davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Азиатска кухня

Азиатска кухня е общ термин, с който се обозначават кухните на отделни райони на Азия.
В зависимост от стила на готвене и културните корени на местните жители те се разделят на:
В България и повечето европейски страни тази кухня е наричана Ориенталска кухня. В англосаксонските страни се използва и термин, който смислово е аналогичен на Иидустанска кухня, но е общ за кухните от полуостровите Индустан и Индо-Китай (Südasiatische Küche – южноазиатска кухня).
Сред основните характеристики на азиатската кухня е широкото използване на ориз и юфка (на основата на пшеница или ориз). Други характерни особености са изобилието на подправки, лютивите ястия, ниското съдържание на мазнини и соевите продукти.
Като прибори за хранене обикновено се използват специални пръчки.
Според европейския възглед, това е типичната азиатска кухня.
Световноизвестният доминант е китайската кухня, затова с название китайска храна, често се разбира храна от този регион, или от източна и югоизточна Азия.
и други национални кухни на страни и народи в югоизточна Азия. Често в България тази кухня се обозначава като индокитайска.
Въпреки че това название се използва заради страните на полуостров Индокитай, с него се обозначават и кухните на всички островни държави в югоизточна Азия:
Под индокитайска кухня често се подразбира и китайската кухня, затова този термин се използва рядко или само в случаи, когато се касае за неизвестна храна, с предположение, че е китайска или индокитайска.
В България и други европейски страни наричат тази кухня ориенталска.
Според англоезичните народи и според американския възглед кухните на страните от западна Азия се назовават като средноизточни и левантийски (левантински) кухни (Middle Eastern / Levantine cuisine).
Българският възглед е, че това са близкоизточни, и/или предориенталски кухни. В зависимост от това за кои национални кухни се фокусуира вниманието, те се числят съответно към арабската, туркската, израелската, персийската и други етнически и културно дитерминирани според приликите и близостта на кулинарните похвати.
Към тях спадат следните кухни:
Въпреки че фактологически не е правилен, в разговорния български език кухните от страните в западна Азия най-често се обозначават като арабска кухня. Поради географското си разположение турската, израелската, палестинската и ливанската кухня спадат също и към средиземноморската кухня.
Тъй като става въпрос за страни, бивши южни републики в СССР, някои причисляват към тях бившите югозападни републики в СССР – Армения, Грузия и Азербайджан. В действителност кухните от посочените три страни имат много повече общи черти с кухните на Турция, Румъния, Молдова и България, отколкото с централноазиатските кухни. Най-често използваното обозначение за тези три кухни, особено сред руснаците, е каспийски или черноморскокаспийски. В България ги причисляваме към предориенталските кухни, с най-голямо сходство с турската кухня, т.е. – те са част от западноазиатската кухня.
Средиземноморска кухня

Средиземноморска кухня е общото название на националната кухня на страните от Средиземноморието, които като цяло са оказали силно влияние върху националните кухни по света.
Средиземноморска кухня се характеризира със своята гъвкавост, широк обхват на съставките, подправките и много регионални вариации.
Рибни ястия заемат водещо място в тези кухни, въпреки че голяма част от рибата вече е океанска, поради намаляването на добивите от риболов в Средиземно море.
Едни от най-широко използваните продукти в средиземноморската кухня са зехтин, чесън и домати, като използването им, както и множеството ястия с риба, водят до широко разпространеното мнение, че средиземноморската кухня е особено здравословна.
Месото, приготвяно на скара, различни видове хляб, хумус и фалафел са много популярни видове ястия, приготвяни в източната част на региона.
Кухня

Кухня се нарича специфичен набор от готварски обичаи и практики, често свързвани с определена култура. Религиозните норми за храненето също могат да окажат силно влияние на кухнята. Кухнята се повлиява най-много от съставките, които са на разположение на място или чрез търговия. Например „азиатското“ ястие чап чой пряко отразява приспособяването на китайската кухня към съставките, налични в Северна Америка.
Иван Цветарски

Иван Георгиев Цветарски е български актьор.
Роден е на 7 юни 1931 г. в град София.
Завършва актьорско майсторство при проф. Стефан Сърчаджиев и Методи Андонов във ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов" през 1963 г.
Работи в Драматичен театър „Адриана Будевска“ в Бургас (1963−1965) и в Сатиричния театър в София (1965 – 1987).
Има участия в киното, Телевизионния театър, радиотеатъра и естрадата. Носител е на национални награди.
Почива на 27 юли 1987 г. в гр. София.
Ревизор (комедия)

„Ревизор“ (на руски: Ревизо́р) е комедия в 5 действия на Николай Гогол. Написана е през есента на 1835 г., а през пролетта на следващата е поставена за първи път на театрална сцена в Санкт-Петербург.
Сюжетът ѝ е подсказан от Пушкин, когото самия в провинциално градче объркали с пристигнал от столицата ревизор и това поражда небивала суматоха сред местното чиновничество. В основата на творбата заляга чисто руският анекдот за мнимия ревизор, който, разгърнат в оригинален драматургичен наратив, се превръща в обвинителен акт срещу цялата бюрократична система в Русия с присъщите ѝ произвол, корупция и беззаконие, характерни впрочем за всяко административно управление.
Комедията и нейното драматургично представление са сред най-значимите културни събития в Русия във века на нейното израстване като държава-стожер на Свещения съюз и покровител на изкуствата, сред които изпъква руската класическа литература. За това допринася и вниманието, което е отделено на премиерата на „Ревизор“ от руския цар и император. Николай I, заедно с престолонаследника Александър II, заявяват присъствието си в ложите на театъра, което още повече центрира обществения фокус на внимание върху постановката. Зрителите забелязват, че по време на представлението държавният глава се смее от сърце.
Произведението е оценено подобаващо от литературната критика като първата проява на реализма на т.нар. натурална школа в руската литература. Сюжетната колизия и безпощадна сатира над еснафските нрави придават общочовешки гротесков колорит на произведението, а типологията на характерите на главните герои – неповторима социална живописност и неимоверна психологическа вместимост в етера на образите.
Драматургичната постановка по „Ревизор“ е представена за първи път на 19 април 1836 г. на сцената на Александровския театър в столицата на империята. След представлението буквално цялото обществено мнение в Санкт Петербург, Москва и по-големите градове на страната е „взривено“ от видяното и чутото. Авторът, поставен в центъра на обществения и литературен дебат, се вижда принуден да замине доброволно в изгнание в Швейцария за цели 12 години поради оценките за внушенията на творбата, които захранват зловредния нравствено-психологически климат, водещ до всеобща духовна деградация във всяко общество. В центъра на сюжета на „Ревизор“ се намира огледало на обществото, символизиращо суетата.
Превод на български език е публикуван през 1891 г. от Иван Иванов в Шумен.
Надворен съветник

