davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Postures of Bikram Yoga

The following are the 26 postures of Bikram Yoga, as it names them; some of the Sanskrit names differ from those used for the same or closely related poses in other schools of yoga, and some of them are otherwise used for different poses. The postures include 24 asanas (poses in modern yoga as exercise), one pranayama breathing exercise, and one shatkarma, a purification making use of forced breathing. Bikram Yoga was devised by Bikram Choudhury around 1971 when he moved to America.
Virasana

Virasana (Sanskrit: वीरासन; IAST: vīrāsana) or Hero Pose is a kneeling asana in modern yoga as exercise. Medieval hatha yoga texts describe a cross-legged meditation asana under the same name. Supta Virasana is the reclining form of the pose; it provides a stronger stretch.
The name comes from the Sanskrit words वीर vira meaning "hero", and आसन āsana meaning "posture" or "seat"; supta (सुप्त) means "reclined".
The name virasana is ancient, being found in the 8th century Pātañjalayogaśāstravivaraṇa (2.46-48) and the 13th century Vāsiṣṭha Saṁhitā (1.72), but in those texts the description is of a cross-legged meditation seat. The modern kneeling pose is found in 20th century texts such as B.K.S. Iyengar's Light on Yoga; it is mentioned in Ashtanga (vinyasa) yoga texts (e.g. Maehle 2011, who recommends it for lengthening the quadriceps muscle).
The yoga scholar Mark Singleton notes that a pose similar to Supta Virasana was described in Niels Bukh's early 20th century Danish text Primitive Gymnastics. Swami Kuvalayananda incorporated Supta Virasana into his system of exercises in the 1920s, from where it was taken up by the influential yoga teacher Tirumalai Krishnamacharya.
Virasana is a basic kneeling asana and the starting position for several forward and backwards bends and certain twists. Virasana may also be used as an alternative to other seated asanas such as the padmasana (lotus pose) for meditation. The pose is entered by kneeling down with the knees together, and separating the feet so that the buttocks can rest on the floor. Beginners may instead place one foot on top of the other and sit on them, or may place a cushion between the feet and sit on that to practice. The pose is one of the few that may be performed straight after eating.
Virasana places the knees at risk of injury if hip extension and rotation are inadequate, in which case the pose requires support under the buttocks to allow the hips to extend. The pose should be avoided if there is any existing knee injury.
Adho Mukha Virasana (downward facing hero pose) has the body stretching forward and down, the hands reaching forward to the ground. It is a counterpose following chest-opening asanas. In addition, it can be used as a recovery position throughout a challenging sequence. Therapeutic applications include releasing the spine, helping to alleviate lower back pain, and shoulder opening
Supta Virasana (reclining hero pose) has the body reclining on the back, the hands either beside the thighs or stretched over the head.
Eka Pada Supta Virasana (One-Legged Reclining Hero Pose) or Ardha Supta Virasana (Half Reclined Hero Pose) has one leg folded under the body while the other is extended forwards.
Light on Yoga shows Yogadandasana as a variant of Virasana, one bent leg being rotated inwards until the foot supports the armpit on the same side.
Ustrasana

Ustrasana (Sanskrit: उष्ट्रासन; IAST: Uṣṭrāsana), Ushtrasana, or Camel Pose is a kneeling back-bending asana in modern yoga as exercise.
The name comes from the Sanskrit words उष्ट्र Uṣṭra, meaning "camel", and आसन, Asana meaning "posture" or "seat".
A different (standing) pose is given the name Ushtrasana in the 19th century Sritattvanidhi. The modern pose is described in the 20th century by two of Krishnamacharya's pupils, Pattabhi Jois in his Ashtanga (vinyasa) yoga, and B. K. S. Iyengar in his 1966 Light on Yoga.
Ustrasana is a deep backward bend from a kneeling position; the completed pose has the hands on the heels. The backs of the feet may be flat on the floor, or the toes may be tucked under for a slightly less strong backbend.
The pose is one of the 26 asanas in the Bikram Yoga sequence.
The name Ardha Ustrasana, Half Camel pose, is given to two different poses. One is an easier modification with the hands on the hips; the other has one hand on the heel on the same side, as in the full pose, and the other arm stretched back over the head.
The pose can be modified by providing supports such as yoga bricks beside the calves for the hands.
List of mudras (yoga)

This is a list of Yoga mudras. In yoga, mudrās are used in conjunction with pranayama (yogic breathing exercises), generally while seated in Padmasana, Ardhasiddhasana, Sukhasana or Vajrasana pose, to stimulate different parts of the body and mind, and to affect the flow of prana in the body.
Hasta mudras (hand mudras) may be conducive for meditation, and help in internalization. Many hand mudrās evolved for use in rituals, especially within tantra. Others developed as iconographical symbols for depictions of deities in statues and paintings. Others were developed for non-verbal story telling in traditional dance. In the Hevajra Tantra hand mudrās are used to identify oneself to the goddesses at different holy sites.
Māna mudras (head mudras) are an important part of Kundalini yoga, and many are important meditation techniques in their own right.
Kaya mudras (postural mudras) combine physical postures with breathing and concentration.
Bandha mudras (lock mudras) are a type of mudra performed on the three diaphragms (respiratory, vocal, and pelvic). They are used in conjunction with holding the breath (kumbhaka) during pranayama.
Adhara mudras (perineal mudras) are performed on the pelvic floor area and often relate to harnessing sexual energy.
Victor Fuior

Victor Fuior este un fost senator român în legislatura 1996-2000 ales în județul Sibiu pe listele partidului PUNR. În cadrul activității sale parlamentare, Victor Fuior a fost membru în grupurile parlamntare de prietenie cu Statul Kuwait, Ucraina și Republica Peru. Victor Fuior a fost membru în comisia privatizare și administrarea activelor statului, în comisia pentru agricultură, silvicultură și dezvoltare rurală precum și în comisia pentru administrație publică, organizarea teritoriului și protecția mediului.
In

Inul (Linum) face parte din familia Linaceae, având circa 200 de varietăți. Este o plantă perenă se prezintă sub formă de tufe, fiind o plantă textilă ca și bumbacul.
Plantă erbacee, cultivată, înaltă până la 1 m, fibroasă, cu frunze mici înguste și cu flori albastre sau albe. Este de origine mediteraneană. În România este cultivată pe suprafețe relativ întinse pentru fuior sau pentru semințele oleaginoase. Inul pentru fuior este mai înalt și mai puțin ramificat decât cel pentru ulei. În scopuri medicinale se folosesc numai semințele ajunse la maturitate completă (Semen Lini).
Mucilagii formate din acid galacturonic, ramnoză, galactoză, xiloză și arabinoză, lipide formate din trigliceride ale acizilor oleic, stearic, miristic și în special linoleic, protide, un heterozid cianogenetic-linamarozidul care se dedublează în acid cianhidric, glucoză și acetonă, săruri de potasiu și magneziu.
Iovan Iorgovan

