народни обичаи при помен се отива на гроба рано сутрин (поутрине, на разбуд) и той се полива с вода и вино. Палят се свещи. Близките раздават варено жито (коливо) и хляб/хлебчета (просфорки). На третините и деветините жените правят обредно опалване на гроба, забиват вретена, стръкове чесън или заравят варени яйца, за да се предотврати превъплъщението на мъртвия. На 40-ия ден става първото равняване на гроба; раздават се дрехите и пособията на мъртвия. Тогава според вярванията неговата душа напуска окончателно замята и се преселва в отвъдния свят. На 40-ия ден и на едната година се прави курбан и в зависимост от местната традиция се изяжда на гробището или в дома на покойния.
В отделни селища на Северозападна България съществува обичая помана – особен вид помен, който се извършва приживе. Стари хора, които нямат деца и близки роднини, си устройват помана, за да са спокойни, че след смъртта им „на оня свят ще им се види всичко“ и че душата им ще намери вечен покой. На място в близост до вода (извор, река) правят поминална трапеза, черпят поканените гости и им раздават пълен кат дрехи, като на помен на 40-ия ден. Според някои изследователи този обичай е съхранил реликти от древно „изпращане на старците“ в отвъдния свят, осъществявано насилствено.
В будистките религиозни системи, особено в страни, където култът към предците е силен (Тибет, Китай, Монголия), помени се извършват до 49-ия ден.
Световен шампионат на Формула 1 (2007)

2007 Световен шампионат от Формула 1 – Сезон 2007 е 58-ият Световен шампионат на ФИА Формула 1.
Започва на 18 март 2007 г. и завършва на 21 октомври 2007, съдържайки 17 старта.
* - Торо Росо и Супер Агури са обвинени в използване на миналогодишните болиди, съответно на Ред Бул и Хонда
*Фернандо Алонсо печели полпозишън, но е наказан с 5 позиции, защото е блокирал Хамилтън в питлейна
* Пилота не е финиширал, но е бил класифициран, завършвайки 90% от състезателната дистанция
Световен шампионат на Формула 1 (1992)

Световен шампионат на ФИА – Формула 1, Сезон 1992 година e 43-ти пореден.
Започва на 1 март 1992 г. и завършва на 8 ноември.
Съдържа в календара 16 старта.
Крайно класиране при пилотите за 1992 г.
1. Найджъл Менсъл (Вбр) – 108 точки
2. Рикардо Патрезе (Ит) – 56
3. Михаел Шумахер (Гер) – 53
4. Айртон Сена (Браз) – 50
5. Герхард Бергер (Ав) – 49
6. Мартин Брандъл (Вбр) – 38
7. Жан Алези (Фр) – 18
8. Мика Хакинен (Фин) – 11
9. Андреа де Чезарис(Ит)- 8
10. Микеле Алборето (Ит) – 6
11. Ерик Комас (Фр) – 4
12. Карл Вендлингер (Ав) – 3
13. Иван Капели (Ит) – 3
14. Тиери Бутсен (Бел) – 2
15. ПиерлуиджиМартини(Ит)- 2
16. Джони Хърбърт (Вбр) – 2
17. Стефано Модена (Ит) – 1
18. Бертран Гашо (Люкс) – 1
19. Кристиян Фитипалди (Браз) – 1
Весна Пемова

Весна Пемова (на македонска литературна норма: Весна Пемова) е лекарка и политик от Северна Македония.
Родена е на 5 ноември 1960 година в град Кавадарци, тогава в Социалистическа федеративна република Югославия. Завършва медицина в Скопския университет и е специалистка по дерматовенерология.
В 2011 година е избрана за депутат от ВМРО – Демократическа партия за македонско национално единство в Събранието на Република Македония. В 2014 и 2016 година отново е избрана за депутат.
Весна Дамчевска-Илиевска

Весна Дамчевска-Илиевска (на македонска литературна норма: Весна Дамчевска-Илиевска) е политик от Северна Македония.
Родена е на 27 ноември 1961 година в демирхисарското село Жван, тогава във Федеративна народна република Югославия. Завършва мир и развитие в Скопския университет.
В 2014 година е избрана за депутат от ВМРО – Демократическа партия за македонско национално единство в Събранието на Република Македония. В 2016 година отново е избрана за депутат от ВМРО-ДПМНЕ.
Весна Борозан