Надворен съветник (на руски: Надворный советник) или разговорно придворен съветник (на руски: Придворный советник) – цивилен (граждански) чин VII клас съгласно Таблицата на ранговете в Руската империя.
Чинът съответства на военните звания подполковник от армията, капитан от гвардията, капитан от гвардейската кавалерия, войскови старшина сред казаците и капитан II ранг във флота. Официалнота обръщение към лица с този чин е: „Ваше високоблагородие“. Отличителните знаци на този чин са двойка петлици или пагони с три звезди.
До 1745 г. този чин е спадал към VIII клас съгласно Таблицата на ранговете, по-късно – към VII. Изначално лицата, които се издигат до този чин, получават правото на потомствено благородство, обаче след реформа от 1845 г. – само на лично. От началото на XIX век всички професори и извънредни академици получават право на този чин. Това води до факта, че повечето от изтъкнатите руски учени по него време (преди 1845 г.) получават потомствено благородство.
Названието на чина произлиза от длъжността съветник при така наречения „надворен съд“ (известен също като „придворен съд“, от немски: Hofgericht), който в Свещената римска империя на германската нация представлявал върховен съд при двора (двореца) на суверена на отделна територия на империята. С личен указ на руския император Петър I от 1719 г. тази съдебна система е заимствана в Руската империя, при което надворните съдилища са имали различен статус – понякога като първа инстанция, друг път като апелационен съд, а също така са се занимавали ту с гражданска, ту с наказателно право. Въпреки че тези съдилища са премахнати през 1726 г., чинът просъществува до 12 ноември 1917 г. – датата на влизане в сила на Декрета за унищожаване на съсловията и гражданските чинове в хода на Руската революция от 1917 г. и рухването на империята, след което е създаден Съюзът на съветските социалистически републики.
В Царство България се е използвал терминът „придворен съветник“.
Вячеслав Невинни

Вячеслав Михайлович Невинни (на руски: Вячеслав Михайлович Невинный, 30 ноември 1934 г., Тула, СССР – 31 май 2009 г., Москва, Русия) е съветски и руски театрален и филмов актьор; Народен артист на СССР (1986).
Вячеслав Невинни е роден на 30 ноември 1934 г. в Тула. Учи в 23-та железопътна гимназия в Тула. Завършва Школата-студио на Московския художествен театър (1959). Целият му творчески живот е свързан с Художествения театър „Чехов“, където Вячеслав Невинни служи с вяра и истина от 1959 г.
От 1960 г. се снима в киното („Случи се в милицията“, „Глава“, „Виринея“, „На седемте вятъра“, „Обещанието на небето“, „Късна любов“ и др.). Играе и в украински филми, например „Ако можете, простете“ (1984). През 2005 г. актьорът претърпява ампутация: във военната болница „А. В. Вишневски“ Вячеслав Невинни ампутира стъпалото на левия крак поради гангрена, усложнение на диабета. През 2006 г., поради усложнения на заболяването, актьорът ампутира втория си крак.
Вячеслав Невинни умира на 31 май 2009 г. на 74-годишна възраст в 16:30 московско време в апартамента си в Москва. Погребан е на 3 юни 2009 г. в „Алеята на актьорите“ на Троекуривското гробище в Москва.
Съпруга – Нина Гуляева (родена 1931 г.), Народна артистка на РСФСР (1969 г.).
Зимни олимпийски игри 1992

Шетнадесетите зимни олимпийски игри се провеждат в Албервил, Франция от 8 до 23 февруари 1992 г.
Другите градове, кандидатирали се за домакинство, са Анкоридж, Берхтесгаден, Кортина д'Ампецо, Лилехамер, Фалун и София. София получава 25 гласа на първия кръг на гласуването, спрямо 19 на Албервил, но в заключителния, шести кръг, остава втора с 25 гласа срещу 51 за Албервил
Това е последната зимна олимпиада, която се провежда в една и съща година заедно с летните олимпийски игри.
Ръководител на Организационния комитет на олимпиадата е Жан-Клод Кили. Той взима еднолично решението олимпийският огън да бъде запален от футболиста Мишел Платини, вместо да спази традицията това да бъде сторено от състезател по зимни спортове.
18 от 57-те старта на игрите се провеждат в Албервил. Спортистите живеят в няколко олимпийски села, а феновете трябва да пътуват много между мероприятията. Има проблеми с транспорта.
На тези зимни олимпийски игри дебютират три спорта – шорттрек, ски свободен стил и биатлон. За първи път от 1928 г. на зимни олимпийски игри са включени нови спортове в програмата.
Българското участие се забелязва преди всичко в биатлона. Надежда Алексиева е на крачка от медала, но остава четвърта на 7,5 км. Заедно с Ива Шкодрева и Силвана Благоева в щафетата 3 х 7,5 км е отново четвърта.
Зимни параолимпийски игри 2022