Iovan Iorgovan este un personaj din mitologia românească similar cu Hercules. Legenda este prezentă pe valea Cernei. În legendă Iovan este numit "fiu de rămlean" adică "fiu de roman." În variant românească hidra fuge de Iovan Iorgovan și se adăpostește în munți prin zona Closanilor. Acolo, sus pe Muntele Oslea, Iovan Iorgovan își încearcă paloșul pe o stâncă uriașă care se prabușeste și formează podul de la Ponoare. În zona Cheilor Corcoaiei (cheile lui Hercule) are loc prima luptă unde eroul îi taie unul dintre cele cinci capete. Hidra străpunge muntele și fuge, lăsând în urma sa un traseu sinuos, straniile chei săpate în calcarele de pe valea Cernei, cu speranța că va ajunge prima să se scalde din nou în izvoare termale pentru a-și reface puterile. Iovan însă ajunge primul, se scaldă, prinde puteri și de fiecare dată îi mai taie hidrei câte un cap. Acțiunea se repetă până cînd hidra, rămasă doar cu două capete, fuge pe valea Cernei către Dunăre. Oamenii, pentru a-i mulțumi, au cioplit aici în munte, o imensă statuie care astazi poartă numele de "bustul lui Hercule".
În folclor Iovan Iorgovan a fost și un haiduc vestit și un vânător iscusit care a trăit probabil înainte de secolul al XVIII-lea, cel mai probabil în a doua jumătate a secolului al XVII-lea. Aproape toate peșterile importante din zona Munților Mehedinți și culoarul montan al Cernei, în special în jurul localităților Orșova, Baia de Aramă, Băile Herculane și Tismana, apar în folclorul local ca locuri de refugiu ale acestuia..
În volumul "Iorgovan - mit, legendă, baladă" (Casa Editorială Cuget, Simțire și Credință, București, 1995), scris de Enache Nedela și Mihai Floarea, sunt adunate 43 de variante ale baladei populare dedicate acestui erou mitic purtând nume de floare primăvăratică ("Iorgovan" este înrudit cu persanul "erguan" - liliac, care la rândul său a avut ca etimon nostratic *orgo-, *ergo-). Autorii comentează, de asemenea, simbolurile acestei unice creații folclorice: pădurea - simbol al lumii imaginare, fetele - simbol al gintei latine, somnul - simbol al uitării, al pierderii identității, cucul - simbol al indiferenței, șarpele - simbol al opresiunii, musca golumbacă - simbol al perpetuării și multiplicării răului, darurile - mreana și fuiorul de aur etc.
Joimărița

Joimărița este o ființă imaginară cu înfățișare de femeie respingătoare și înfiorătoare, cu capul uriaș, părul lung și despletit, dinții lați și gura căscată. Este soră bună cu Muma Pădurii, din mitologia românească, dar opusul acesteia.
Joimărița sau Joimărica a fost la origini o zeitate a morții care supraveghea focurile din Joia Mare, aprinse pentru cinstirea strămoșilor, dar treptat a devenit un personaj justițiar, ce luptă împotriva lenei. Este patroana torsului și a țesutului, care supraveghează hărnicia oamenilor.
Joimărița nu face niciun rău pe lume, dar e lăsat de Dumnezeu ca o dată în an și anume în Joia Mare să facă o revizuire strașnică printre nevestele tinere și mai ales printre fetele mari și să le întrebe ce au făcut ele peste iarnă? Tors-au fuiorul tot? Țesut-au pânza, și cu câlții și cu feștila ce-au făcut? Joia cea, are pleca dis-de-dimineață prin sate cu câte un hârb plin de jar în mână că acolo unde va afla fete și neveste leneșe să le arză unghiile și degetele. Ele, când știu că are să le cerceteze Joimărița, dacă pânza nu-i țesută, pun la fereastră un crâmpei de pânză din anul trecut, iar câlților și feștilei le dau foc, ca să nu aibă de ce să se lege Joimărița când le va cerceta munca lor. Dar Joimărița miroase bine și știe ce au făcut ele, așa că începe a cânta prin curte:
Și apoi ca "binecuvântare" le pune pe toate cele leneșe din casă cu unghiile și degetele în hârbul plin de jar și le prăjește bine, întrebând de ce au ele unghii și degete și nu fac nimica cu ele?
O altă formă de manifestare a Joimăriței o reprezintă „strigăturile peste sat.
Folclorul românesc

Folclorul românesc reprezintă totalitatea creațiilor artistice, literare, muzicale, plastice etc., a obiceiurilor și a tradițiilor populare românești .Sintagma se referă și la producțiile etniilor vorbitoare de limba română în toate dialectele ei (majoritar dacoromân, dar și aromân, meglenoromân și istroromân), semnalate în interiorul granițelor românești.
Termenul de „folclor” la mijlocul secolului al XIX-lea, în anul 1846, datorită arheologului englez William John Thoms (1803-1885), care a propus noul cuvânt , prin asocierea cuvintelor „folk”= curent popular și „lore”= înțelepciune orientată către un subiect aparținând surselor tradiționale.
Primul culegător de basme, snoave, proverbe si zicători ale românilor a fost Petre Ispirescu (1830-1887) .
Alte nume importante Ion Pop Reteganu, Ovid Densușianu, Dimitrie Gusti, Constantin Brăiloiu, Sabin Drăgoi, Lucian Blaga , Vasile Voiculescu .
Bogdan Petriceicu Hașdeu (1838-1907), a stabilit principiile clasificării specifice a transmisiei orale plecând de la caracteristicile modului de exprimare, identificând genul poetic al creațiilor orale – aforistic, narativ – dar și încadrând lucrările culese unor perioade anume ale vieții omului: copilăriei, maturității sau bătrâneții.
Cu ajutorul folclorului se poate reconstitui viața poporului cu universul obiceiurilor, într-o anumită etapă a dezvoltării lui.
Cele mai importante zone folclorice din România sunt Crișana, Banat, Țara Moților, Țara Oașului, Dobrogea, Moldova, Bucovina, Oltenia, Argeș, ținutul Mehedinți și zona Harghita.
Sânziene

