davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Богдана Вулпе (актриса)

Богдана Вулпе е българска актриса.
Родена в София през 1940 година в семейството на артист и учителката Дора Александрова Вулпе. По бащина линия Богдана Вулпе е внучка на известния оперен певец Иван Вулпе – създател на българската вокална школа и един от основоположниците на Българската оперна дружба, прераснала по-късно в Софийска опера. Баба ѝ е Богдана Гюзелева-Вулпе – оперна певица и първата българска композиторка (автор на операта „Психея“ и оперетата „Съюзници“). Баща ѝ е оперният певец Николай Вулпе, а брат ѝ – изтъкнатият диригент Иван Вулпе (главен диригент и директор на филхармониите в Шумен, Русе, Бургас, на Бургаската опера, професор в Държавната музикална академия). Прадядо ѝ по майчина линия е проф. Иван Гюзелев – учител в Априловската гимназия, един от основателите на Българското книжовно дружество, депутат в Първото народно събрание.
Завършва ВИТИЗ в класа на проф. Кръстьо Мирски. Три години работи във Врачанския театър. От 1961 до 1990 г. печели над 20 лауреатски награди в конкурсите за художествено слово. От 1964 до 1966 г. е в Русенски драматичен театър, след което работи в Театъра на словото към Българска концертна дирекция и в Студиен литературен театър „Възраждане“. През 1969 – 1970 г. специализира в Париж актьорско майсторство в театралната трупа на Роже Планшон. Работи и в Драматичен театър „Н. О. Масалитинов“ в Пловдив.
Много популярни сред публиката са рециталите ѝ „Пазете се! В града има блуждаещи огньове!“ по „Андерсенови приказки“ (над 1500 представления), „Странстванията на Чайлд Харолд“ по Джордж Байрон (над 700 изпълнения), „Гори тилилейски“ по Елин Пелин (над 600 изпълнения), разкази на Хофман, Дикенс, Гьоте, стихове на Иван Вазов, Христо Ботев, Христо Смирненски, Никола Вапцаров.
През 1991 г. тя регистрира театрално-музикалната къща „Богдана Вулпе“ с цел да продължи музикално-образователните концерти. Учредява сдружение "Приятели на мисията „Вулпе“.
Участвала е в много филми, а сега и в рекламите по телевизията, има епизодични участия в чужди филмови продукции.
Сега се занимава и с подготовката на кандидат-студенти за театралните институти.
Таня Димитрова (актриса)

Таня Димитрова Иванова-Пенева (родена на 11 септември 1963 г.) e българска актриса. Активно се занимава с озвучаване на филми, сериали и реклами. Известна е с ролята си на Силвия Сартори в сериала „Забранена любов“.
Завършва актьорско майсторство за драматичен театър във ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов“ през 1985 г. в класа на професор Анастас Михайлов.
В периода 1985 – 1989 г. е актриса в Драматичния театър в Кърджали. От 1989 до 2011 г. е актриса в трупата на театър „Българска армия“ в София.
Няколко години е водеща на ежегодните театрални награди „Аскеер“. Тя е гласът на Глобул и Теленор в периода 2003 – 2022 г.
Таня Димитрова се занимава с дублаж от 1995 г. Едни от първите филми, които е озвучила, са „Денис Белята“, издаден на видеокасета от Александра Видео, и „Магьосникът от Оз“, излъчен по Ефир 2.
По-известна е с работата си по „Спасители на плажа“ (дублаж на БНТ), „Спешно отделение“, „Вдовицата в бяло“, „Есмералда“, „Фарскейп“, „Наричана още“ (дублаж на студио Доли), „Ориндж Каунти“, „Лас Вегас“, „Джерико“ (дублаж на студио Доли) и „Мистериите на мис Фишър“ (дублаж на Андарта Студио), както и анимационните поредици „Пиратите на тъмната вода“ (дублаж на Мулти Видео Център) и „Американски татко!“.
През 2007 г. печели наградата „Икар“ в категория „най-добър дублаж“ (тогава наричана „Златен глас“) за дублажа на „Мърфи Браун“ и „Спешно отделение“. В тази категория е номинирана заедно с Борис Чернев за „Бягство от затвора“ и „Изгубени“, Васил Бинев за „Франк Рива“ и „Бягство от затвора“ и Елена Русалиева за „Изгубени“ и „Отчаяни съпруги“.
Работи и като режисьор на дублажа в Доли Медия Студио.
Омъжена е за актьора Илиян Пенев, от когото има един син. Има и една дъщеря от предишния си брак.
Даниела Йорданова (актриса)

Даниела Стоименова Йорданова–Мезеклиева е българска актриса, по-известна с озвучаването на реклами, филми и сериали.
Родена е на 1 ноември 1960 г. Завършва ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов“ със специалност актьорско майсторство за куклен театър. Занимава се активно с куклен театър.
През 1996 г. Йорданова, заедно с колежката си Елизабет Радева, основава „Театър на колела“.
През 1998 г. печели наградата за най-добра актриса на Международния куклен фестивал Бърборак – Смолян за пиесата „Една история с две мишки“.
Омъжена е за актьора Веселин Мезеклиев. Семейството има син и дъщеря.
Йорданова започва да се занимава с озвучаване през 1997 г., първият ѝ филм за нахсинхронен дублаж е игрално-анимационният филм „Космически забивки“, където озвучава Лола Бъни и Порки Пиг, а първият ѝ сериал е „Сентръл Парк Уест“.
По-активно започва да се занимава с това от 2000 г. Известни заглавия с нейно участие са „Малкълм“, „Анатомията на Грей“ (от пети сезон), „Рокфелер плаза 30“, „Щети“, „Клюкарката“, „Касандра“ и „Росалинда“ (дублажи на Диема Фемили), „Честни измамници“, „Госпожо Държавен секретар“, „Триумф на любовта“ и „Амазонките“, както и анимационни поредици, като „Децата от класна стая 402“, „Дък Доджърс“, „Тутенщайн“ и „Бен 10“ (дублаж на Арс Диджитал Студио).
На 4 януари 2016 г. ѝ е връчена наградата „Дубларт“ за цялостен принос за 2015 г., въпреки че Йорданова се занимава с дублаж само от 18 години. През същата година получава номинация за наградата „Икар“ в категория „постижения в озвучаването и дублажа“ (тогава наричана „Златен глас“) за дублажа на „Виолета“, където е номинирана заедно със Здравко Методиев за същия сериал и Николай Николов за „Черният списък“. Печели Николай Николов.
През 2017 г. е номинирана за наградата „Икар“ в категория „най-добър дублаж“ (актриса) за дублажа на „Прости ми“, заедно с Татяна Захова за „Майка бунтар“ и Милица Гладнишка за „Щъркели“. Печели Татяна Захова.
На 27 март 2018 г. получава наградата в категорията „Актриса“ за дублажа на Маргарет Тачър в „Желязната лейди“. Номинирана е заедно с Ася Рачева за Мама Имелда в „Тайната на Коко“ и Гергана Стоянова за Регина в „Червената кралица“.
„Сателит“ за най-добра актриса