Зимните параолимпийски игри 2022 са международно спортно събитие за атлети с двигателни, сетивни и интелектуални увреждания, което се провежда в Пекин, Китайска народна република, в периода от 4 до 13 март 2022 година. Това са тринадесетите зимни параолимпийски игри, провеждани от Международния параолимпийски комитет.
Пекин е избран за град-домакин на Зимните олимпийски, и съответно параолимпийски, игри за 2022 година на 128-мата сесия на Международния олимпийски комитет през 2015 година в Куала Лумпур, Малайзия. Предвид организираните през 2008 година Летни олимпийски и Летни параолимпийски игри, Пекин е първият град, който е бил домакин както на лятна, така и на зимна олимпиада и съответно както на лятна, така и на зимна параолимпиада.
На Игрите се предвижда участието на 564 атлета, представители на 45 национални параолимпийски комитети, които се състезават в 6 спорта за общо 78 комплекта медали. Участието на игрите преминава в условията на продължаващо руско военно нападение над Украйна, което нарушава Олимпийското примирие и става причина параолимпийците от Руската федерация и подкрепящата я във войната Беларус да бъдат изключени от участие. Въпреки първоначално обявеното решение на Международния параолимпийски комитет, че на атлетите от двете страни ще се разреши самостоятелно участие под параолимпийския флаг, това решение е оттеглено на 3 март 2022, в навечерието на церемонията по откриване на параолимпиадата, след заплахите на много национални комитети да бойкотират игрите, и е обявено, че на руските и беларуските атлети е забранено да се състезават.
Церемонията по откриване на Игрите се провежда на 4 март 2022 година на Пекинския национален стадион, режисирана от китайския режисьор Чжан Имоу на тема „Разцъфването на живота“.
По време на встъпителната си реч, президентът на Международния параолимпийски комитет Андрю Парсънс заклеймява руската инвазия в Украйна и нарушаването на традицията военните действия да се прекратяват по време на олимпийски игри, подчертавайки, че параолимпийските атлети се състезават едни с други, а не едни срещу други и че „21 век е време за диалог и дипломация, а не за война и омраза“.
Последният преносител на факлата с олимпийския огън, четирикратният китайки параолимпиец и златен медалист Ли Дуан, поставя факлата в центъра на голяма скулптура с формата на снежинка.
Сочи Автодром

Сочи Автодром (първоначално известна като Сочи Интернешънъл) е писта за провеждане на автомобилни състезания в Сочи, Русия. Проектираната от германския архитект Херман Тилке писта с дължина 5853 km се намира в Олимпийския парк Сочи, на самия бряг на Черно море, и комбинира градско трасе със специално изградени за състезателни цели участъци.
Сочи Автодром е открита скоро след провеждането на Зимните олимпийски игри през 2014 г. и от същата година е домакин на състезанието за Голямата награда на Русия от световния шампионат на Формула 1. По този начин пистата става третата най-дълга в календара на Формула 1, след Спа-Франкоршан в Белгия и Силвърстоун във Великобритания.
Първото състезание за Голямата награда на Русия от Формула 1 се провежда на 12 октомври 2014 г. и е спечелено от британския пилот Люис Хамилтън с Мерцедес. Втори завършва другият пилот на отбора Нико Розберг, което носи на Мерцедес първа в историята им Световната титла при конструкторите.
Изграждането на Сочи Автодром продължава традицията на Голямата награда на Русия след 100-годишно прекъсване и бележи края на 30-годишна кампания и няколко неуспешни опита за възстановяване на състезанието, включително планове за учредяване на Голяма награда на Съветския съюз още от 1983 г., които са изоставени.
Победители в Гранд При на Русия във Формула 1
Петър Николов (скиор)

Петър Николов е български олимпиец, участвал в състезанията по ски бягане в зимните олимпийски игри в Осло през 1952 г.
Роден е на 10 юли 1922 година. Участва в състезанието на 18 km ски бягане на шестите зимни олимпийски игри, провели се в Осло през 1952 година. Завършва 60-и от 80 участници. Състезател е на софийския ски клуб „Славия“. От 1958 г. е член на Централната ски-секция, която през 1961 г. прераства в Българска федерация по ски. От 1967 г. е първият председател на комитета по скок и северна комбинация към федерацията в продължение на десет години, а от 1968 г. е член на комитета по ски бягане.
Традиция

Традицията представлява онези ценности, умения и практики, които отразяват същностните характеристики на всяко общество и които то съхранява във времето, предавайки ги от поколение на поколение. Традицията включва обичаите, езика, церемониите, вярванията и институциите, които или са утвърдени в живота на съответното общество, или на тях се придава особена стойност в настоящето – морална, религиозна, образователна или политическа.
Когато традицията бъде заплашена от влиянието на външен за съответното общество модел, членовете на обществото решават кое от традиционния модел да бъде запазено и кое от новия модел да бъде възприето, тъй като традицията обхваща много от елементите, изграждащи идентичността им като общество и не могат да бъдат изоставени. Например при сблъсъка между Изтока и Запада по време на европейската колонизация в Азия повечето източни общества приемат технологичните нововъведения, но запазват обичаите, религията, културата и изкуството си, както и някои особености от устройството на семейния живот.
Традицията става обект на изследване от социалните науки през 19 век, когато започва да се проявява различието между „традиционно“ и „модерно“ (то е резултат от значителното развитие на технологиите, развитието на науката, разширяването на световната търговия и т.н.). Понякога националистически движения използват традицията, нейните характерни елементи и практики в дадена държава за легитимиране на своите претенции към властта, като така се проявява противопоставяне между „модернизаторите“, които са обвинявани, че отстъпват от традицията, и „традиционалистите“, които се стремят да я запазят. В Европа резултатът от влиянието на настъпващата модернизация върху жизнеността на традицията е в това, че традиционалистите приемат не нуждата от запазване на състоянието на обществото без промяна, а необходимостта от съхраняване на традицията чрез постоянната ѝ реформа и адаптация към променящите се социални условия.
: Статията се основава на или съдържа материал от Краткия политически речник на термините на Българското училище за политика.
Вардене квас