Sânzienele sunt, în mitologia românească, zâne bune din clasa ielelor dar care atunci când nu le este respectată sărbătoarea devin surate cu Rusaliile care sunt zâne rele. Uneori Sânzienele sunt supranumite si Drăgaicele, manifestându-se, potrivit superstiției, în ziua Sf. Ioan Botezătorul - 24 iunie.
Pe lângă manifestările tipice făpturilor supranaturale din clasa ielelor, Sânzienele au și manifestări vizuale: flori de scaieți, tunse de puf, sunt atârnate peste noapte de streașină și, după cât crește puful dimineața, se stabilește norocul celor care înfăptuiesc datina.
Sânzienele sunt o pluralitate anonimă, dar există și o zână bună: Iana Sânziana. După Mircea Eliade, Sânzienele provin dintr-un cult roman, raportat la zeița Diana - Sanctae Dianae:
Rosko Textil

Rosko Textil este o companie producătoare de textile din Arad. Compania deține o fabrică proprie construită în Zona Liberă Curtici din Arad. Are ca unic acționar firma olandeză Branded Apparel, care este controlată de americanii de la Sun Capital Partners. Rosko Textil exportă produsele sale în proporție de 100% în țările UE.
În anul 2004, compania Rosko Textil era cel mai mare producător de lenjerie intimă din România și era deținută de firma americană Sara Lee, unul dintre cele mai mari grupuri din lume care activează în domeniul produselor de larg consum.
Număr de angajați în 2009: 825
Cifra de afaceri
Uzina Textilă Arad

Uzina Textilă Arad (UTA) a fost o companie producătoare de textile din Arad, România.
A fost înființată în anul 1909 de frații Adolf, Eduard și Daniel Neumann, de origine evreiască, sub numele ITA (Industria Textilă Arădeană). A fost naționalizată de autoritățile comuniste în iunie 1948. ITA era una dintre cele mai moderne și mai mari din țară, fiind întreprinderea care a produs în premieră mătase. Alfred, fiul lui Adolf, a adus meșteri țesători din zona de tradiție a Sileziei cehe, pe care i-au împământenit la Arad. Până prin anii 1960-1970, urmașii acestora au întreținut și reparat războaiele de țesut, de cele mai diverse tipuri. Francisc Neumann a construit la Arad fabrica și în imediata ei apropiere un cartier de locuințe pentru salariați, o grădiniță și un teren de fotbal. În 1975, UTA încă mai folosea tehnologia introdusă de Francisc Neumann cu câteva decenii înainte. În 1938, ITA obținuse un profit de peste 7 milioane de lei. În acea vreme, leul românesc valora cât francul francez. De-a lungul timpului, în Consiliul de Administrație al fabricii au intrat mai mulți cetățeni străini (englezi, elvețieni, olandezi), dar și VIP-uri autohtone. Printre membrii Consiliului de Administrație de la ITA s-au numărat ministrul țărănist Virgil Madgearu și Constantin Argetoianu.
În anii comunismului, UTA era unica fabrică din România care producea catifea reiată și a doua, după București care avea linii de producție pentru prosoapele din frotir, iar materialele pentru lenjeriile de pat produse la Arad erau căutate în țările vecine. În decembrie 1989, la UTA erau aproape 8.000 de angajați.
În anul 2012, pe locul fostei fabrici se aflau un cartier de blocuri și o zonă industrială.
Epsilon Bootis

Epsilon Bootis (ε Boo / ε Bootis) este o stea din constelația Boarul. Ea poartă și numele tradiționale Izar sau Pulcherrima.
Izar este de fapt o stea binară, constituită dintr-o gigantă portocalie strălucitoare și dintr-o stea mai mică din secvența principală. Giganta portocalie este o stea în stadiul târziu al evoluției sale stelare, epuizându-și rezervele de hidrogen. Înainte ca steaua mai mică să fi atins acest stadiu al evoluției sale, steaua primară va fi pierdut o mare parte din masa sa într-o nebuloasă planetară și va fi evoluat într-o pitică albă, iar perechea își va fi cvasischimbat rolurile: steaua primară devenind o pitică slab luminoasă, în timp ce steaua de tip A va străluci ca o gigantă luminoasă portocalie.
Cele două componente ale sistemului binar Epsilon Bootis sunt separate de circa 185 u.a., cu o perioadă orbitală de peste 1.000 de ani.
Numele de Izar provine din arabă: ازار izār „vălul”, iar numele de Pulcherrima provine din latină: „cea mai frumoasă”.
În astronomia chineză, această stea face parte din asterismul Genghe care reprezintă un scut care îl protejează pe regele ceresc Dajiao (α Bootis/Arcturus).
Sistemul de stele poate fi vizualizat cu ochiul liber pe timp de noapte, dar rezolvarea perechii se poate face doar cu un telescop sau o lunetă cu apertura de cel puțin 76mm.
Las Hilanderas (Velázquez)

Las Hilanderas este o pictură realizată în ulei pe pânză de către artistul spaniol Diego Velázquez în 1655. Este cunoscută și prin titlul Fabula lui Arachne. Este de obicei privită ca o lucrare târzie a artistului, datând din jurul anului 1657.
Se credea că tabloul înfățișa femeile muncitoare din atelierul de tapiserie din Santa Isabel. În 1948, însă, Diego Angula a observat că iconografia sugerează că ar fi Fabula lui Arachne a lui Ovidiu, povestea muritoarei Arachne care a îndrăznit să o provoace pe zeița Athena la o competiție de țesut și, după câștigarea concursului, a fost transformată într-un păianjen de zeița geloasă. Aceasta este acum acceptată în general ca interpretarea corectă a tabloului.
A fost pictat pentru Don Pedro de Arce, vânător al regelui Filip al IV-lea. A intrat în colecția regală în secolul al XVIII-lea și a fost probabil deteriorat de incendiul de la Alcazarul Regal din Madrid, în 1734. S-au adăugat noi secțiuni în laterale (37 cm în total) și peste 50 cm în partea de sus a pânzei. Pictura rămâne la dimensiunea extinsă, dar este în prezent (în noiembrie 2013) expusă în spatele unui ecran cu un cadru adăugat peste o secțiune decupată care dezvăluie doar dimensiunile originale.
Elemente stilistice, cum ar fi luminozitatea, utilizarea economică a vopselei și influența clară a barocului italian, au determinat mulți savanți să afirme că a fost pictată în 1657. Alții o plasează mai devreme, într-o perioadă între 1644-50, poate deoarece anumite aspecte ale formei și conținutului său amintesc de corpurile pe care Velázquez le-a pictat în cariera sa timpurie.
În Las Hilanderas, Velázquez a dezvoltat o compoziție stratificată, o abordare pe care o folosise adesea în peisajele sale anterioare, cum ar fi Hristos în casa Martei și a Mariei. În prim plan este competiția. Zeița Atena, deghizată în bătrână, se află în stânga și Arachne, cu o bluză albă, orientat departe de privitor, este în dreapta. Trei persoane le ajută. În fundal, o platformă ridicată (poate o scenă) expune tapiserii terminate. Cel vizibil pentru noi este cel al lui Arachne, care arată „Violul Europei” - un alt mit grecesc. Aceasta este de fapt o copie a picturii lui Tițian asupra subiectului, care se afla în colecția regală spaniolă.
Pictura a fost interpretată ca o alegorie a artelor și chiar ca un comentariu asupra varietății de eforturi creative, cu artele plastice reprezentate de zeiță și cu meșteșugurile reprezentate de Arachne. Alții cred că mesajul lui Velázquez a fost pur și simplu acela de a crea o operă de artă extraordinară, fiind necesară atât o mare creativitate, cât și o muncă grea din punct de vedere tehnic. Alți cercetători au văzut alegorii politice în lucrare și au interpretat-o ​​prin intermediul culturii populare.
Ficțiune ciudată