Весна Борозан (на македонска литературна норма: Весна Борозан) е учен, дипломатка и политик от Северна Македония.
Весна Борозан е родена на 24 април 1962 година в Ресен, тогава във Федеративна народна република Югославия. Завършва .Завършва основно и среднообразование в родния си град, след което електро-енергетика в Електротехническия фаултет на Скопския университет. В 1992 година в същия факултет завършва специализация по дистрибутивни системи, а в 1996 година в Еле­ктротехничкия факултет в Белград защитава докторска дисертация.
В 1987 година Весна Борозан става младши асистент в Електротехничкия факултет в Скопие, като предава преносни и дистрибутивни системи. В 1994 година става асистент, в 2000 година доцент, в 2005 година е избрана за извънреден професор, а в 2017 година за редовен професор.
Весна Борозан прави специализация в Изследователския център по енергетика при Държавния университет на Северна Каролина. Гостуващ професор е в катедрата по електротехника на Папския католически университет в Сантяго де Чиле.
От 2002 до 2006 година е депутат в Събранието на Република Македония и е член на многобройни парламентарни, правителствени и международни комисии по енергетика, околна среда, климатични промени и външна политика. Борозан има значителен принос към работата на Енергийния форум за Югоизточна Европа, за основаването на Енергийното дружество и за реформирането на енергийния сектор в Република Македония според критериите на Европейския съюд.
След това Борозан е извънреден и пълномошен посланик на Република Македония в Австрия, Чехия, Словакия и Япония. В Технологичния университет във Виена като почетен професор ръководи научноизследователска работа, свързана с развитието на регионалния пазар на елекрическа енергия в Югоизточна Европа.
Весна Ацевска

Весна Ацевска (на македонска литературна норма: Весна Ацевска) е поетеса, романистка и преводачка от Северна Македония.
Родена е в Скопие на 10 ноември 1952 година. Завършва Филологическия факултет „Блаже Конески“ в Скопския университет. Работи във вестник „Република“, а от 1992 година - в Института за национална история. Член е на Дружеството на писателите на Македония от 1991 година и на Македонския ПЕН център.
Носителка е на наградите „Братя Миладинови“, „Григор Пърличев“ и други.
Весна Змиянац

Весна Змиянац (на сръбски: Весна Змијанац) е сръбска фолк певица от Черна гора.
Родена е в Никшич, СР Черна гора, Югославия. Тя е сред най-известните и доказали се сръбски звезди. Измежду най-големите ѝ хитове е песента „Сто живота“. Светлана Цеца Ражнатович я обявява за „Кралицата на фолка“.
Весна е родена в Никшич – Стара Херцеговина. Баща ѝ Душан е от Сисак, а майка ѝ – от Кралево.
Родителите ѝ рано се развеждат, и тя от годинка е отгледана и възпитавана от майчината си баба в Ковачите близо до Кралево. Завършва училище в близката Рибница със специалност машинопис. Живее известно време с майка си във Виена.
Кариерата ѝ на певица започва по ресторантите по т.нар. Ибърска магистрала. Има дъщеря Николия и членува в партията Нова Сърбия.
Весна Змиянац изнася концерти и в България, изпълнявайки и чисто български народни песни като „Йовано, Йованке“. [1]
Грамада (обичай)

Грамада, наричан също проклятие, проклетѝя, анатема и натемѝя, е български народен обичай, известен главно от Северозападна България.
Обичаят се състои в групово проклинане на извършителите на особено тежки престъпления, при което всеки жител на съответната общност хвърля камък на определено за това място, обикновено разположено извън селищата, често на кръстопът. Това става след извършване на водосвет от селския свещеник, който пръв хвърля камък на мястото. След това всеки минаващ покрай грамадата трябва да хвърля по камък върху нея, като това може да продължава с години, докато първоначалното престъпление се забрави. Натрупаният куп камъни („грамада“) обикновено се интерпретира като символичен гроб на престъпника. На някои места такива грамади се използват многократно за проклинане на различни престъпници. В много случаи те се разполагат при свещено дърво („запис“), най-често круша.
Известни са отделни случаи на натемия, извършвана общо от няколко села – например, при изнасилване на момиче без родители в пасищата между селата Боровица, Протопопинци и Търговище натемията е извършена във всяка от трите селски църкви.
Смята се, че обичаят изчезва в началото на XX век. Едно от последните свидетелства за цялостното му прилагане е случай в кулското село Пседерци през 20-те години, където са прокълнати двама братя, които приемат като ратай в дома си бежанец от Русия, а по-късно го убиват, за да го ограбят. Има свидетелства, че в по-ограничен вид грамадите се използват за проклинане на комунистически функционери чак по време на колективизацията през 50-те години.
Обичаят грамада става основа на поемата на Иван Вазов „Грамада“ (1879) и на филма на Александър Вазов „Грамада“ (1936). Пак Вазов описва подобен обичай в стихотворението „Жидов гроб“.
В бележка към стихотворението Вазов пише: „На запад от Търново стърчи рид: Картал-баир (Орлов връх), въз който има трап, називаем днес Жидов гроб. Според преданието там е отишъл и легнал трупът на евреина, който предал Царевец на турците. През вековете на владичеството търновци са отивали при тоя трап и са фърляли камъне в него, проклинайки евреина издайник.“
Яж, моли се и обичай