Вардене квас или Па̀зене квас е български обичай, който се изпълнява от Игнажден до Васильовден.
Обичаят е характерен за Русенско и Разградско. В него участват само жени, които се събират в някой дом вечерта срещу Игнажден. Две моми – първа и последна на родителите си, замесват тесто гърбом към нощвите. В тестото баби слагат билки, които притежават магическа сила. Замесеното тесто се оставя в единя от ъглите на стаята. До него през цялата нощ остава будна омъжена жена, останалите играят хоро. Продължителността на обичая е 12 нощи – до Васильовден, като всичко това се повтаря всяка нощ, единствено се сменя къщата. Принадлежността на обичая към коледния цикъл се потвърждава от това, че особено внимание се отделя на вечерите срещу Игнажден, Коледа и Васильовден. В последната вечер момите и жените разделят тестото помежду си. То се използва за лек и за правене на магии.
Ястие

Ястие в гастрономията е специфична храна, „отделен артикул или разнообразие от храни“, готова за ядене или сервиране.
Ястието може да се сервира върху сервизи и прибори за хранене или да се консумира от ръка.
Инструкциите за приготвяне на ястие се наричат рецепти.
Някои ястия, например хот дог със сос от кетчуп, рядко имат свои собствени рецепти, отпечатани в готварските книги, тъй като са направени чрез просто комбиниране на две готови за ядене храни.
Много ястия имат конкретни имена (напр. мусака), докато други имат описателни имена (напр. „печен ребра“). Мнозина са кръстени за конкретни места, понякога поради специфична асоциация с това място (напр. „бостънски печен боб“), а друг път не определят назованата дестинация (напр. „флорентински яйца на очи“ „poached eggs Florentine ends up“, което по същина означава „със спанак“). Някои са назовани на конкретни личности, вероятно за да ги почетат, включително сиренето Брилат-Саварин, наречено за френския гурме от 18 век и известния политически деятел Жан Антхелме Брилат-Саварин, или може би защото ястието първо е приготвено за тях – като Шаляпин пържола, направена по поръчка на руския оперен певец Феодор Шаляпин през 1934 г. в Япония, или може би са я нарекли за себе си, защото са измислили ястието, или може би защото ястието е измислено в кухнята им. Поради многото истории, които са разказани за имената на различни ястия, често е трудно да се разбере откъде точно идват имената.
В традиционните български разбирания, под ястие се разбира „обедно ястие“ от две основни блюда – първото е някаква течна храна „супа“, „чорба“ или „бульон“, които се сервират преди второто, което се приема за „основно блюдо“ или „основно ястие“.
В старата българска литература супите, чорбите и тараторът се наричат с общо име „сочива“. Сочивото може да бъде освен супа, чорба, но и друг вид ястие, съдържащо повече течност (сок).
В новобългарския език със сочива наричат всички течни ястия, или основно ястие, в което е използвана течна заливка (сос). В това число се включват и всички ястия от вида на яхниите, които се приготвят с варене.
Всички безместни ястия са се наричали освен с думата „постни“ и с израза „леки“ храни. А всички месни се наричали „тежки“. Изключения правят само блюдата с риба и пилешко месо, които също са приемат за „леки“ храни.
Предястието и десертът се смятат като допълнения към основното ястие и могат да не присъстват. Във вечерно хранене обикновено се изключва супата и десерта, но почти винаги и традиционно присъства предястие под форма на салата или традиционна разядка (лютеница, микс от сирена, туршия и т.н), които могат да се консумират и с алкохолна напитка (ракия, водка и др.).
Основно ястие

Основно ястие, още основно блюдо, при хранене, състоящо се от няколко блюда (каквито са обяда и вечерята), е главното ястие. Счита се за най-силното ястие, заради което се нарича „основно“, и е най-трудоемко за приготвяне. Обикновено се предхожда от предястие и следва десерта. Предходните на основното ястия обикновено са с по-малък размер и значение, като общо правило те се състоят от супи, салати и / или различни предястия.
От физиологична гледна точка предходните ястия обикновено имат мисията да утолят апетита и да отпуснат атмосферата, за да покажат основното ястие. При двустепенно проектиране на менюто като общо правило основното ястие е второто, поради което често се нарича „второ“. В различни култури или контексти това е различно. Възможно е да има много ястия, които се сервират едновременно или в не определен ред (като меню за дегустация, някои испански тапас и мезета в арабската и турската хухня).
В основното ястие основните съставки са месо или риба. Обикновено се консумира с хляб. Поради тези причини основното ястие понякога се нарича „месно ястие“. Във вегетарианската кухня основната роля обикновено се играе от бобовите растения.
На официални вечери добре планираното основно ястие може да представлява гастрономически връх или кулминация. В такъв случай предходните ястия се приготвят и се насочват към основното ястие по такъв начин, че основното ястие да се очаква и с успешен план за хранене увеличава удоволствието от ястието. Ястията след основното ястие успокояват небцето и стомаха.
В САЩ и Канада (с изключение на Квебек) основното ястие традиционно се нарича entrée („предястие“). Според лингвиста Дан Юрафски, употребата на „entrée“ в Северна Америка е запазило оригиналното френско значение на съществено блюдо при хранене.
В традиционните български разбирания, под ястие се разбира „обедно ястие“ от две основни блюда – първото е някаква течна храна „супа“, „чорба“ или „бульон“, които се сервират преди второто, което се приема за „основно блюдо“ или „основно ястие“.
Яхния