Ficțiunea ciudată este un subgen al ficțiunii speculative care a apărut la sfârșitul secolului al XIX-lea și începutul secolului al XX-lea. John Clute definește ficțiunea ciudată ca fiind un "termen folosit pentru a descrie povestiri de fantezie, de ficțiune supranaturală și horror care întcorporează materiale transgresive". China Miéville definește ficțiunea ciudată astfel: "Ficțiunea ciudată este, de obicei, concepută ca o ficțiune macabră, de obicei o fantezie întunecată alunecoasă ("groază" plus "fantezie") adesea cu monștrii extratereștri (plus "științifico-fantastic")." Discutând despre ficțiunea veche ciudată - "Old Weird Fiction" publicată la sfârșitul secolului al XIX-lea și începutul secolului al XX-lea, Jeffrey Andrew Weinstock spune: "Ficțiunea ciudată veche folosește elemente de groază, science fiction și fantezie pentru a arăta impotența și lipsa de semnificație a ființelor umane într-un univers mai mare populat de puteri și forțe adesea maligne care depășesc cu mult capacitățile umane de înțelegere sau de control". Ficțiunea ciudată fie evită fie reînnoiește radical fantomele, vampirii, vârcolacii și alți antagoniști tradiționali ai ficțiunii de groază supranaturală. Ficțiunea ciudată este uneori simbolizat de un tentacul, absent la majoritatea monștrilor din folclorul european și literatură gotică, dar de multe ori apărând la creaturi monstruoase create de autori de ficțiuni ciudate, cum ar fi William Hope Hodgson, M. R. James și HP Lovecraft. Ficțiunea ciudată încearcă adesea să inspire atât o revelație, cât și frică ca răspuns la creațiile sale fictive, provocând comentatori ca Miéville să spună că ficțiunea ciudată evocă un sentiment al unei emoții spirituale sau religioase provocate de un mister sau o revelație (Numinous). Deși "ficțiunea ciudată" a fost folosită în principal ca o descriere istorică a operelor din anii 1930, termenul a fost folosit din ce în ce mai mult încă din anii '80, uneori pentru a descrie ficțiunea de sincronizare care îmbină groaza, fantezie și science fiction.
Următorii autori notabili au fost descriși ca scriitori de ficțiune ciudată. Ei sunt listați în ordine alfabetică după numele de familie.
Religie de stat

Religia de stat (numită și religie oficială sau biserică de stat) reprezintă corpul religios sau credința susținută în mod oficial de stat. În practică, statele care nu au o religie oficială sunt numite state seculare.
Termenul biserică de stat este asociat de obicei cu creștinismul și se referă de cele mai multe ori la o anumită ramură a creștinismului. Religia de stat sunt religii susținute de guvern care nu trebuie confundată cu teocrația.
În unele țări, precum Insulele Maldive, islamul este religie de stat, iar cine se convertește la altă religie își poate pierde și cetățenia.
Art. 9. din Legea nr. 489/2006 privind libertatea religioasă și regimul general al cultelor, prevede că: În România nu există religie de stat; statul este neutru față de orice credință religioasă sau ideologie atee.
Libertate religioasă

Libertatea religioasă este unul dintre drepturile fundamentale ale omului. Ea cuprinde libertatea religioasă pozitivă și negativă. „Libertatea religioasă pozitivă” cuprinde, mai ales, libertatea unui individ sau a unei comunități de a practica orice religie sau convingere fără nici un dezavantaj. „Libertatea religioasă negativă” cuprinde dreptul de a nu avea nici o religie respectiv de a renunța la propria religie sau convingere și de a nu fi forțat la adoptarea sau păstrarea directă sau indirectă a unei religii sau convingeri.
În anumite sisteme de drept, libertatea religioasă cuprinde și protecția unui anumit individ față de persoanele care l-ar obliga să facă ceva ce contravine convingerilor sale religioase.
În dreptul român, de-a lungul timpului, sancțiunile aduse în cazul infracțiunii de împiedicare a libertății religioase au fost înăsprite, mai ales în momentul trecerii de la Vechiul la Noul Cod Penal.
Icoană

Icoana este o imagine plastică, artistică sau artizanală a unor ipostaze sau acțiuni ale divinității sau a unor sfinți sau zeități de rang secundar, fiind deci considerată sacră (în special în cadrul religiei creștine ortodoxe). Este expusă atât în lăcașurile de cult, dar și în locuințele credincioșilor, uneori și în alte edificii cu scopul de a evoca divinitatea.
Cuvântul provine din grecescul εικóνα, ikóna („imagine”, „figură”, în contradicție cu εíδωλο, ídolo — imagine înșelătoare, de vis).
Încă de la începutul creștinismului s-au realizat picturi care reprezentau pe Iisus, Fecioara Maria, sfinții, îngerii sau crucea.
Primele relatări despre icoane provin de la scriitorul croat medieval Aelius Lampridius Cervinus (1460–1521), care, în Istoria Augustă, se referea la împăratul roman Alexandru Severus (222–235). Împăratul deținea un fel de capelă, lăcaș de venerare a imaginilor strămoșilor decedați, iar printre acestea se aflau și figura lui Apollonius din Tyana, Orfeu, Avraam și chiar Iisus Hristos.
Sinaxarul zilei 16 august relatează apariția primei icoane nefăcute de mână omenească sub titlul "Povestire despre chipul Domnului nostru Iisus Hristos cel nefăcut de mînă și despre aducerea lui de la Edesa în Constantinopol".
În funcție de subiectul reprezentat, icoanele pot fi clasificate după următoarele criterii:
Istorie
Imagini
Palatul Episcopiei Ortodoxe din Oradea