„Сателит“ за най-добра актриса (на английски: Satellite Award for Best Actress) е една от категориите на наградите „Сателит“. Връчва се ежегодно от 1997 г. от „Академията за международна преса“. От създаването на наградите до 2010 г. награда за най-добра актриса се връчва в категории „мюзикъл или комедия“ и „драма“. На 16-ата церемония през 2011 г. категориите са слети.
Йорданка Кузманова

Йорданка Любомирова Кузманова е българска актриса.
Родена е на 16 август 1938 г. в София, но ранните си години прекарва в Харманли. Майка ѝ е учителка, а баща ѝ е юрист. Завършва актьорско майсторство във ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов“ през 1960 г. в класа на проф. Желчо Мандаджиев.
Играла е във Варненския драматичен театър (1960 – 1964), Народния театър за младежта (1966 – 1984) и Народния театър „Иван Вазов“ (от 1984 г.). През 1967 – 1968 г. специализира в Париж със стипендия от ЮНЕСКО. Има участия както в театъра, така и в киното, самостоятелни рецитали, грамофонни плочи, шоупрограми, спектакли и радиопредавания.
През 1963 г. Йорданка Кузманова създава първия си рецитал – „Яворов – Мина“, който я прави популярна. Книгата на Михаил Кремен „Романът на Яворов“ я разтърсва и тя прави композиция от писмата между Мина Тодорова и Пейо Яворов и стихотворения на Яворов. Четенето в съпровод на цигулка. С този и с други рецитали обикаля из цялата страна. По-късно подготвя моноспектакъл в кафе-театър „София“, записва грамофонна плоча. Йорданка Кузманова става постоянен участник в „Яворовите дни“ в Поморие.
На 33-годишна възраст загива брат ѝ Петър Кузманов, който е нападнат през нощта от хулигани и убит. Друга трагедия я постига, когато през февруари 2002 г. синът ѝ претърпява тежка автомобилна катастрофа в Сан Франциско. след която е в кома, възстановявайки се в продължение на години.
Има издадена нейна стихосбирка „Реалността, в която...“ (лирика, 1997).
Сани (певица)

Сани е българска попфолк певица.
Сани е родена като Пенка Петрова Кръстанова на 29 август 1977 г.
Кариерата ѝ започва през 1997 г., когато подписва договор с музикална компания „Ара Аудио-видео“. Година по-късно излиза и дебютният ѝ албум „Влюбени сърца“. През 1999 г. записва песента „Ах, банана“, която оглавява едноименния ѝ втори самостоятелен албум, определян като един от най-пошлите в попфолка. От него излизат и песните „Не продавам секс“, „Богат и надарен“, но в най-голям хит се превръща дуетът ѝ с Панко „Скитнице“.
През 2000 г. издава своя трети албум „Щастливо влюбена“. През 2003 г. издава с „Милена рекърдс“ последния си албум „Ти си за мен“. Към 2017 година е служител на Летище София. През 2020 г., след продължително отсъствие от сцената, прави видеоклип към старата си балада „И на оня свят“.
Ина (певица)

Антонина Андонова, по-известна само като Ина, е българска попфолк певица.
Родена е на 28 юли 1976 г. в Ямбол. Учи в музикална паралелка с народно пеене в Кюстендил. Завършва специалност „Поп и джаз пеене“ в Нов български университет и „Музикална педагогика“ – магистър в Софийския университет „Климент Охридски“.
Занимава се активно с музика от 1991 г., а от 1995 г. са изявите ѝ като самостоятелен изпълнител. Работи с рок група „Стейн“. През 1996 г. участва на конкурса „Златният Орфей“ в секцията за млади изпълнители.
През 1999 г. излизат хитовата песен и едноименният албум „Зелено“, с която Ина остава запомнена.
През март 2003 г. става първата попфолк певица, която се снима за българското издание на „Плейбой“. На следващата година се оттегля от сцената. Към 2019 година работи като учителка в детска градина в София.
Деси (певица)

Десислава Божидарова Ковачка, по-известна като Деси, е българска попфолк певица. Наричат я „Пернишката Шер“, заради приликата ѝ с американската певица.
Омъжена е за бизнесмена Христо Ковачки, от когото има дъщеря Александра (род. 2002 г.) и син Христо Ковачки-младши (род. 2009 г.).
Стената (филм)

„Стената“ е български игрален филм (драма) от 1984 година на режисьора Емил Цанев, по сценарий на Владимир Ганев. Оператор е Димитър Лисичаров. Създаден е по действителен случай и по мотиви от повестта „Тежък изпит“ на Радослав Михайлов. Музиката във филма е композирана от Кирил Дончев.
Строеж на огромна язовирна стена. Ръководител е Чичов – човек с дългогодишен опит, който знае, че трябва да спази пусковия срок, дори с цената на нарушения. Негов опонент е инженер Марин Маринов – млад специалист, икономически директор на строежа, който вярва в дисциплината и финансовия ред. Принципният спор между двамата предизвиква силни психологически сътресения, които всеки преживява по своему.
Трафик (филм, 1994)

„Трафик“ е български игрален филм (екшън, криминален, трилър) от 1995 година на режисьора Ивайло Джамбазов, по сценарий на Владо Даверов. Оператор Венец Димитров. Музиката е на Ценко Минкин, а художник е Олга Афиногенова.
Втори филм от тв сериала „Полицаи и престъпници“ .
Средата на 1990-те е. Организираната престъпност в България вече има своя собствена структура. Бизнесът със златни монети е един от най-печелившите, но идва момент, в който печалбата взима връх над човешкия живот. От полицейския участък младият полицай Сашо (Христо Шопов) и неговият колега от Отдел убийства в София преследва точно една от тези опасни криминални групи, която зад гърба си има цяло досие с убийства. Следите го отвеждат до един автосервиз, където никой не е това, за което се представя и двойната игра се заплаща със собствения живот.
Хиндемит (филм)