Яхниите са едни от най-популярните български ястия. Популярни са на целия Балкански полуостров и се смята, че идват от Южна Азия. Думата яхния е с персийски произход (yagh hini, تاس کباب), погрешно се смята за турска чуждица. В Турция всички ястия, които българите наричат яхния, се назовават с името на популярното зеленчуково печиво – „гювеч“.
Повечето от яхниите са с характерна червена запръжка и специфичен вкус и аромат. Бял цвят имат само тези, в състава на които има ориз.
В началото под яхнии се е разбирало ястие от задушен кромид лук и сос. По-късно при приготвянето на яхниите са започнали да се използват и други продукти, като различни зеленчуци, месо, птици, риба, ориз, бобови. В последно време варенето в края на топлинната обработка на яхниите се заменя със запичане на фурна, което подобрява вкуса им.
Сосът на яхниите се приготвя чрез запържване на лук, домати или доматено пюре, брашно и червен пипер, а понякога и на ароматични корени. Характерно е, че количеството на лука в соса на яхниите е по-голямо, отколкото при другите ястия, а на брашното е умерено. В някои яхнии, чиито основен продукт съдържа много скорбяла (картофи, стар фасул, леща), брашното в запръжката се ограничава до минимум или изобщо се изключва. Когато яхнията е приготвена с ориз, в запръжката обикновено не се използва червен пипер, но добавянето му е възможно, дори при яхнии с ориз или други житни (царевица, ръж, пшеница) както е при традиционни бобови варива (фасул, леща, нахут).
Приготвя се от запръжка (светла или тъмна комбинирана), месо (агнешко, свинско, телешко, заешко, пилешко, овнешко, субпродукти, риба и мекотели), зеленчуци (кромид лук, моркови, целина, праз лук, картофи, пиперки, домати, зелен фасул и други), варива.
Яхнията е с червеникав (или оранжев) цвят, с леко уплътнен сос, приятен вкус и аромат на вложените продукти и със запазена форма на продуктите. Поднася се топла с една или няколко от следните подправки: магданоз, джоджен, чубрица, риган, босилек, черен пипер и други.
Като основни продукти при приготвянето на яхниите се употребяват зеленчуци, варива, различни видове месо, птици, риба, субпродукти и др. Яхниите може да бъдат без месо и с месо. Подправките са в зависимост от основния продукт – чубрица, магданоз, целина, копър, дафинов лист, черен пипер, бахар и др.
Най-подходящо за яхнии със свинско или телешко е месото от гърдите и плешката, което е с по-къси мускулни влакна и прошарено с тлъстини, поради което е сочно и крехко.
Има и други месни яхнии, които са по-леки, и обикновено се приготвят с по-малко мазнина. Такива са яхниите с крехки меса (пилешко, заешко) или популярните в балканските кухни – яхнии със субпродукти (дробчета, сърчица и т.н.).
Към месните яхнии може да се отнесат и кюфтетата с различни сосове. Общата технология на тяхното приготвяне включва приготвяне на кюфтетата полуфабрикати, а след това – на соса или бульона, запържване и варене или задушаване на кюфтетата във фурна.
Колиба

Колиба е примитивно жилище, изградено от дървени пръти и покрито със слама или шума, най-често с триъгълна форма на входа. Среща се в лозята, нивите или в планините и служи за временен подслон. Високопланинските колиби поради суровия климат може да са изградени от дървени трупи и да имат дървен покрив. Въпреки това те остават малки по размер и примитивни.
Строят се бързо с налични материали от околността, които включват клони от дървета, слама, кал, листа или кожи. Колибите се използват от пастирите в планината когато стадата се извеждат да пасат. Работниците в плантациите или други временни селскостопански работници също може да ползват колиби.
Александрово (област Ловеч)

Алекса̀ндрово е село в Северна България. То се намира в Община Ловеч, област Ловеч.
На около 22 км от Ловеч, в покрайнините на Деветашкото плато, сгушено в последните склонове на Стара Планина се простира едно от големите села в околността с жители над 2000 души – село Александрово. В непосредствена близост до селото минава река Осъм, също така на север от селото е изграден язовир Александрово, чиято площ е около 1500 дка.
Александрово съхранява устни традиции, които свидетелстват за събития отпреди 500 и повече години. Според данни на Васил Миков селото съществува под името Лукач по време на Търновското въстание в края на XVI век, когато е опустошено от мародерстващи отряди на Михай Витязул и местни жители емигрират в Унгария, където основават село под същото име. Османското име на селото е Караасан. Според преданията то произлиза от името на богатия турчин Кара Хасан, платил откуп на кърджалиите, за да не опожаряват селото в края на XVIII век.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Към читалището има 2 певчески състава, които участват в различни мероприятия в селото и страната. Има и друг състав към клуба на пенсионера. Има млад състав сформирал се през лятото на 2008 г. и изявил се за пръв път на събора в селото през същата година.
В селото има доставчици на кабелна телевизия и интернет.
В околностите на селото има много забележителности. Някои от тях са: водна пещера 2, кале(укрепление)от времето на римляните, землянка и още много други на които човек може да се наслади само ако посети това красиво Българско село и околностите му . На 10 км от Александрово се намира село Крушуна което е обявено за резерват и неговата красота също е пословична.
Гювеч

Гювеч (на турски: güveç) е общото название на традиционни ястия от балканската кухня, които сами по себе си са вид яхния от месо и зеленчуци (но може да бъде и вегетарианско ястие).
Гювеч е също така название на традиционен огнеупорен глинен съд с похлупак, използван за приготвяне на задушени и печени ястия. Малкият гювеч се нарича гювече или гюведже.
В подобен вариант такова ястие присъства в кухнята на други народи (например в унгарската кухня – гулаш).
В българската кухня има различни видове яхнии или задушени ястия с месо, които са идентични или подобни на гювеч, но носят други имена, например чомлек, задушен кебап, задушена яхния и др.
Поради отличните си вкусови и хранителни качества, гювечът е любимо основно ястие.
Това ястие се приготвя от месо (телешко, агнешко, пилешко, овнешко, свинско месо) и множество зеленчуци, като: лук, тиквички, моркови, картофи, бамя, патладжан, домат, грах, зелен фасул, чесън и подправки: магданоз, джоджен и др. Гювеч може да се приготвя също така само от зеленчуци, с риба и дори с мляно месо.
Подготовката започва с нарязването на месото на късове, като в зависимост как ще се готви ястието (в тенджера, на фурна или в глинено гърне), месото може да се свари предварително или запържи (кавърдиса).
Зеленчуците се нарязват на едро, чесънът се начуква. Когато се приготвя традиционно в гърне, всички продукти се нареждат в гърнето, залива се с бяло вино, вода или бульон и капакът се запечатва с тесто.
Традиционният български гювеч се е приготвял за празнични дни и в селата и в градовете. Изпичал се е обичайно в пещ. В селата от Северна България в почти всяка къща е имало пещ от тухли или кирпич. В градовете във всяка махала също е имало фурни за хляб, където в обедните часове хората са носели гювечите си за изпичане.
Приготвянето на ястието отнема сравнително кратко време, но ако се остави на бавен огън, става по-вкусно.
Най-вкусен е гювечът в есенния сезон, приготвен от месо на угоено шиле или овца.
Зимна припънка