„Яж, моли се и обичай“ (на английски: Eat Pray Love) е американска биографична романтична драма от 2010 г., с участието на Джулия Робъртс и Джеймс Франко, базиран на едноименната мемоарна книга от 2010 г., написана от Елизабет Гилбърт. Райън Мърфи е режисьор и съсценарист на филма, който е пуснат в Съединените щати на 13 август 2010 г.
В България филмът е пуснат по кината на 1 октомври 2010 г. от „Александра Филмс“.
През 2011 г. е издаден на DVD от „Съни Филм Видео Ентъртейнмънт“, а на 10 декември 2013 г. е издаден отново от „Ентъртейнмънт Комерс“.
На 1 януари 2016 г. е излъчен премиерно по „Нова телевизия“ в петък от 20:00 ч.
Седянка

Седянката е стар български обичай, ритуал, практикуван в миналото най-вече по селата.
Името идва от глагола седя, тъй като това е една от основните дейности по време на седянка.
На седенките се събират само млади хора, които са готови за женитба. Това става около седенкарския огън. Най-активното време за седенкуване е през есента и зимата, когато момите не са заети с полска работа, а ергените са се върнали от гурбетуване. Момата, решила да организира в дома си седенкуване, се събира с няколко свои дружки в двора на къщата. Групата намира най-високото възможно място на дома (от високо могат „да чуят надалеко, дека е седянката“) и оттам се изпяват няколко песни. Този песенен сигнал е за ергените. Момите обикновено се занимават с някаква работа - предат, шият, навиват прежда и същевременно пеят, разказват легенди, гатанки, предания, приказки, танцуват и се надиграват, задяват се и се закачат с ергените. Стараят се да покажат уменията си в „ръкоделни“ женски занятия.
Според патриархалните норми на старото българско общество се счита за неприлично момата да избира своя любим. Когато момците пристигат на седянката, те гърмят, викат и свирят. Обикновено сядат по двойки, всеки момък до избраницата на сърцето си. „Вземането на китката“ е съществен и много важен момент за засвидетелстване на любовта. Момъкът краде китката и след това я носи на видно място, за да се знае, че има любима. Девойката от своя страна, ако се завърне без цвете, се знае, че е „взета“.
Ако родителите на младите се противопоставят на техния брак, момъкът краде любимата си или тя му пристава, което в повечето случаи става по време на седянката. Веселбата продължава до зори, до първи петли. Първи си отиват ергените, а след тях момите. Типична българска седянка е описана в романа на Иван Вазов „Под игото“.
На седянката е наречена улица в квартал „Карпузица“ в София (Карта).
Соаре (на френски: soirée) – думата се употребява с разширеното ѝ смислово значение на увеселение.
Символ