„Хиндемит“ е български игрален филм (комедия, драма) от 2008 година, по сценарий и режисура на Андрей Слабаков. Оператори са Ненад Бороевич, Димитър Гочев и Радослав Спасов.
Две съвсем подобни семейства се мъчат да съжителстват в нов квартал, близо до панелен жилищен комплекс. Отначало се харесват, но постепенно симпатията се превръща в ненавист. Една от причините за това е желанието им да се различават едни от други, но колкото повече се стараят да се отличават, толкова повече си заприличват не само в психологически план, но и физически. Защото имат една и съща представа за „различно“.
Маймуна (филм)

„Маймуна“ е български игрален филм от 2016 година на режисьора Димитър Коцев - Шошо. Филмът първоначално носи името „Баща ми, майка ми, сестра ми“.
Филмът печели наградата на публиката на „София Филм Фест“ през 2016 година. Продукцията е заснета с подкрепата на Националния филмов център чрез сесията за нискобюджетно кино с 360 000 лв.
Основните герои във филма са полусестрите Мая (Александра Костова) и Ива (Радина Боршош), които имат общ баща (Юлиан Вергов). Двете обичат да се ровят в тайните на един от учителите си – г-н Пенев (Леонид Йовчев).
Драматичен театър (Пловдив)

Драматичен театър „Н. О. Масалитинов“ е държавен репертоарен театър в Пловдив. Той е първият професионален театър в България. Основан е на 11 декември 1881 г.
Носи името на смятания за родоначалник на съвременната театрална школа в България артист и режисьор Николай Масалитинов.
Драматичен театър – Пловдив разполага с голяма зала (468 места) и камерна зала (130 места) в Пловдив.
В неговата трупа са се утвърдили и са играли много от звездите на българския театър и кино: режисьорите Крикор Азарян, Любен Гройс, Руси Карабалиев Христо Христов, Младен Киселов, Иван Добчев, Николай Ламбрев, Юлия Огнянова; актрисите Цветана Манева, Златина Тодева, Мимоза Базова, Мария Стефанова, Кристина Янева, Невена Калудова; актьорите Стефан Данаилов, Тодор Колев, Мариус Донкин, Руси Чанев, Явор Милушев, Венцислав Янков, Христо Мутафчиев, Георги Русев и други.
Театърът изнася представления в Пловдив, страната и чужбина. По-значимите от тях са: бивша Югославия (1965 – Сараево; 1978 – Скопие), Румъния (1970, 1977, 1979 – Букурещ и Крайова), Полша (1972 – Варшава и Познан), Русия (1975 – Москва и Санкт Петербург), Австрия (1995 – Виена), Германия (1998 – Магдебург), Турция (2000 – Бурса), Сърбия (2002 – Белград и Зайечар), Румъния (2006 – Сибиу), Гърция (2007 – Солун), Москва (2008), Санкт Петербург (2009).
През 2009 г. се осъществяват турнета в Истанбул, Словения, Швеция, Норвегия, Дания и Англия на спектакъла „Куфарите“ на Недялко Делчев, който е субсидиран от европейската програма „Култура 2007 – 2013“ в рамките на международната културна платформа „Черно/Северно МОРЕ“ (Black/North SEAS).
Началото на опазването на историята на пловдивския театър е поставено с откриването на Театрален музей, официално открит на Международния ден на театъра – 27 март, 2023 г. Неговата цел е да съхрани, запамети и популяризира културно-историческото наследство от зората на появата на българския театър до съвремието.
Музеят се помещава в т.нар. „Огледална зала“, която в миналото е била една от сцените на театъра. Тя се намира в непосредствена близост до балкона.
Музеят разполага с богата снимкова и документална сбирка, която обхваща периода от създаването на театъра през 1881 г. до наши дни - 2024 г. Тази база е разделена на отделни кътове – VR зона, Плакати, „Магически шкаф“, Ателиета, Зала на славата-костюми и реквизит, таблети със снимкова и текстова информация за спектакли от летописа на театъра, Тапет с над 3000 снимки и кът за книжни издания. Част от експонатите могат да се променят, като се излагат и показват различни периоди и етапи в развитието на театъра.
Драматичен театър – Пловдив е съорганизатор и домакин на Есенния международен театрален фестивал „Сцена на кръстопът“, който се провежда ежегодно през септември и чийто основател е проф. Стефан Данаилов.
Васил Чернаев

Васил Добрев Чернаев е виден български цигулар, познат на международната сцена и с ярко присъствие в българския културен живот в средата на XX век.
Роден е в град Кукуш на 27 септември 1912 година. На следната година, при унищожението на Кукуш през Междусъюзническата война, бяга в България, като майка му умира по пътя и той е спасен от непознати. Осиновен е от музиканта Чернаев.
Учи цигулка при Йозеф Силаба. На 12 години е първият му концерт в Шумен. През 1932 завършва Музикалната академия в София в класа на Никола Абаджиев. Специализира при Георг Куленкампф и при проф. Густав Хавеман в Берлин през периода 1938 – 1940 година.
По време на Втората световна война, Деветосептемврийският преврат го заварва по време на концертна обиколка из Германия и Васил Чернаев е арестуван и изпратен в концентрационния лагер Дахау. Спасен е от коменданта на лагера, пред когото Чернаев свири Шаконата от Бах.
Негова съпруга е пианистката Недялка Чернаева.
Умира на 22 февруари 1975 година.
Личният му архив се съхранвява във фонд 1559К в Централен държавен архив. Той се състои от 609 архивни единици от периода 1888 – 1978 г.
Моят таен любовен живот

„Моят таен любовен живот“ е роман на Иво Сиромахов, издаден на 10 октомври 2014 г. от издателство „Сиела“. Романът е удостоен с наградата „Цветето на Хеликон“ за най-продавана българска книга през 2014 година в книжарници „Хеликон“.
Красива американка завързва любовен роман с българин. Пристигайки в България се сблъсква с особеностите на страната и българския манталитет – клане на прасе, биене на плоча, празнични запои, джулай морнинг, митничарска сватба, абитуриентски бал.
В хумористичен стил е представен културния сблъсък на двете култури.
Животът е прекрасен (филм, 1946)