Зимната припънка (Flammulina velutipes, наричана също Зимненка) е ядлива гъба от род Flammulina K A R S T.
Диаметърът на гуглата е от 3 до 6 см. Първоначално е полусферична, по-късно разперена до почти плоска. Понякога със слабо изпъкнало връхче в центъра. Сламеножълта, медножълта до жълтокафеникава на цвят. В средата е по-тъмна. Повърхността е гладка, гола, слизеста и лъскава. Ръбът в млада възраст е подвит навътре, по-късно изправен, равен или слабо вълновиден с ясно изразени радиални ребра.
Месото е тънко, меко, крехко, по-късно жилаво. Белезникаво до бледорозово.
Ламелите са разположени нарядко. Широки от 2 до 8 мм. Слабо са сраснали с пънчето. Първоначално са кремавобели, по-късно жълтеникави.
Споровият прашец е кремавобял.
Пънчето е високо от 4 до 8 см. Диаметър от 0,5 до 1 см. Първоначално е плътно. По-късно става кухо. Има цилиндрична форма. Към основата е слабо стеснено. Жилаво е. В най-горната си част под шапката охреножълто. Към основата става тъмнокафяво с кадифено влакнеста повърхност.
Расте върху жива или гниеща дървесина на широколистни дървета (много рядко върху иглолистна) през есента и цялата зима до към март най-често на големи туфи. Има приятен гъбен аромат и много добър вкус. Подходяща е за консумация в свежо състояние за всякакви ястия, супи и пържена. Подходяща е за сушене и стерилизация в буркани след бланширане.
Отровният двойник на Зимната припънка е Отровната пънчушка (Naematoloma fasciculare)
В Япония се отглежда в парници култивираният вариант на гъбата наречен Енокитаке, който по външен вид е доста по-различен от горската гъба. Поради липса на светлина при отглеждането тя е оцветена изцяло в бяло, а поради отглеждането ѝ в буркани туфата има цилиндрична форма.
Флорентинска кухня

Флорентинската кухня се характеризира с пет основни елемента: тоскански хляб (плосък, безсолен, добре изпечен с хрупкава коричка и лека вътрешност), двойно пресован зехтин от хълмовете, месо (на скара, телешки стекове по флорентински, печено или задушено с вино дивечово месо като глиганско, заешко или еленско), бобови култури (боб и нахут) и вино Кианти.
Бреница (област Плевен)

Бренѝца е село в Северна България. То се намира в община Кнежа, област Плевен.
Бреница е разположено на 18 км източно от Бяла Слатина„ от двете страни на голям дол с извори и на 6 км от левия бряг на р. Искър. В миналото селото е имало спирка на теснолинейната 760 mm междурелсие жп линия Червен бряг – Оряхово. Сега има автобусна връзка.
Разположено е в котловина, а надморската му височина е 140 м. Климатът се характеризира с горещо лято и изключително студена зима, като в района се достигат минималните зимни температури за България, понякога и под минус 30 градуса.
Името Бреница произлиза от бранница, което идва от бран. По поречието на Искър има археологически находки от тракийско време.
Църквата „Възнесение Господне“ е построена през 1870 г., а архитектурата, възрожденските стенописи и дърворезбите са дело на именити майстори. В двора ѝ е изграден паметник на загиналите във войните.
Едно от най-важните неща за село Бреница за прочутите лозови масиви. Допреди 30-40 години цялото село е било заобиколено от гроздови масиви (около 12 000 декара), но днес гроздовите насаждения са западнали. В стара градска песен се пее: ,,В село Бреница с вино карат воденица, животът там е същински рай. Припев: Ой Мариана, моя малка Мариана, аз ще те чакам чак до зори. Мъжете там са вечно пияни, а пък жените - лозя небрани. Припев: Ой Мариана, моя малка Мариана, аз ще те чакам чак до зори. Децата там са ангели небесни, а пък бащите са неизвестни. Припев: Ой Мариана, моя малка Мариана, аз ще те чакам чак до зори. Да бях аз щъркел или друга пойна птица, гнездо бих свил аз в село Бреница. Всяка вечер щом луната се покаже, всеки гледа да намаже от чуждо гадже. Всяка вечер щом луната се закиска всеки гледа да натиска кого си иска. Припев: Ой, Марияна, ой моя малка Марияна, аз ще те чакам чак до зори". Допреди години на територията на селото се е намирал филиал на „Химремонтстрой“, Враца. В него са работели около 250 души, както от Бреница, така и от околните села.
Основни ястия традиционни за селото са:
Българско училище „Васил Левски“ (Париж)

Българско училище „Васил Левски“ (на френски: École bulgare "Vassil Levski") е училище на българската общност в Париж, Франция. Директор на училището е Меглена Желева.
През 2006 г. се създава Асоциация „Българско училище в Париж“, като в учебната програма се въвеждат и часове по български език, преподавани от специалист по начална педагогика. През 2008 г. за патрон на училището е избран великият българин Васил Иванов Кунчев – Левски.
То е пряк наследник на създаденото през 2001 г. от актрисата Ана Танчева „Малко неделно училище“, привлякло деца от 3 до 7-годишна възраст и организирало многобройни срещи с артисти, актьори, писатели, ателиета и спектакли.
В училище „Васил Левски“ се обучават деца, разпределени в 4 учебни нива. Под ръководството на своите учители – 2 начални педагози, детска учителка и хореограф, те изучават български език и литература. В ателието „Български традиции и обичаи“ опознават българските си корени, запознават се с фолклора, традициите и обичаите на България и заедно отбелязват по-големите български официални празници и събития.
Българска култура

Българската култура включва обичаите, изкуствата и бита на българите. Тя е формирана през вековете на българската история и е повлияна от траки, славяни, прабългари и съседните народи. Българската култура е част от европейската култура и особено на културата на Балканите, като споделя много общи черти и характеристики с Балканската култура.
Култура (вестник)