Clădirea a fost concepută și realizată de către renumitul arhitect Kálmán Rimanóczy (fiul), cu destinația de locuință familială. Edificiul, construit în anul 1905, face parte din noul val de clădiri construite la începutul secolului XX.
Elementele de pe fațada palatului sunt de inspirație venețiană. Alternanța între cărămidă și tencuială și ferestrele în trei arcade de la etaj sunt reprezentative, în acest sens. Cornișa este formată în ogivă, ceea ce este caracteristic pentru goticul timpuriu. Cele trei axe centrale au pe lateral, la etaj, bovindouri specifice stilului secession, fapt care creează o anumită alternanță în ritmicitatea fațadei. Balustrada de la etaj este împodobită cu statuete de piatră.
În anul 1921, clădirea a fost cumpărată de biserica ortodoxă. La etajul I, a fost amenajată o capelă.
În perioada interbelică în această clădire și-a avut sediul, pentru o perioadă scurtă, Academia Teologică Ortodoxă. De asemenea, din 1925, la subsolul construcției funcționa o tipografie, care a permis înființarea unei edituri.
În anul 1971, clădirea a fost renovată, geamurile capelei au fost schimbate cu vitralii, picturile au fost refăcute, iar ceea ce a rămas din vechiul palat - sobe și ornamente murale - au fost restaurate de specialiști. Lângă capelă este amenajat un muzeu, unde sunt expuse obiecte de cult, cărți vechi, manuscrise, argintării, argintării aurite, icoane pe sticlă, picturi etc.
Sistematizare (istoria României)

Sistematizarea este numele atribuit programului inițiat de Nicolae Ceaușescu în 1974, cu scopul de a urbaniza, reorganiza și uniformiza localitățile urbane și rurale. În acest scop, Marea Adunare Națională a adoptat Legea nr. 58/29-X-1974 "privind sistematizarea teritoriului și localităților urbane și rurale". În practică, programul a constat în demolarea parțială sau totală a satelor și orașelor în configurația lor de până la acea dată, și reconstruirea după principii comuniste de "dezvoltare socială multilaterală" a României.
Nerespectând tradițiile rurale și nicio etică a urbanismului, sistematizarea a reprezentat un adevărat dezastru pentru patrimoniul arhitectural românesc. Mai mult, modificând substanțial structura societății prin urbanizarea forțată a mediului rural, a condus la numeroase probleme de ordin social, care își au originea în această creștere nefirească a orașelor.
Sistematizarea a început ca un program de relocare a țăranilor din mediul rural. Planul inițial țintea să ofere mediului rural toate avantajele epocii moderne. Orașele s-au confruntat cu o afluență puternică de țărani iar sute de sate erau în procesul de a fi transformate în orașe, prin construirea de școli, spitale, blocuri și industrie. Numărul orașelor trebuia să se dubleze până în 1990.
Artă populară

Arta populara reprezintă un ansamblu de creații artistice realizate de obicei, de creatori anonimi.
Arta populară definește creația care nu se înscrie în artele clasice sau moderne, ci e în general inclusă in producția meșteșugărească tradițională sau casnică.
Lucrările de artă populară sunt în general de origine anonimă, producătorii lor nu au absolvit studii estetice sau artistice în sens mai restrâns.
Descoperirea fenomenului artei populare ca parte valoroasă a culturii se datorează dezvoltării științei istoriei artelor la sfârșitul secolului al XIX-lea. Din punct de vedere estetic și istoric, ea s-a produs în paralel cu dispariția treptată a acestui fenomen în societățile europene care se aflau în plin proces de industrializare. Pierderea treptată a tradițiilor meșteșugărești, la sfârșitul secolului al XIX-lea, în Europa Centrală și de Vest (și mai târziu și în Europa de Est), i-a anulat artei populare baza ei naturală. Datorită teoriilor primitivismului, artei populare (dar și așa-zisei arte primitive din afara Europei) i s-a acordat exact în această perioadă o deosebită atenție prin - și datorită - artiștilor curentului modernist.
Alți termeni pentru arta populară sunt: arta meșteșugărească sau artizanatul (cel din urmă cu conotație comercială - ex.: magazin de artizanat).
Cel mai des aceasta arta este intalnita in casele batranilor cum ar fi covoare tradiționale la icoane
Găgăuzii din Republica Moldova

Găgăuzii (în găgăuză gagavuzlar) sunt al patrulea grup etnic minoritar din Republica Moldova, numărând 151.596 de persoane conform recensământului din 2004, adică 3,85% din totalul populației.
Găgăuzii trăiesc în mare parte în sudul țării (peste 90%), cu preponderență în UTA Găgăuzia, aici constituind 82,13% din populația regiunii, sau 84,31 din întreaga populație găgăuză a Republicii Moldova.
70% din întreaga populație găgăuză locuiește în Republica Moldova.
Monica Racoviță Moisescu

Monica Racoviță Moisescu (n. 27 februarie 1940, București, România) este o artistă decoratoare română, stabilită din 1978 în Elveția.
A absolvit Institutul de Arte Plastice Nicolae Grigorescu, Facultatea de Arte Decorative, la București. A lucrat la Casa Tineretului din București.
A realizat tapiseria „Bătălia de la Rovine” pentru Teatrul Național din București și un mare mozaic pentru Institutul Meteorologic.
A avut expoziții în România, Ungaria, Bulgaria, Cehoslovacia, Polonia ș.a.
S-a stabilit în 1978 în Elveția. A fost profesoară de desen la mai multe colegii și meșter tapiser la Atelierul Permanent de Artizanat din Geneva.
În 1981 a fost distinsă cu diploma de onoare a Salonului Internațional de Sculptură, Pictună și Tapiserie de la Geneva.
Biserica de lemn din Sărmășel-Gară