„Животът е прекрасен“ (на английски: It's a Wonderful Life) е американски драматичен фентъзи филм, излязъл по екраните през 1946 година, режисиран от Франк Капра с участието на Джеймс Стюарт, Дона Рийд, Лайънъл Баримор и Хенри Травърс в главните роли. Сценарият, написан от Франсис Гудрич, Албърт Хакет и Джо Суерлинг, е адаптация по разказа „Най-големият подарък“ на писателя Филип Ван Дорън Щерн. Въпреки разочароващите финансови резултати при излизането си, филмът постепенно се превръща в едно от най-обичаните произведения на Америка. През 1990 година, филмът е избрани като културно наследство за опазване в Националния филмов регистър към Библиотеката на Конгреса на САЩ. Авторитетното списание Empire включва заглавието в списъка си „500 най-велики филма за всички времена“.
Филмът разказва историята на Джордж Бейли (Стюърт), обезсърчен бизнесмен обхванат от тежки мисли за самоубийство в навечерието на Коледа. В този тежък момент му се явява неговият ангел-хранител, който му показва как би изглеждал изминалия живот в случай, че Бейли не съществуваше.
„Животът е прекрасен“ е сред основните заглавия на 19-ата церемония по връчване на наградите „Оскар“, където е номиниран за отличието в 5 категории, включително за „най-добър филм“. Не спечелва нито една статуетка, но американският филмов институт го поставя на първо място в класацията си за най-вдъхновяващи филми. Все пак, Франк Капра е удостоен с награда „Златен глобус“ за най-добър режисьор.
В България филмът е излъчен по Първа програма на Българската телевизия с български дублаж, преведен като „Този прекрасен живот“, които участват Гинка Станчева, Станислав Пищалов и Даниел Цочев.
Доброволчество

Доброволец е някой, който по свое желание и безвъзмездно се заема с алтруистична дейност и работа, участва в дейности, с цел допринасяне за добруването и подобряването на човешкото качество на живот.
Това за разлика от платените дейности, може да носи приятно чувство на удовлетворение или уважение, но няма финансова печалба – доброволците извършват своята дейност или напълно безплатно, или в определени условия при минимално заплащане и осигуряване на условия на живот, при работа в чужбина. Доброволците са известни с развиването на своите умения, които са им силно необходими при често нестандартния тип работа, който извършват, социализация (тъй като им се налага да работят често с множество други доброволци, да разговарят и общуват с хора, опитвайки се да бъдат от помощ за тях) и също така с ентусиазма и радостта, от извършваната дейност.
Най-често наградата за усилията на доброволците е добрата дума, признанието, похвалата от страна на околните хора или други доброволци.
С доброволци най-често работят неправителствените организации.
Организация на българските студенти в Австрия

Организацията на българските студенти в Австрия „КИТ“ е регистрирана като Verein Bulgarischer Studenten in Österreich – KIT.
Идеята за създаването на Организацията се заражда в началото на 2005 година и се подема от шепа ентусиазирани доброволци. Нейни основатели са студентите на Виенския университет Катерина Германова и Иван Карчев. Оттогава екипът се е разраснал значително – създадени са работни групи за различните дейности и проекти, като постоянно се присъединяват и нови хора, с нови идеи и предложения. За рожден ден на Организацията е определен 1 ноември 2005, когато за първи път събраната и обработена от нейните членове информация е публикувана онлайн, в помощ на всички новопристигащи в Австрия български граждани.
Предоставя изчерпателна и точна информация и важни упътвания за новопристигащите в Австрия българи за първоначалната им ориентация и адаптиране в непознатата за тях среда. Нейната основна цел е да подпомага българските студенти в продължителния процес на социална интеграция, лична и професионална реализация. Стреми се да осигури подходяща среда за създаване и поддържане на контакти със студенти, студентски групи и организации от различни националности, с личности, интегрирали и реализирали се в австрийското общество, с потенциални работодатели и с всички приятели на България и на българските студенти.
За да постигне своите цели Организацията е създадала електрона комуникационна платформа, достъпна от всяка точка на света (виж www.bg-stdent.org), която е своеобразен пътеводител за всеки новопристигнал студент. Също така се организират безплатни консултации с адвокати и дискусии с представители на местната власт по важни правни и социални въпроси.
Последният и най-широко мащабен проект на организацията се радва на особено голяма популярност сред представителите на българската общност в Австрия и всички нейни приятели. От 2007 година по телевизия ОКТО в Австрия се излъчва културно-информационното предаване „Бригада“, на български език с немски субтитри. Основна тема в него са животът и проблемите на постоянно живеещите в Австрия български граждани. То е медийната визитна картичка на всички български творци, работещи в страната.
Нов живот (1921 – 1926)

„Нов живот“ е двуседмичен лист за обществен живот и литература, който излиза в Орхание в периодите 15 февруари – 18 март 1925 г. и 23 май – 18 юни 1926 г.
Редактор на вестника е Иван Налбантски. Отпечатва се в печатницата на Карл Попоушек.
Български книжовен език

Български книжовен език, а също и български литературен език се нарича кодифицираният вариант на общата езикова система на българския език, която е съвкупност едновременно от литературния език, но и от териториалните български диалекти, професионални говори, просторечие, жаргон и т.н.
Българският книжовен език се преподава в училищата, той се използва в деловата сфера, в официалните случаи, но той има стилово многообразие, което позволява да бъде употребяван във всички сфери на езиково общуване. Неговата употреба е също така препоръчителна в медиите. Български книжовен език се преподава и на чужденците, изучаващи български.
Старобългарският книжовен език е създаден от братята Константин (Кирил) и Методий през 9 век. На него е създадена религиозна, художествена и друга познавателна литература. Този език е обслужвал и административния живот на Първата българска държава. Заради основното си предназначение обаче старобългарският език има религиозен характер, за разлика от новобългарския книжовен език, който има светски характер, понеже обслужва равностойно всички области на обществения живот.
Книжовният език се отличава от териториалните диалекти и социалните говори (жаргони) по някои особености, които характеризират неговата представителност и социална престижност:
В сравнение с книжовния език, териториалните диалекти и социалните говори имат ограничени функции поради своя местен характер, тоест затвореност и ограниченост в определена територия, и в общуването само в определени езикови общности; използват се предимно в устната реч и не са кодифицирани като езикова норма. За социалните говори е характерно използването на лексикални елементи от книжовния език, от териториалните диалекти и заимстване от чужди езици.
Книжовните и некнижовните форми на езика имат общи черти, с които българският език се отличава от другите славянски езици:
Петра (певица)