Вестник „Култура“ е специализирано седмично издание за изкуство, медии, философия, история, политически дебати и културни събития.
Излиза всеки петък в 4 „тетрадки“ (общо 16 страници), първата от които е посветена на поддържани от постоянни колумнисти наблюдателски рубрики (за кино, театър, пластични изкуства, радио, телевизия, книги, чуждестранна хуманитаристика, по-рядко спорт), и от 2008 насам с втората – на политика. В. „Култура“ е и единственият вестник в областта на хуманитаристиката и културата, който поддържа пълен, безплатен достъп онлайн до своя архив от 1997 насам.
Седмичникът „Народна култура“ излиза за пръв път през 1957 г.
Последният брой 29 (2949)/LXII излиза на 27 юли 2018 г.
Главни редактори на „Култура“ са били:
Характерният облик на „Култура“ през 1980-те и 1990-те се налага от художника Христо Градечлиев.
Под ръководството на Стефан Продев през 1980-те „Народна култура“ се превръща в трибуна на интелектуалците-дисиденти.
През 1990-те запазва интерес както към световните новости, така и към местни ценности като например читалищната култура.
През 1990 г. определението „народна“ отпада от заглавието на вестника, а самият вестник престава да бъде издаван от държавата, Копринка Червенкова става негов главен редактор.
Последният екип зад изданието е в състав: Христо Буцев, Георги Лозанов, Никола Вандов, Любен Русков, Марин Бодаков, Геновева Димитрова, Теодора Георгиева, Екатерина Дочева, Светла Петкова, Диана Попова и Стефан Банков. Художник Людмил Веселинов.
Естонска кухня

Естонската кухня традиционно включва ястия с месо и картофи, както и рибни ястия в крайбрежните региони около Балтийско море и езерата. Съвременната кухня е повлияна от други национални кухни, включително храни и ястия, както и заемки от традиционните кухни на съседните страни. Скандинавската, германската и руската кухня са упражнили своето влияние. Най-типичните храни за Естония са ръженият хляб, свинското, картофите и млечните продукти. Хранителните навици на естонците исторически са тясно свързани със сезоните.
Първото блюдо в традиционната естонска кухня включва студени ястия – избрани меса и наденици, сервирани с картофена салата или rosolje, типично естонско ядене, почти същото като шведската sillsallad, включваща червено цвекло, картофи и херинга. Популярните са и малките тестени изделия, наречени pirukad, подобни на пирожки, пълни с месо, зеле, моркови, ориз и друг пълнеж, и често биват сервирани с бульон. Херингата е сред често срещаните риби на естонската трапеза. Пушената или маринована змиорка, омарите и вносните раци и скаридите се смятат за деликатес. Едно от естонските национални ястия е räim, което се приготвя от балтийска херинга-джудже и хамсия. Популярни са и рибите камбала, костур и бяла риба.
Супите могат да се консумират и преди основното ястие, но традиционно се смятат за част от основното блюдо и най-често са приготвени с червено месо или пилешко, и разнообразни зеленчуци. Супите често се приготвят и със заквасена сметана, прясно или кисело мляко. Специфична естонска супа е leivasupp, която представлява сладка супа, приготвена с черен хляб и ябълки и типично сервирана със заквасена или бита сметана, често подправена с канела и захар.
Черният ръжен хляб съпътства почти всяко ястие в Естония. Вместо пожеланието „добър апетит“, естонците обикновено казват jätku leiba („да ти остане хлябът“). Естонците и до днес ценят голямото разнообразие от ръжен хляб в кухнята си. Традиционно страната не можела да се похвали с изобилие и ако парче хляб паднело на пода, прието било да се вдигне, да се целуне в знак на уважение, и да бъде изядено.
Характерните естонски десерти включват кисел, десерт от извара и кама. Други естонски десерти са mannavaht (крем от грис и плодов сок), kohupiimakreem (крем от извара) и kompott. Пайовете с ревен също са характерни. Друг популярен десерт е kringel (вариант на претцел), сладък заквасен хляб, често подправен с кардамон.
Румънска кухня

Румънската кухня е разнообразна, с ястия, възприети от различните чуждестранни култури, с които румънците са влизали в контакт, както и със специфични видове ястия. Силно е влиянието на балканската кухня, както и на кухните на съседните народи като сръбската, българската и унгарската.
Рецептите носят същото влияние, както и цялата румънска култура: от турците е възприета шкембе чорбата, от гърците – мусака, от българската кухня са възприети множество ястия със зеленчуци, като тъй наречената „закуска“ (на румънски - zacusca), a шницелът – от австрийците. Различни са и рецептите в различните региони на Румъния – съществува типично трансилванска кухня, добруджанска кухня и т.н.
Едно от най-известните, типично румънски ястия е мамалигата – сварено царевично брашно. Българите имат подобни ястие, наречено качамак. Това е ястие, дълго време смятано за храна за бедняци, което обаче сега е оценявано по достойнство.
Румънците използват най-вече свинско месо, но се консумира и телешко, пилешко, агнешко и шилешко. Част от рецептите са свързани с определен сезон или конкретен празник. Така например за Коледа, съгласно обичая всяко семейство коли прасе и се приготвят много и разнообразни месни ястия от месото и органите на прасето като: кърнаци (на румънски cărnaţi), картабоши (cartaboşi) – кърнаци с черен дроб в свинско черво, пифтие (piftie) – желирани неупотребявани за друго парчета от прасето като ушите, зурлата или главата, пръжки с гарнитура от мамалига. На масата се слага още вино и козунак. За Великден се яде агнешко, а агнешките дреболии приготвят като дроб сарма, наричана на румънски дроб (drob) – смес от органи, месо и пресни зеленчуци – най-вече зелен лук, а за десерт се сервира специфичен вид баница със сирене и стафиди.
Интересна е тъй наречената „българска салата“ – мешана салата от домати, краставици, печени чушки, лук, сирене и шунка.
Най-употребяваната алкохолна напитка е виното. В Румъния се произвеждат множество специфични местни вина като „Фетяска“ (Fetească), Граса (Grasă), Тамъйоаса (Tamâioasă), както и универсалните Ризлинг, Мерло, Совиньон блан, Каберне совиньон, Шардоне, Мускат отонел. Характерно е, че румънците предпочитат полусухите и сладките червени и бели вина, а белите вина се консумират най-често като шприц – разредени с газирана вода. Употребява се и бира, както местни марки, така и произвеждани по лиценз.
Румъния е сред най-големите световни производители на сливи и почти цялата сливова продукция се използва за приготвянето на сливова ракия с нисък градус, наричана „цуйка“ (ţuică). Плодовата ракия с по-висок градус се нарича „палинка“ (pălincă) и се произвежда от сливи, круши, ябълки и други плодове.
За румънците е почти непозната гроздовата ракия.
Омагьосана зима