Символ (от гръцки: σύμβoλoν) е знак, рисунка, която представя в съкратен вид същността или значението на даден предмет, събитие или идея. За символ се приема всеки условен писмен, графичен знак, означаващ някаква величина. Във всекидневния език думата „символ“ обобщено означава „предмет, слово или действие, които условно означават някакво понятие, идея“.
Например кръстът е символ на Христос и християнството, а везната е символ на законност и справедливост. Елементите в периодичната таблица на Менделеев са представени със символи, така както и пътните знаци.
В Древна Гърция като σύμβoλoν /sýmbolon/ са се означавали двете счупени части на един и същи предмет, и думата буквално означава да съединиш. В днешно време символът се използва, за да създаде аналогично съответствие между два елемента. Това съответствие може да бъде алегорично, метафорично, кодово или във формата на емблема.
Таблица на математически символи представя повечето от символите използвани в математиката, с които се означават различни операции и функции.
Физиката използва много гръцки и латински букви, които символизират определено понятие или единици за измерване. Така например m {\displaystyle m} се използва за означаване на маса, λ за означаване дължина на вълната, c p {\displaystyle c_{p}} и c v {\displaystyle c_{v}} съответно за специфична топлина при постоянно налягане и постоянен обем.
Всички химични елементи имат свой символ (виж Периодична система на елементите), който е приет в цял свят.
В електротехниката съществуват специални символи за резистор, кондензатор, бобина, транзистор и другите елементи в електрическите схеми. Така например, знакът за резистор в Европа е , а в Америка .
В биологията, медицината, и фармакологията се използват много символи като едни от най-известните са тези за означаване на мъжки и женски пол (от планетарните символи на Марс и Венера).
В реториката и литературната поетика символът се определя значително по-сложно – като троп (словесен обрат), който характеризира художествения образ в неговото осмислено изразяване на художествената идея, неотделимо от образната му структура (за разлика от алегорията), с неизчерпаема многозначност (метафоричност) на съдържанието си и съотнесеност с други образи (паралелизъм).
Изгубеният символ

„Изгубеният символ“ (на английски: The Lost Symbol) е заглавието на роман на Дан Браун, в който за трети път главен герой е Робърт Лангдън. Книгата излиза на световния пазар на 15 септември 2009 г., а в България – в края на ноември 2009 г.
В книгата особено участие има обществото на масоните, което продължава традицията на писателя да вмъква религиозен елемент.
Символ-верую на българската комуна

„Символ-верую на българската комуна“ е публицистично произведение, появило се през 1924 година в препис, направен от Велико Попов, Ботев сподвижник, който сочи за автор Христо Ботев. След Деветосептемврийския преврат от 1944 година е включвано в Ботевите съчинения. Авторството на Ботев е оспорвано с исторически, литературни и езиковедски аргументи от учените Илия Тодоров (през 1991 г.), Мариана Кирова (през 2016 г.) и други.
През ноември 1921 г. по повод на 50-годишнината от Парижката комуна Величко Попов, тогава живеещ в Стара Загора, пише писмо до ЦК на БКП, за да го уведоми, че дарил на местната комунистическа организация две свои фотографии. Споменава също, че през 1887 г. бил дал на Захарий Стоянов свой писмен материал за другаруването си с Христо Ботев, както и препис на телеграма, с която поздравили комунарите в Париж, но в книгата си за Ботев (1888) Захарий Стоянов нарочно не бил напечатал по-важните неща, а някои бил изопачил. Добавя, че сега бил намерил „преписа от Веруюто“ и „почнах да правя и ония бележки по комуната, които Захари Стоянов не е благоволил да напечата“.
След 9 септември 1944 г. Михаил Димитров, член на БКП от 1920 г., пише, че през юни 1924 г. имал среща с Величко Попов, който не могъл да му покаже и даде преписа, но през юли му го изпратил, а през 1925 г. му дал препис и на телеграмата; Димитров ги оставил на друго лице, което загубило телеграмата. За пръв път текстът излиза през 1934 г. в книгата „Христо Ботев“ от комунистическия деец Георги Бакалов. Той обаче се различава съществено от познатия днес текст. Бакалов пише, че намерил текста в Московския центрархив - твърдение, което по-късно е опровергано от друг комунистически функционер, Михаил Димитров, който пояснява, че това е измислица, „легенда“, измислена от Бакалов, за „да заблуди полицията“. През 1940 г. в сборник, отново подготвен от Бакалов, е публикуван текст на т. нар. „Символ-верую“, различен от първия, в отпечатано в Киев издание на Ботеви творби. Това е близък до сегашния вариант текст, с малко отклонения. Този път Бакалов твърди, че е по препис в сина на Величко Попов.
За интереса на комунистите да бъдат свързвани с името на Ботев говори в писмо до Бакалов още през 1911 г. Ботевия другар Н. К. Судзиловски-Русел. В него той пише: „...Или вас ви ръководи желанието да свържете своята партия с Ботева? Да пренесете върху нея ореола на неговата памет? И това никак не е добро“.
Утвърждаването на тезата за Ботевото авторство става след 1944 година и е дело на Михаил Димитров. Утвърждава се и текст на телеграма, каквато според В. Попов била изпратена от него и Ботев до Парижката комуна (такъв документ не е намерен в архивите на Комуната, което признава и М. Димитров). В условията на тоталитарния режим е невъзможно да се подложи на съмнение автентичността на текстовете.
Симпатиите на Ботев към Парижката комуна и вярата му в идеалите на комунарите са изразени също и в статията му „Смешен плач“ във в. „Дума на българските емигранти“ през 1871 г. и се потвърждават в частност от свидетелствата на Иван Вазов, както посочва Захари Стоянов в своята биография на Ботев.
Витановци