Петя Атанасова, по-известна с артистичния си псевдоним Петра, е българска попфолк певица. Музиката ѝ често е описвана като сатира и пародия на българския обществен живот.
Петя Атанасова е родена на 8 октомври 1963 г. в град Хасково в семейството на гръцки емигранти. Завършва руска филология в Санкт Петербург, където работи с руски музиканти. След дипломирането си работи като учителка в Хасково. Там създава музикална група, с която работи в ресторант. После пее в тракийския ансамбъл на Хасково под ръководството на професор Константин Шопов.
Развива музикална кариера за фирма „Пайнер“ в периода от 1998 до 2002 г., а през 2003 г. се прехвърля в друга музикална компания – „Съни Мюзик“. Впоследствие заминава за Кипър, но през 2009 г. се завръща обратно в България и пуска още няколко парчета като самопродуциращ се изпълнител. Петра има издадени 5 албума – „Хищна хиена“ (1998 г.), „Котаците и маците“ (1999 г.), „Жената паяк“ (2000 г.), „La Piovra“ (2002 г.) и „Искам да съм лейди“ (2003 г.). В кариерата на Петра като големи хитове за времето си се оформят песните: „Хищна хиена“, „Котаците и маците“, „Командира“, „Жената паяк“, „Дай една ракия“ и др.
Омъжва се за писателя и критика Стефан Цирков, от когото има 2 дъщери – Аделина и Радостина, но по-късно се разделят. След напускане на музикалния бизнес открива български ресторант в Кипър.
Закон за стопански грижи и обществена предвидливост

Законът за стопански грижи и обществена предвидливост (ЗСГОП) е извънредна мярка, въвеждаща силна държавна намеса в икономическия живот на България по време на Първата световна война. Това е първият опит за административно регулиране на българската икономика в голям мащаб.
Законът влиза в сила на 26 август 1916 година и е приет по инициатива на правителството на Васил Радославов, но се ползва и с подкрепата на опозиционни политици като Атанас Буров и Андрей Ляпчев. Неговата цел е да подпомогне затрудненото снабдяване, най-вече с храни, по време на войната.
С приемането на ЗСГОП се създава Централен комитет за стопански грижи и обществена предвидливост, в който влизат 18 народни представители от различните парламентарни групи. Комитетът има изключително широки правомощия — да засажда принудително определени земеделски култури, да обработва земи, неизползвани от собствениците им, да милитаризира промишлени предприятия, да определя цени и други. Въпреки това той не постига целите си, отчасти поради противоречия с Министерския съвет и военните, и през зимата недостигът на храни се задълбочава.
С изменение на ЗСГОП от 6 април 1917 година Централният комитет се закрива и е създадена Дирекция за стопански грижи и обществена предвидливост, подчинена пряко на правителството. Неин директор става генерал Александър Протогеров. Дирекцията не постига по-голям успех от Централния комитет преди нея и дейността ѝ е съпътствана от непрекъснати скандали за корупция. В началото на 1918 година дейността на Дирекцията е значително ограничена, след като кабинетът изважда снабдяването с храни от обхвата на дейността ѝ. С редуцирани правомощия тя продължава да функционира до края на 1919 година, когато е окончателно закрита.
Съвременна илюстрация

„Съвременна илюстрация“ е българско месечно списание за литература, наука, изкуство и обществен живот, издавано в София от 1910 до 1915 г. и отново през 1919 – 1921 г.
Основната задача на списанието е „да илюстрира всички събития от обществен, научен, литературен или от друг характер, съставляващи интерес“. В „Съвременна илюстрация“ се представят политическите събития, лица от обществено-политическия живот, стихове, разкази, новости в науката, исторически спомени и реклами.
Списанието се отпечатва във „Витоша“, „Балкан“, „Гутенберг“, „Придворна“ и „Гр. Т. Паспалев“.
Български културен форум (Унгария)

Български културен форум (на унгарски: Bolgár Kulturális Fórum) е дружество, основано през 1999 година в Унгария, със седалище в гр. Будапеща. Негов председател е Милена Владимирова.
Цел на дружеството е да развива културното сътрудничество между Унгария и България. Форумът обединява живеещата в Унгария българска интелигенция, хората с български произход, занимаващи се с изкуства и научна дейност и тези, които подпомагат дейността му, независимо от техния произход. Поддържа връзки с обществени организации, институции и самоуправления. Провежда издателска дейност, с която допринася за запазване и развитие на литературния език и култура на българите в Унгария и за запазване на тяхната идентичност. Организира конференции, изложби, детски мероприятия, концерти, фотоконкурси, видеопрожекции, театрални постановки и други с цел разпространението и опазването на българските културни ценности и научни постижения. Форумът обединява и подпомага дейността на творците (художници и приложници) с български произход, които живеят и творят в Унгария.
Ръководен състав на дружеството, избран през 2012 г.:
Български културен клуб – Скопие

Българският културен клуб – Скопие (на македонска литературна норма: Бугарски културен клуб – Скопје) е неправителствена организация в град Скопие, Северна Македония. Учредена е на 4 май 2008 и регистрирана на 22 май 2008 г. Председател на управителния съвет на Клуба е Лазар Младенов. Организацията има местни клонове в Щип, Битоля и други градове.
Целта на Клуба е създаване на промени в Северна Македония и разбиране за необходимостта от сближаване и междукултурна толерантност на културите на съседните държави – Република България и Северна Македония.
Представители на Клуба са участвали в публична дискусия за интеграцията на етническите малцинства, проведена в Струмица, събрани и обнародвани са данни за места на погребения на български войници и офицери загинали през Първата световна война на територията на днешна Северна Македония, и вземат отношение по спора с Гърция за името на страната си, човешките права на македонски българи, и по скандалната енциклопедия публикувана през 2009 от Македонската академия на науките и изкуствата
Българският културен клуб – Скопие обнародва доклади за продължаващите нарушения на човешките права и прояви на нетолерантност към граждани с българско самосъзнание в контекста на европейската и атлантическа интеграция на Северна Македония, включително етническия тормоз на активисти на Клуба като Мирослав Ризински и Миле Йованоски.
Клубът подема инициатива за издигането на паметник на жертвите при злополуката в Охридско езеро от 5 септември 2009, както и в знак на признателност към участвалите в спасяването на оцелелите.
Българският културен клуб – Скопие също взе отношение по „недостатъчните грижи за развитие на българската наука, изследвания и иновации“ и противоречивите намерения на българското правителство смятани за стъпка към закриване на Българската академия на науките.
Македонски културен дом (София)