„Омагьосана зима“ (на шведски: Trollvinter) е петата книга от поредицата за муминтроли на финландската писателка Туве Янсон. За първи път е публикувана през 1957 г. „Омагьосана зима“ се отличава с психологическа задълбоченост и по-сериозен поглед върху вътрешния свят на героите, което не е така характерно за по-ранните произведения от поредицата, но се запазва като тенденция и се развива в последвалите. През по-голямата част от книгата Муминтрол се чувства самотен, нещастен, ядосан или уплашен, тъй като е принуден да оцелява в свят, който му е чужд и непознат.
Една нощ малкият Муминтрол се събужда и открива, че всички от неговото семейство са потънали в дълбок зимен сън. Муминтрол не може да заспи отново и открива непознат за него свят, където слънцето не изгрява, а земята е покрита със сняг. Той решава да открие каква е причината за това и да върне обратно пролетта. Муминтрол среща нови, странни същества, за чието съществуване не е подозирал. Запознава се с Тоо-тики – здравомислеща, активна личност, която през зимата живее в плажната беседка на муминтролите (нейният образ е вдъхновен от Туулики Пиетила – партньорка в живота на Туве Янсон ). Единственият познат от „истинския свят“, както Муминтрол нарича лятото, е Малката Мю. За разлика от угнетения, нещастен Муминтрол, тя с приключенски прагматизъм се възползва от новите възможности за забавление. С помощта на Тоо-тики и малката Мю, след поредица от приключения, малкият Муминтрол успява да съживи отдавна заспалия живот в Муминската долина и да дочака пролетта.
Зима (филм)

Зима е български телевизионен игрален филм (драма) от 1980 година по сценарий на Георги Друмев и режисура на Константина Гуляшка. Оператор Георги Ангелов. Музиката е на Георги Генков. Художник Деляня Десподов.
Това е вторият филм след „Василена“ по сборника с разкази „Ако можеха да говорят“ на Йордан Йовков.
Филмът е осъществен по разказа „Виелица“.
Действието се развива по време на монархофашистката диктатура. Разказът ни отвежда в атмосферата на хармонично работно ежедневие, в атмосфера на зимна самота, която обгражда един неголям чифлик в Добруджа.
Ролята на доктор Лазаров е една от последните в творческата кариера на Константин Димчев преди трагичната му смърт..
Финмарк, зима

„Финмарк, зима“ (на норвежки: Finnmark, vinter) е картина на норвежката художничка Анна-Ева Бергман от 1966 г.
Картината е направена с метално фолио върху платно и е с размери 150 x 300 cm. Анна-Ева Бергман прекарва по-голямата част от живота си във Франция, но главна място в нейното творчество заема Норвегия. В началото на 1950-те години нейното творчество претърпява трансформация, като става по-абстрактно. Очарована от норвежките пейзажи, природата и арктическата светлина, рисува множество абстрактни пейзажи, които са базирани на пътуванията ѝ из Северна Норвегия. Фокусира се върхи архитипни абстрактни мотиви по теми като скали, небесни тела, планини, фиорди, лодки и звезди. Картината изобразява арктически пейзаж от най-северната област на Норвегия, в близост до границата с Русия. Много силно е изразен контраста на тъмни и светли части, представящи контрастите на снежните обекти в тъмната северна зима. Връзката между светлия пейзаж и тъмните светлосенки създават ефект на перспектива и позволяват на зрителя да надникне над и извън тундрата на Финмарк.
Картината е част от колекцията на Фондация „Хертунг Бергман“ в Антиб, Франция.
Ukrainian cuisine

Ukrainian cuisine is the collection of the various cooking traditions of the people of Ukraine, one of the largest and most populous European countries. It is heavily influenced by the rich dark soil (chornozem) from which its ingredients come, and often involves many components. Traditional Ukrainian dishes often experience a complex heating process – "at first they are fried or boiled, and then stewed or baked. This is the most distinctive feature of Ukrainian cuisine".
The national dish of Ukraine is red borscht, a well-known beet soup, of which many varieties exist. However, varenyky (boiled dumplings similar to pierogi) and a type of cabbage roll known as holubtsi are also national favourites, and are a common meal in traditional Ukrainian restaurants. These dishes indicate the regional similarities within Eastern European cuisine.
The cuisine emphasizes the importance of wheat in particular, and grain in general, as the country is often referred to as the "breadbasket of Europe". The majority of Ukrainian dishes descend from ancient peasant dishes based on plentiful grain resources such as rye, as well as staple vegetables such as potato, cabbages, mushrooms and beetroots. Ukrainian dishes incorporate both traditional Slavic techniques as well as other European techniques, a byproduct of years of foreign jurisdiction and influence. As there has been a significant Ukrainian diaspora over several centuries (for example, over a million Canadians have Ukrainian heritage), the cuisine is represented in European countries and those further afield, particularly Argentina, Brazil, and the United States.
Although the word borscht usually refers to the red variety, it may also refer to other sour soups that may not have any beets in them.
Bread and wheat products are important to Ukrainian cuisine. The country has been considered one of the traditional "breadbaskets" of the world. Decorations on the top can be elaborate for celebrations.