Biserica de lemn din Sărmășel-Gară, orașul Sărmașu, județul Mureș, datează din anul 1692. Are hramul „Sfinții Arhangheli Mihail și Gavriil”. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: MS-II-a-A-15785.
Biserica din Sărmășel-Gară, vechi lăcaș de cult greco-catolic, cu hramul „Sfinții Arhangheli Mihail și Gavril” (astăzi ortodox) a fost reconstruită aici la începutul anilor 1930, fiind adusă de fapt din satul mureșean Dâmbu. Lăcașul ar fi fost ridicat, inițial, în anul 1692 (terminat pe 19 aprilie). Inscripția de pe ușa de intrare a bisericii dovedește că ea a fost ctitorită de Oprea și Șimon, în timpul principelui ardelean Apafi Calvinu. Nu se cunoaște arhiereul care a sfințit-o atunci, însă a fost resfințită ulterior de un arhiereu unit de la Blaj, după relocarea ei in Sărmășel. Biserica este executată în întregime din lemn, în stilul arhitecturii vernaculare locale, fiind de tipul unei casei țărănești, fără turn. De-a lungul timpului acoperișul din șindrilă a fost refăcut de mai multe ori. Ultimele intervenții cunoscute au avut loc în 1924, 1952 și 1982, când biserica a fost ridicată cca 30 cm, s-a clădit sub ea piatră de râu și s-au zidit scările. Ultima intervenție la acoperiș a fost făcută în 2007. Inițial biserica a fost construită în satul Dâmbu și mutată aici în 1936. Conform inscripțiilor din dosul ușii împărătești, biserica a fost pictată de către Popovici Teodor în 1787. În biserică se păstrează câteva obiecte cu valoare artistică și istorică: 4 icoane pe lemn cu chenar sculptat și o icoană pe sticlă. Ușile împărătești sunt sculptate și pictate cu diferite scene biblice. Deasupra catapetesmei se găsește o cruce mare de lemn pictat având în stânga și în dreapta pe Sfânta Fecioară Maria și Maria Magdalena. Există două candelabre din lemn pictate. Clopotnița este așezată alături de biserică, construită în întregime din lemn și are două clopote mici și vechi.
La Blouse Roumaine

La Blouse Roumaine is an oil-on-canvas painting by Henri Matisse from 1940. Measuring 92 × 73 cm, the painting is currently held at the Musée National d'Art Moderne in Paris. It depicts a woman in a blue skirt and a white embroidered blouse.
Although the Centre Pompidou cites Lydia Delectorskaya as the original model, other candidates for the inspiration for the painting include Elvira Popescu, Elena Văcărescu, Anna de Noailles and Marthe Bibesco.
Matisse painted ten versions of La Blouse Romaine from 1939 to 1945. A pen and ink sketch with the same title, with a similar blouse but a different composition, dated in 1937, is in the collection of the Baltimore Museum of Art.
List of works by Henri Matisse

This is an incomplete list of works by the French modern artist Henri Matisse (31 December 1869 – 3 November 1954). He is admired for his use of color and his fluid, brilliant and original draughtsmanship. He was a Master draughtsman, printmaker, and sculptor, but is known primarily as a painter. Although he was initially labeled as a Fauve (wild beast), by the 1920s, he was increasingly hailed as an upholder of the classical tradition in French painting.
His mastery of the expressive language of color and drawing, displayed in a body of work spanning over a half-century, won him recognition as a leading figure in modern art.
Many of Matisse's sculptures were modeled in clay and later cast in bronze, a process which allows for multiple copies to be made. Because of that, many of these works exist in multiple copies and are in the collections of multiple museums.
Romanian point lace

Romanian point lace, also called Hungarian point lace, macramé crochet, or simply Romanian lace, is a type of tape lace originating in Transylvania, Romania.
The lace originated in the early 20th century. Romanian nuns travelled to Egypt and taught the technique to families of European descendants. In England, it known as "Hungarian point lace" because it originated in Transylvania, which was once part of Hungary. Romanian point lace was first mentioned in Coats Booklet #525 Doilies in Coats Mercer Crochet during late 1960s. The lace was popularized in the U.S. by Romanian-born lace-makers Sylvia Murariu and Ioana Bodrojan: Murariu through her books, first published in 1966, and Bodrojan through interviews with PieceWork magazine. Since the 1980's, Aenne Burda's Knitting and Needlecrafts magazine has published multiple articles about the technique, calling it "macramé crochet".
Romanian point lace created by basting hand-crocheted cord to an intricate design and then filling in areas between the cord with needle lace and needle weaving. This technique uniquely employs a crochet hook as well as a needle to incorporate crochet and weaving techniques. Instead of a pre-made tape, as is typical in other tape laces (such as Battenberg lace), a specially crocheted cord is used, which has loops along the sides to which cords are connected for needle weaving.
Chantilly lace

Chantilly lace is a handmade bobbin lace named after the city of Chantilly, France, in a tradition dating from the 17th century. The famous silk laces were introduced in the 18th century. Chantilly lace, was also produced in the 19th century but this one was actually made not in Chantilly area but in the French Norman town Bayeux and in Geraardsbergen, now in Belgium.
Chantilly lace is known for its fine ground, outlined pattern, and abundant detail. The pattern is outlined in cordonnet, a flat untwisted strand. The best Chantilly laces were made of silk, and were generally black, which made them suitable for mourning wear. White Chantilly lace was also made, both in linen and silk, though most Chantilly laces were made of silk. The black silk Chantilly lace became especially popular, and there was a large market for it in Spain and the Americas. Chantilly and the Spanish laces (such as blonde lace) were the most popular black laces. Little white Chantilly was ever made. Another notable thing about Chantilly lace is the use of a half-and-whole stitch as a fill to achieve the effect of light and shadow in the pattern, which was generally of flowers. The background, or réseau, was in the form of a six pointed star, and was made of the same thread as the pattern, unlike the otherwise similar blonde lace. The lace was produced in strips approximately four inches wide, and then joined with a stitch that left no visible seam.
Chantilly lace remained popular in 19th century Europe, when many fashionable women wore black or white Chantilly shawls made in Brussels or Ghent.
In the 17th century, the Duchesse de Longueville organised the manufacture of lace at Chantilly. It has been produced from then until the present day. It became popular because of the duchesse's patronage and Chantilly's proximity to Paris and came into fashion again during the reigns of Louis XV and Louis XVI; it was a special favorite of Louis XV's last mistress, Mme du Barry, and of Marie Antoinette. When the French Revolution began in 1789, demand for the lace ceased. The lace-makers were seen as protégés of the royals, and after Mme du Barry and Marie Antoinette were guillotined in 1793, the lace-makers of Chantilly were themselves killed. At this point production ceased.
Napoleon I sponsored a revival of Chantilly lace between the years 1804 and 1815. At this point production was concentrated in Normandy, mainly around the Bayeux area. While it was no longer being made in Chantilly, all of the old techniques and designs were used. Chantilly lace reached the height of its popularity around 1830 and was revived again in the 1860s, at which point it was made at Bayeux as well as at Geraardsbergen, in what is nowadays Belgium.
In 1844, a machine was patented that made Valenciennes lace and black silk Chantilly lace that was difficult to distinguish from the handmade lace.
Radu Goldiș