Македонският културен дом е основна сграда на македонската емиграция в София и заедно с прилежащото му кино „Македония“ е паметник на културата от национално значение.
Намира се на улица „Пиротска“ № 5. Разположена е на площ от 1400 m, на 5 етажа, със 75 стаи, с партерни магазини, два обширни и един малък салон. Днес в нея се помещават централата на ПП „ВМРО – Българско национално движение“, Македонският научен институт, антикварна книжарница и други. Собственост е на частна фондация „ВМРО“, регистрирана в Пазарджик.
Идеята за построяване на обща сграда на македонската емиграция в София се приема при учредяването на Македонския научен институт през 1923 година, в която е предвидено да се приюти и етнографско-исторически музей и библиотека. Началото на изграждането е поставено през 1929 година. Над 150 000 лева за построяването на сградата дарява Димче Хаджикочов, а през 1936 година 500 000 лева са отпуснати за строежа от Благотворителната посмътна каса към Илинденската организация. Общата стойност на строежа е 17 милиона лева.
След построяването на сградата (март-април 1936 година) в нея се помещават Илинденската организация, Македонският научен институт и други. В сградата е изложена и урната с останките на Гоце Делчев. Останките му и голяма част от събраните колекции след 1944 са предадени на Титова Югославия.
След разформироването на МНИ сградата се използва от Дружество „Гоце Делчев“, чийто дългогодишен председател е Владимир Иванов (Кузман Караджов е подпредседател на дружеството в периода 1945 – 1973 година). По това време организацията следва тясната партийна линия, която не е патриотична. На 18 май 1977 година Политбюро на БКП изисква базите, ансамблите, средставата и наличния състав на дружеството да минат под опеката на Националния комитет на Отечествения фронт. Сградата е преименувана на Културен дом „Владимир Поптомов“, а за неин директор е назначен Христо Тенев, заменен по-късно от полковник Иван Караянев. Промените от 1977 година възстановяват част от секциите и братствата - кукушко, прилепско, дебърско, кичевско, серско, солунско, крушевско, охридско-стружко, велешко-щипско, леринско-кайлярско, скопско, костурско, гевгелийско, битолско и туристическо. Председателите на братствата и председателят на дружество „Гоце Делчев“ формират клубен съвет, който изготвя годишна програма за дейността на културния дом. През юни 1985 година клубът е оглавен от професора от Софийския университет Димитър Гоцев, който започва да го реформира. Освен него в ръководството влизат Христо Тенев като заместник, Ангел Ангелов (Джендема) като секретар и Огнян Добрев като библиотекар. Дълги години организацията издава научното списание „Бюлетин на Съюза на македонските културно-просветни дружества в България“.
След демократичните промени от 1989 година сградата се използва от организацията „ВМРО – Съюз на македонските дружества“, регистрирана като политическа партия през 1999 година с името „ВМРО – Българско национално движение“.
Гьоте-институт

Гьоте-институт (на немски: Goethe-Institut) работи в цял свят като културен институт на Федерална република Германия с представителства в 91 страни за популяризиране на немския език и култура. Организира реномирани езикови курсове и има 1000 партньорски училища по света. Гьоте-институт е наречен на немския писател Йохан Волфганг фон Гьоте.
Гьоте-институт е основан 1951 г. като наследник на Немската академия („Deutsche Akademie“), основана през 1925 г. Първата му задача е обучението на чуждестранни учители по немски език. През 1953 г. започват първите езикови курсове, заемайки се със задачата за популяризиране на немския език. 1968 г. маркира началото на културната дейност на Гьоте-институт.
След политическите промените през 1989 г. Гьоте-институт се разпространява в Източна Европа и се създават много нови институти. През 2001 г. Гьоте-институт се слива с „Интер Национес“ (Inter Nationes) – институт за разпространяване на информация за Германия в чужбина, и за кратък период от време е наречен „Гьоте-институт Интер Национес“ (2001 – 2003). През 2004 г. Гьоте-институт отваря първия западен информационен център в Пхенян.
Гьоте-институт поддържа 13 представителства в Германия и 149 института и 10 информационни центрове в 91 страни. Мрежата се състои от Гьоте-институти, Гьоте-центрове, културни дружества, читални, изпитни и езикови центрове. Централата на Гьоте-институт се намира в Мюнхен.
Гьоте-институт България е създаден през 1989 г.
От 2003 година се помещава в сграда със статут на паметник на културата. Сградата е реставрирана и адаптирана за нуждите на Гьоте институт в София по проект на арх. Христо Ганчев и арх. Иван Великов.
Акцентите на културната програма са срещи между български и германски творци и интелектуалци, представяне на немската съвременна култура и насърчаване на немско-българското и на европейското сътрудничество в културната и в духовната област.
Гьоте-институт България подпомага изучаването на немски език в България като предлага семинари и многообразни услуги за българските преподаватели по немски език. В сътрудничество с български партньори подпомага национални и европейски проекти за изучаване на чужди езици.
Гьоте-институт София предлага разнообразие от езикови курсове. Различните изпити на Гьоте-институт се признават в цял свят.
Библиотеката на Гьоте-институт България предоставя информация за актуални аспекти на културния, обществения и политическия живот в Германия. Тя предлага обширен достъп до книги и медии, както и конкретни информационни услуги за всички, които се интересуват от Германия или искат да учат или да преподават немски език.
Български изследователски институт в Австрия

