Brynjulf Ottar

Brynjulf Ottar (1918–1988) var en norsk atmosfærisk kjemiker som fungerte som den første direktøren for Norsk institutt for luftforskning. På 1970-tallet bidro hans arbeid med langtransport av luftforurensning til å varsle verden om problemet med sur nedbør; senere var han en av de første vitenskapsmennene til å beskrive mekanismen for global destillasjon ("gresshoppeeffekten"), der forurensninger reiser fra jordens midtbreddegrader til Arktis.
Ottar studerte kjemi ved Universitetet i Oslo (UiO) under Odd Hassel under andre verdenskrig. Mens han var der, bidro han til å stifte XU, den underjordiske motstandsorganisasjonen som motarbeidet den tyske okkupasjonen av Norge, og som trakk mange av sine medlemmer fra UiOs miljø av realfagstudenter. Etter krigens slutt fullførte Ottar en doktorgrad i kjemi og begynte i 1951 å arbeide for Forsvarets forskningsinstitutt (FFI), hvor han ble sjef for Kjemiavdelingen. Senere sluttet han seg til Norsk institutt for luftforskning (NILU) og ble dets første direktør i 1969.
Ved NILU fokuserte Ottar på det som ble kjent som grenseoverskridende (langtransportert) luftforurensning og mekanismene som fraktet skadelige kjemikalier tusenvis av kilometer – over hele land og kontinenter.
På midten av 1900-tallet hadde katastrofer som den store London-smogen i 1952 fremhevet problemet med luftforurensning, men det ble fortsatt ansett som et lokalt problem: få forstod at forurensning kunne reise og gjøre skade over lange avstander, eller at et lands forurensning kunne skade et annet. Ironisk nok forårsaket kortsiktige løsninger på lokale forurensningsproblemer ofte større, langsiktige problemer: Storbritannias Clean Air Act 1956 "løste" Londons smogproblemer gjennom tiltak som høye skorsteiner, som spredte forurensningen over et større område og lengre avstander.
Norske forskere hadde observert gradvis forsuring av landets ferskvann gjennom store deler av det 20. århundre, men det var først med publiseringen av banebrytende arbeid om sur nedbør av Svante Odén på slutten av 1960-tallet at årsakene ble klare. Ottar observerte at tusenvis av innsjøer i Norge var blitt forsuret og biologisk fattige på grunn av industri- og kraftverksforurensning fra land som Storbritannia, Frankrike, Tyskland og Luxembourg.
I 1970 ble han utnevnt til direktør for OECD-sponsede Long-Range Transboundary Air Pollution Project og kjempet for internasjonalt samarbeid for å overvåke problemet med sur nedbør, til tross for motstand fra de berørte landene og de sterke politiske skillelinjene i den kalde krigen. Ottar bemerket at "Norge, Sverige og Finland er geografisk i en spesielt utsatt situasjon, og mottar betydelig større [forurensnings] bidrag fra andre land enn fra egne kilder". For eksempel ble Norge i 1974 anslått å ha mottatt 30 000 tonn svovelforurensning fra egne kilder, men 60 000 tonn fra Storbritannia og Irland; til sammenligning mottok Storbritannia og Irland ingen svovelforurensning fra Norge. Prosjektet konkluderte til slutt med at "Svovelforbindelser reiser lange avstander i atmosfæren, og luftkvaliteten i ethvert europeisk land er målbart påvirket av utslipp fra andre europeiske land".
I 1977, etter prosjektets avslutning, skrev Ottar en artikkel med tittelen "International Agreement Needed to Reduce Long-Range Transport of Air Pollutants in Europe"; to år senere undertegnet 51 land FNs konvensjon om langtransportert grenseoverskridende luftforurensning (LRTAP). Til syvende og sist ble Ottars innsats imidlertid hindret av motstand fra land som Storbritannia, som forårsaket mye av forurensningen. Som Dr. Rachel Emma Rothschild bemerker i en detaljert redegjørelse for hans arbeid: "Ottar fikk muligheten til å organisere en studie av enestående omfang om sur nedbør, men hadde liten mulighet til å sette agendaen, kontrollere landene som holdt tilbake økonomiske bidrag, eller rette opp deres dårlige deltakelse... Som et resultat ble kunnskapen om transport av luftforurensning betydelig økt – selv om, som Ottar beklaget, forskningen til slutt ikke var nok til å fremme internasjonal handling mot miljøtrusselen fra sur nedbør."
På begynnelsen av 1980-tallet ble Ottar en av de første vitenskapsmennene til å beskrive mekanismen der skadelige kjemikalier produsert på midtbreddegrader kan transporteres via atmosfæren til Arktis – et fenomen kalt global destillasjon.