Radu Goldiş (born 1947 in Bucharest, Romania) is a Romanian-born American jazz guitarist and composer.
Goldiş is a graduate of the Bucharest Music Conservatory in the musicology department. He was Influenced by Kenny Burrell, Joe Pass, Wes Montgomery, and Rune Gustafsson. He has played with Johnny Răducanu, Eugen Gondi, and Horia Moculescu. He composed music for the Romanian movies Zile fierbinṭi and Accident (both in 1976). With Adrian Enescu he composed music for the Romanian movie Al patrulea stol (1978) and with Petru Mărgineanu he composed the music for the American-Romanian movie Point Zero- Cry of Redemption (1995).
He has worked as an orchestrator for Margareta Pâslaru.
Breeders' Cup Distaff

The Breeders' Cup Distaff is a Weight for Age Thoroughbred horse race for fillies and mares, three years old and up. Known as the Breeders' Cup Ladies' Classic between 2008 and 2012, it is held annually at a different racetrack in the United States or Canada as part of the Breeders' Cup World Championships. It is the top ranked race for fillies and mares in North America, and often decides the title for champion three-year-old and / or champion older filly or mare.
Starting with the 2008 Breeders' Cup, the Distaff was the final race on the first day (Friday) of the two-day event. In 2018, it was returned to the Saturday card.
Distance : 11⁄4 miles (1984–1987); 11⁄8 miles (1988 to present).
In 2007, the Breeders' Cup developed the Breeders' Cup Challenge, a series of races in each division that allots automatic qualifying bids to winners of defined races. Each of the fourteen divisions has multiple qualifying races. Note though that one horse may win multiple challenge races, while other challenge winners will not be entered in the Breeders' Cup for a variety of reasons such as injury or travel considerations.
In the Distaff division, runners are limited to 14 and there are up to four automatic berths. The 2022 "Win and You're In" races were:
Most wins:
Stakes record: Not applicable, as the race is run at different tracks
Most wins by a jockey:
Most wins by a trainer:
Most wins by an owner:
† – 1984, 1985, 1986, 1987 races were run at 11⁄4 miles
Distaff Stakes

The Distaff Stakes is a Grade III American Thoroughbred horse race for fillies and mares that are four years old or older at a distance of seven furlongs on the dirt run annually in early April at Aqueduct Racetrack in Ozone Park, Queens, New York. The event currently offers a purse of $175,000.
The event was inaugurated on 28 June 1954 as the Distaff Handicap at the old Aqueduct racetrack, and was won by Robert S. Howard's British mare Mab's Choice, who was trained by the future US Hall of Fame trainer Charles E. Whittingham in a time of 1:242⁄5. Mab's Choice was a 20-1 longshot in the field who had not won a race in two years came through with a late drive to win by 1⁄2 length.
After the 1955 season the old Aqueduct track was close for reconstruction for a period of four years. During the four years from 1956 to 1959 the event was held at Belmont Park during the summer or late spring.
On Wednesday, 20 April 1960 the event was scheduled back at the new Aqueduct racetrack and 29,195 were on hand to see the odds-on favorite Mommy Dear win by 2 lengths.
The event was run in two split divisions in 1964. This was only time that the event was run in split divisions.
In 1973 the first year the classification system was enacted, the event was set with Grade III status.
In 1989 the event was upgraded as Grade II.
The event has been run at a shorter distance of 6 furlongs in several times and on the inter dirt track in 1994 and from 2006 to 2009.
The event was scheduled for 13 March 1993 but postponed twice due to bad weather before finally being cancelled.
In 2016 the event was downgraded to Grade III status.
In 2020 due to the COVID-19 pandemic in the United States, Aqueduct closed their track and the event was cancelled.
In 2024 the conditions of the event were changed from handicap to stakes allowance and this the events name was modified to the Distaff Stakes.
Speed record:
Margins:
Most wins:
Most wins by a jockey:
Most wins by a trainer:
Most wins by an owner:
Distaff Day

Saint Distaff's Day, Distaff Day, or Rock Day, is 7th January, the day after Epiphany, and was the traditional day on which women would start spinning again after Christmas.
The distaff, or rock, used in spinning was the medieval symbol of women's work. In many European cultural traditions, women resumed their household work after the twelve days of Christmas. Women of all classes would spend their evenings spinning on the wheel. During the day, they would carry a drop spindle with them. Spinning was the only means of turning raw wool, cotton or flax into thread, which could then be woven into cloth.
Men have their own way of celebrating this occasion, called Plough Monday, the first Monday after Epiphany when men are supposed to get back to work. Every few years, Distaff Day and Plough Monday fall on the same day.
Often the men and women would play pranks on each other during this celebration, as described by Robert Herrick in his poem "St. Distaff's Day", which appears in his Hesperides (1648). Though this custom is described in several nineteenth-century sources, it is unclear how widespread or long-lasting this custom actually was; similarities in these nineteenth-century accounts suggest that they all ultimately derive from Herrick's poem.
In the 20th century, Herrick's poem was set to music.
Some modern craft groups have taken up the celebration of Distaff Day as part of their New Year celebrations. Distaff Day gatherings are held, large and small, throughout local fiber communities.
The Distaff Gospels

The Distaff Gospels (Les Evangiles des Quenouilles) is an Old French fifteenth-century collection of popular beliefs held by late medieval women, first published in 1480. It was edited by Fouquart de Cambray, Duval Antoine and Jean d'Arras and published at Bruges by Colart Mansion. The narrative takes place within the context of a gathering of women who meet with their spindles and distaffs to spin. They discuss folk wisdom related to their domestic lives, including controlling errant husbands, predicting the gender of future offspring and curing common ailments.
தோசை