Българският изследователски институт в Австрия (БИИА) е създаден на 20 януари 1978 г. като платформа за срещи на български учени с техни западни колеги оттатък Желязната завеса, за изучаване на българското културно-историческо наследство в Австрия и популяризиране на България в Европа. Негови ръководители са изтъкнати български учени, някои от които носители на международната награда „Готфрид фон Хердер“. Институтът е закрит през 2009 г., като формалната причина е липсата на средства в условията на криза.
В първите години БИИА се ръководи от Министерството на външните работи, Комитета за култура, Българската академия на науките, а от 1983 – от Главно управление на архивите (ГУА) при Министерския съвет (сега Държавна агенция „Архиви“). Съгласно своя Устройствен правилник, от 1 юли 2000 г. БИИА е дирекция в структурата на ГУА.
БИИА е имал съществен принос за издаването на научното списание за исторически и езиковедски извори и изследвания Miscellanea Bulgarica, което дружеството „Приятели на Дом Витгенщайн“ продължава да публикува и през 2025 г.
Институтът е бил разположен в Дом Витгенщайн във Виена. В същата сграда се помещават основаният през 1975 г. Български културен институт „Дом Витгенщайн“, дружеството „Приятели на Дом Витгенщайн“ (Verein "Freunde des Hauses Wittgenstein"), учредено на 13 май 1977 г. и създаденият на 28 ноември 1979 г. „Клуб на културните дейци при Дом Витгенщайн“.
Архивният фонд на института с № 1506 се съхранява в Централния държавен архив.
Дом Витгенщайн

Дом „Витгенщайн“ (нем.: Haus Wittgenstein) е къща във Виена, построена за Маргарет Стонбъро-Витгенщайн под архитектурния надзор на нейния брат, Лудвиг Витгенщайн.
През 1975 г. българската държава купува имота. От 1978 г. Българският културен институт (БКИ) „Дом Витгенщайн“ работи като разширена културна служба към посолството на България във Виена., Архивът на БКИ „Дом Витгенщайн“ във Виена се съхранява в Централния държавен архив под № 1539.
Между 1978 г. и 2009 г. там работи също и Българският изследователски институт в Австрия.
Скоро след като се разделя със съпруга си, Маргарет се сързва с архитекта Паул Енгелман, на когото възлага да проектира и построи къща, съответстваща на нейните разбирания. Като потомък на Карл Витгенщайн тя е израстнала в един от най богатите домове от Австро-унгарската империя. Родът Витгенщайн е имал контакти с най-именитите архитекти от своето време,, а Маргарет избира един от учениците на Адолф Лос. Лудвиг Витгенщайн, от своя страна, при все че е развалил приятелството си с Лос в годините след войната, подържал добри връзки с Паул Енгелман. Първоначално като съдружник на Енгелман в проекта участвува и архитектът Жак Гроаг, но когато Лудвиг се намесва в начинанието той се оттегля. Първите книжа са подписани от Енгелмани и Лудвиг, но по-нататък фигурират само подписи на Витгенщайн. Увлечението на Витгенщайн стига дотам, че той бива вписан във виенския указател като “д-р. Л. Витгенщайн, архитект”. Обсъждането на къщата е започнало в края на 1925, а през пролетта на следващата година Витгенщайн се е завърнал трайно във Виена. Строежът и обзавеждането завършват в дните преди Коледа на 1928, а окончателното строителното уверение е датирано от 1929 г. От 1928 до 1958 Маргарет обитава новия си дом, с изключение на годините от втората свeтовна война (1940-7). След смъртта й, в 1968 г. нейният син продава къщата на предприемач, който възнамерява да я събори. Кампания водена от философа Бернхард Лайтнер успява да го спре, след като убеждава градската управа да обяви сградата за паметник (в 1971 г.).
Сградата е обрзец на модернистката архитектура, с подчертано изчистени линии и без нищо нефункционално. Общият план е с формата на "Т", като високата фасада откъм улицата скрива по-малкия корпус, който продължава към градината. Покривът е плосък и служи като тераса. Витгенщайн подробно се е занимал с проектирането на детайли като врати и прозорци, за които определял точни размери. Вътрешното обзавеждане е било оставено на разпореждена на Маргарет.
Коя си ти?

„Коя си ти?“ (на испански: ¿Quién eres tú?) е колумбийско-мексиканска теленовела, копродукция на колумбийската компания RTI Producciones, мексиканската Телевиса и американската Univision от 2012 и 2013 г. Адаптация е на венецуелската теленовела от 1971 г. La usurpadora, създадена от кубинската писателка Инес Родена.
В главните роли са Лаура Кармине, изпълняваща положителна и отрицателна роля, и Хулиан Хил, в другите отрицателни роли са Линкълн Паломеке и Паула Барето. Специално участие вземат Марисол дел Олмо и Хорхе Као.
Наталия и Вероника Гаридо са близначки, споделящи едно трагично минало. След разделянето им в детските години сестрите са се превърнали в двете страни на монетата – Вероника е извратена и зла жена, която се е омъжила за Фелипе Ескивел, наследник на престижна хотелска верига, за да има живот, пълен с лукс, докато Наталия е обикновена жена, имаща тежък живот, но успяла да запази благородството и щедростта в сърцето си.
Вероника, в съучастие с Лоренсо Ескивел, нейния девер и любовник, планира да избяга след кражба в семейния бизнес и не се колебае да прибегне до сестра си, която не е виждала в продължение на 14 години, която да я замести, за да може да избяга с любовника си. Планът се проваля, Наталия мисли, че Вероника е мъртва и решава, че трябва да продължи да се представя за нея, защото е влюбена във Фелипе.
Премиерата на Коя си ти? е на 12 ноември 2012 г. по Canal de las Estrellas. Последният 120. епизод е излъчен на 6 май 2013 г.
Коя беше тази дама

„Коя беше тази дама“ (на английски: Who Was That Lady?) е американска комедия от 1960 година с участието на Тони Къртис, Дийн Мартин и Джанет Лий, адаптация на пиесата „Коя беше тази дама, с която те видях?“.
Професорът по химия в университета Дейвид Уилсън (Тони Къртис) е хванат от съпругата си Ан Уилсън (Джанет Лий) да целува друга жена в лабораторията. Ан незабавно иска развод.
Дейвид се обръща към най-добрия си приятел и другар от армията, Майкъл Хейни (Дийн Мартин), телевизионен сценарист, да му помогне да се измъкне от тази каша. Хейни измисля план, при който Дейвид трябва да излъже съпругата си, че всъщност не е преподавател по химия, а агент под прикритие от ФБР. Заради контактите, които си е създал чрез телевизията, Хейни успява да достави на Дейвид автентично изглеждащ документ за самоличност и фалшив пистолет.
Ан се връзва и остава толкова впечатлена от това, което прави съпругът ѝ, че не може да си замълчи. Майкъл е учуден от наивността на Ан и патриотичното настроение на Дейвид, който си измисля нови и нови секретни мисии. Майкъл организира среща с две блондинки, с обещанието, че ще прекарат уикенда заедно. Ситуацията се усложнява след появата на реални агенти от ФБР, ЦРУ и враждебно настроени чуждестранни такива.
Коя е тази песен?