Витановци е село в Западна България. То се намира в община Перник, област Перник.
Всяка година на 14 януари в селото се изпълнява традиционният обичай „Сурва“. Сурвакарите обикалят селото цяла нощ, за да изгонят злите сили. Друг традиционен празник е „Ората копата“. Той е през феврурари или през март. На него се събират дървета и се пали голям огън. Там се изпълняват традиционни танци, а след като огънят намалее, хората го прескачат за здраве и плодородие. Съборът на селото е в края на месец юни. В селото има и футболен клуб.
Мърцишор

Мърцишор (на румънски: Mărţişor, в превод малък март) е подобен на oбичая на българската мартеница. Едно малко украшение, направено от сплетени бели и червени конци, характерно за традицията в Румъния и Молдова. Жените и момичетата носят мърцишори през месец март, ознаменувайки пристигането на пролетта.
Заедно с мърцишора се появяват и първите цветя на пролетта, най-вече кокичето.
Според една легенда Слънцето слязло на земята, преобразено като красива девойка. Един змей го отвлякъл и го затворил в двореца си. Тогава птичките спрели да пеят, децата спрели веселите си игри и над целия свят надвиснала тъга. Един млад момък се решил да освободи Слънцето. Цяла година скитал, за да намери двореца на змея, а когато стигнал, го предизвикал на бой. Те се борили дълго, но накрая момъкът победил змея и освободил Слънцето. То се възкачило на небето и осветило целия свят. Настъпила пролетта, природата оживяла, радостта се върнала, но юнакът не успял да доживее пролетта. Кръвта му изтекла в снега и той умрял от раните си. Там, където текла кръвта му, поникнали кокичета - предвестниците на пролетта. За да си спомят освободителя на света от мрака, хората сплитат бял и червен конец. Червеният цвят символизира любов, красота и кръвта на юнака, а белият - кокичето, първото пролетно цвете.
Според друга легенда, в първия ден на март хубавата Пролет, разхождайки се на една поляна, видяла кокиче, което пониква в туфа трънка. Тя решила да му помогне и започнала да разчиства земята, освобождавайки го от пречещите му клони. Като видяла това, Зимата се разлютила. Размахнала ръце и призовала студени ветрове и снегове, които да унищожат цветето. То повяхнало от тях. Пролетта се опитала да предпази кокичето, но се убола на трънката. Кръвта ѝ попаднала върху цветето и го съживила. Така Пролетта победила Зимата. Цветовете на мърцишора символизират кръвта върху белия сняг.
Загадка е точният произход на мърцишора, но често се свързва с Римската империя, когато новата година се е празнувала на 1 март, месеца на бог Марс. Той е най-известен като бог на войната, но също така покровителства земеделието и възраждането на природата. Тази негова двойственост е отразена в мърцишора, като белият цвят може да се възприеме като символ на мира, а червеният – на войната.
За първи път мърциошрът е споменат от Йордаке Голеску. Фолклористът Симон Флоря Мариан споменава, че в Молдова и Буковина мърцишорът представлява златна или сребърна монета с червено-бяла каишка, носена от децата около врата. Девойките носят на шията си мърцишора през първите 12 дни, а след това го вплитат в косата си, докато видят щъркел или разцъфнало дърво. Тогава нишката се завързва на дърво, а с монетата се купува каш (вид овче сирене)
Хубава си, моя горо

„Хубава си, моя горо“ е елегия от Любен Каравелов.
Написана е в емиграция и отразява носталгията на автора към родната природа. Композиторът Георги Горанов написва музика към текста.
Елегията по предложение на фолклориста професор Райна Кацарова е възприемана като неофициален химн на Копривщица и на Националния събор на българското народно творчество в града. През 2014 г. е взето решение и песента вече е официално обявена за химн на „Бунтовната столица на българското Възраждане“ град Копривщица.