தோசை என்பது அரிசி மற்றும் உளுந்து சேர்த்து அரைத்த மாவில் தயாரிக்கப்படுகிற தட்டையான வட்டவடிவான உணவுப் பதார்த்தம் ஆகும். தென் இந்தியா மற்றும் இலங்கைத் தமிழர்களிடையே பல பகுதிகளில் மிகவும் புகழ்பெற்ற உணவு. இது பொதுவாகத் தட்டையான தாள் போன்ற வட்ட வடிவம் கொண்டதெனினும் ஒரு சில விடுதிகளில் தட்டையான வடிவில் நெய்த்தோசையைச் சுட்டுவிட்டுப் பின்னர் கூம்பி வடிவிலும் பரிமாறுவர். மஞ்சள் சேர்க்கப்படாத தோசை பொதுவாக வெண்மையான நிறத்தில் இருக்கும். வெந்தயம் - தோசை மாவில் வெந்தயம் சிறிது அளவு சேர்த்து அரைக்கப்படும் அதனால் தோசைக்கு சற்று சிவந்த நிறம் ஏற்படும். இது சேர்ப்பதால் உடலுக்கும் நல்லது குளிர்ச்சியை தரும் .
தோய்தல் என்றால் மாப்புளித்தல்; தோய் என்பது தோயை என்றாகி பின்னர் தோசை என்றாகியது.
தோசைக்கல்லில் வட்டமாகத் தேய்த்து செய்யப்படும் உணவுப்பண்டமாதலால் தேய்+செய் என்ற சொற்களே மாறி தோசை என்றாகியது என்போரும் உள்ளனர்.
அது போக, தென்னிந்தியர்களின் இந்த உணவு பதார்தத்தை சமைக்கும் போது 1.மாவு எடுத்து ஊத்துகையில் "ஸ்ஸை" என்று சப்தமும் 2. மேலும் ஊத்தப்பட்ட மாவை கடாய் முழுவதும் பரப்புகையில் "ஸ்ஸை" என்று சப்தமும் இப்படி இரண்டு முறை சப்தங்கள் வருவதால் "தோஸை" என்று வடஇந்தியர்கள் பெயரிட்டிருக்கலாம். ஏனெனில், "தோ" என்றால் இந்தியில் இரண்டு என்று பொருள் எனும் கருத்தும் உண்டு.
தோசையினை உட்கொள்வதற்கும், சுவையினைக் கூட்டுவதற்கும் இந்த பதார்த்தங்கள் உபயோகப்படுகின்றன.
தோசையில் பலவிதமான வகைகள் உண்டு. அவற்றில் சில:
பருத்தித்துறைத் தோசை பெரும்பாலான ஈழத்தவர்களால் பேசப்படும், விரும்பி உண்ணப்படும் தோசையாகும். இத்தோசை உளுந்து, அரிசி, கோதுமை மாவு என்பன கலந்து செய்யப்படும். இத் தோசைக்கு வெந்தயம் கண்டிப்பாகச் சேர்க்கப்படும். இதற்கான கலவை தென்னங்கள்ளோ அன்றி பனங்கள்ளோ விட்டுப் புளிக்க விடப்படும். பருத்தித்துறையில் இருக்கும் ஓடக்கரை வீதிகளில் விற்கப்படும் இத் தோசைக்கு மவுசு அதிகம். பல்வேறு நகரங்களில் இருந்தும் பலர் இத்தோசைக்காகவே பருத்தித்துறைக்கு வந்து சாப்பிட்டுப் போவார்கள்.
தோசை பல்வேறு பெயர்களில் தென்னிந்திய மொழிகளில் அழைக்கப்படுகின்றது. அதன் ஒலிபெயர்ப்பும், உச்சரிப்பும் பின்வருமாறு:
வெண்ணெய் தோசை

வெண்ணெய் தோசை (ஆங்கிலம்:Benne dosa, கன்னடம்: ಬೆಣ್ಣೆದೋಸೆ) என்பது தோசை வகைகளுள் ஒன்று. இது கர்நாடகா மாநிலத்தின் தாவணகெரே நகரத்தைப் பூர்வீகமாகக் கொண்ட கர்நாடக உணவாகும்.
சாதாரணமாகச் சுடப்படும் தோசை மேல், எண்ணெய் அல்லது நெய்க்குப் பதிலாக, வெறும் வெண்ணெயை மட்டும் பயன்படுத்தி சுடுவதால் இது இப்பெயரால் அழைக்கப்படுகிறது. தோசைக்கு மேலே தாராளமாக வெண்ணெய் தூவப்பட்டு தயாரிக்கப்படுகிறது. இதனால் இத் தோசை மென்மையாகவும் மணமாகவும் உள்ளது.
தாவணகெரேயுடன் தொடர்புபடுத்தப்படும் இந்த வெண்ணெய் தோசை, கர்நாடகாவின் பிரபலமான உணவு விடுதிகளில் முக்கிய இடத்தைப் பிடித்துள்ளது. சிங்கப்பூர் மற்றும் அமெரிக்காவில் இத் தோசை கிடைக்கும் உணவு விடுதிகள் உள்ளன.
மசாலா தோசை

மசாலா தோசை (Masala dosa) என்பது மிகவும் பிரபலமான தென்னிந்தியச் சிற்றுண்டி வகையான தோசைகளில் ஒன்று ஆகும். இது கர்நாடகத்தின் மங்களூரில் தோன்றி பரவியதாகக் கருதப்படுகிறது. இது இந்தியா முழுவதும் உடுப்பி உணவகங்களின் வழியாக பிரபலமடைந்தது. இது தென்னிந்தியாவில் புகழ்வாய்ந்ததாக உள்ளது. என்றாலும் இந்தியா முழுவதிலும் கிடைக்கக்கூடியது. ஏன் வெளிநாடுகளிலும் கூட கிடைக்கிறது. மசாலா தோசை தயாரிப்பு முறை நகரத்துக்கு நகரம் இடம் மாறுபடுகிறது.
அரிசி, உளுந்து, மற்றும் வெந்தயம் ஊற வைத்து மாவாக அரைத்து தோசை மாவு தயாரிக்கப்படுகிறது. அந்த மாவை தோசைக் கல்லில் வார்த்து அது ஒரு பக்கம் வேகும் வரை காத்திருந்து வேகவைத்த முறுவலாகத் தோசை வெந்த உடன் சிறிது எலுமிச்சைச் சாறு கொத்துமல்லியுடன் வேகவைத்த உருளைக்கிழங்கு வெங்காயம், கடுகு மசாலாவை ஒரு கரண்டி வைத்து கமகம வாசத்துடன் பரிமாறலாம்.
((reflist))