„Коя е тази песен?“ (на английски: Name That Tune) е музикална тв игра, която се излъчва по Канал 1 през 2007 г. и по bTV през 2024 г. Играта е създадена в Съединените щати през 50-те години на XX век и се реализира в над 27 държави по света. Българската версия е по лиценз на Banijay Rights.
Двама играчи се състезават един срещу друг в 2 кръга, за да познаят Коя е тази песен?. Участникът с най-много събрани пари е победител в играта, запазва спечеленото до момента и се класира за 3 кръг (Златен сет), където може да удвои печалбата си.
Музикалното колело включва песни в 8 категории, а играчите чуват общо 5 песни последователно и се опитват да назоват правилното заглавие на всяка песен. Всяка песен е свързана с определена сума пари, към която всеки играч се стреми да натрупа в сметката си. Ако и двамата участници не познаят името на песента на съответния въпрос сумата се губи.
В този кръг състезателите познават други 5 песни, но изсвирени само на пиано с до 10 ноти.
Победителят в епизода има възможност да удвои спечелената до момента сума, като познае кратки откъси от 7 песни, изсвирени от „Ку-Ку бенд“, за общо време 30 секунди.
През февруари 2007 г. е обявено, че по БНТ стартира ново музикално предаване, озаглавено "Коя е тази песен". Първият епизод е излъчен на 22 април и продължава всяка неделя около 22:30 ч. по Канал 1. Водещ е Деян Славчев - Део, а продуцент - SIA Advertising на Нико Тупарев.
На 9 юли 2024 г. bTV Media Group, обявява, че е придобила правата за създаване и излъчване на 4 развлекателни тв игри. Това са продукциите: „Коя е тази песен?“, „Помниш ли текста?“, „Колко ми даваш?“ и „Кажи честно“. От 25 юли е отворен кастинга за предаването „Коя е тази песен?“. Играта стартира с два премиерни епизода на 14 и 15 септември (събота и неделя) от 22:30 ч. След това продължава да се излъчва от 24 септември във вторник и сряда от 22:00 ч. Водеща е певицата Керана, заедно с „Ку-Ку бенд“, които се завръщат с предаването в ефира на bTV. Продуцент е Евгени Димитров – Маестрото с компанията „ЕМД Ентертеймънт“.
От 28 януари 2025 г. се излъчват повторения на епизодите от понеделник до петък от 21:30 ч. по bTV.
Теодора Генчовска

Теодора Димитрова Генчовска е български историк и политик от ИТН.
Родена е в Павликени на 23 май 1971 г. Завършва Софийския университет „Св. Климент Охридски“ (със специалност „История“), а след това и Военната академия „Георги С. Раковски“. Преминава редица курсове и обучения в Европа и САЩ в направления политика и планиране, международни отношения и военна дипломация.
Професионалната си кариера започва като експерт по въпросите на сигурността и отбраната в Генералния щаб на Българската армия, където преминава през всички нива на системата, достигайки до началник на отдел „НАТО и Европейски съюз“ в Министерството на отбраната. Работи като съветник по отбраната в Постоянното представителство на България в Европейския съюз и Постоянната делегация на България в НАТО. Участва в българските делегации на срещите на върха на страните членки на Алианса в Истанбул, Уелс, Варшава и Брюксел. Главен експерт към администрацията на президента Румен Радев.
През юли 2021 г. е номинирана от ИТН за министър на отбраната в предложените проектокабинети на Николай Василев и Пламен Николов. От 13 декември 2021 г. оглавява Министерството на външните работи в правителството на Кирил Петков. На 13 юни 2022 г. подава оставка като министър на външните работи, след решение на ИТН да изтегли министрите си от състава на правителството. С назначаването на служебния кабинет на служебното правителство на Гълъб Донев получава поста на заместник-министър на отбраната.
Anjela Nedyalkova

Anjela Nedyalkova (Bulgarian: Анжела Недялкова; born March 2, 1991) is a Bulgarian actress.
Nedyalkova went to the Krastyo Sarafov National Academy for Theatre and Film Arts in Sofia to study film directing, but dropped out. She began her acting career in 2009.
In 2011, she took on the title role of the young hitchhiker Avé in the Bulgarian film Ave. In 2014, she played Shelli in the film Bulgarian Rhapsody. In 2014, she played a young model lured into prostitution in the Dutch film The Paradise Suite. In 2017, she played the part of Veronika, Sick Boy's girlfriend, in the feature film T2 Trainspotting.
Lorina Kamburova

Lorina Kamburova (Bulgarian: Лорина Камбурова; 25 October 1991 – 27 May 2021) was a Bulgarian actress.
In 2014, Kamburova graduated from the National Academy for Theatre and Film Arts in Sofia. She later played in among others Nightworld, Leatherface, Doom: Annihilation.
Kamburova died in Moscow on 27 May 2021, at the age of 29, during her sleep. She needed a lung transplant and was planning one at a hospital in Vienna. Lorina recovered from bilateral pneumonia and COVID-19, but developed further post COVID-19 complications. Her funeral took place on 6 June 2021, in her birth place Varna.
Kali (Bulgarian singer)

Galina Dimitrova Ivanova (Bulgarian: Галина Димитрова Иванова), known professionally as Kali (Bulgarian: Кали) is a Bulgarian singer. She was born in October 1975 in Sofia. She has three children. She's best known for her 1998 song "4–4–2" . It was a huge hit in the country due to Bulgaria's first appearance in the FIFA World Cup since 1994. Ivanova explained that the idea of the song was to give a motivational push to the Bulgarian team, and openly dislikes it. Kali has seven studio albums, one collaborative album and one compilation album, all under different labels. She is signed to Payner since 2010.