davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Faulty Towers The Dining Experience

Faulty Towers The Dining Experience is a long-running international interactive theatre show, loosely adapted from the original BBC Fawlty Towers television sitcom.
Originally staged in Brisbane, Australia in 1997, the show was created by Australian writer Alison Pollard-Mansergh, and was the first show to transfer to London's West End from the Edinburgh Fringe Festival in 2012.
The show subsequently received international success, and has since been performed in 43 countries worldwide.
The two hour immersive comedy show is largely improvised, and centres on a three-course meal served to audience members by characters based upon those featured in the original Fawlty Towers TV programme. It is managed by production company Interactive Theatre International, formerly known as Imagination Workshop.
After running simultaneous productions across Australia and the UK, the show made its debut in Ireland and the Netherlands in 2008, and Belgium, Bahrain, Denmark and Dubai in 2011.
From 2012-2017, the show was performed in Asia, Africa, Europe and the Caribbean, including Thailand, Cyprus, South Africa, Sweden, Iceland, the Philippines, Malaysia, Antigua and Papua New Guinea.
The show made its debut in London's West End on 26 October 2012 Charing Cross Hotel, being the first Edinburgh Fringe show to transfer. Following a five year residency at the venue, it later transferred to the Kings Way Hall hotel in 2017, and later to the Radisson Blu Hotel until 2021. Following the COVID Pandemic in 2022, the show reopened in the President Hotel where it is currently resident.
As of 2013 the show has a residency at Sydney Opera House, and was performed for a five night run at The Royal Albert Hall in 2012.
In 2016 the original creator of Fawlty Towers John Cleese challenged the legal validity of the production on Twitter. Although no further legal action was pursued by Cleese, the widely publicised dispute led to the cancellation of the show's upcoming US tour.
Faulty Towers The Dining Experience appeared on BBC's The Apprentice on 14 March 2024 as a reward for the episode's task-winning contestants.
From 2008 until 2018, the show partnered with the BBC's Children in Need, running fundraising performances, and appearing in the live broadcast shows.
List of Kenny vs. Spenny episodes

Kenny vs. Spenny is a Canadian reality comedy series which follows the lives of friends Kenny Hotz and Spencer Rice who face each other in various competitions. The loser of each competition must perform an act of humiliation. The humiliation is selected by the winner of each competition unless the competition ends in draw, whereby the film crew decides what act of humiliation both Hotz and Rice must perform. The series is filmed in the house that both Hotz and Rice share in Toronto.
The pilot episode premiered on Showcase in 2002. Season one officially began on August 26, 2003, with the competition Who Is the Best Fashion Designer?. Season one consisted of 26 episodes which ran until March 23, 2004.
^ a: In the mini-comps competition, Spenny (9 wins – 8 shown in each of the TV and DVD versions) urinated longer (Kenny disqualified); jumped on a pogo stick more times (5–2); won rock, paper, scissors; stared longer (only shown on Season 1 DVD); held his breath longer; bowled a better game (146–105); scored higher on the pinball machine (only shown on television); climbed the CN Tower stairs faster (Kenny did not climb) and won the 100-metre dash. Kenny (8 wins – 7 shown in each of the TV and DVD versions) stood on his head longer; blew a bigger gum bubble; won the spelling bee; stuffed more marshmallows in his mouth (15–10); had a higher sperm count (caused Spenny not to give a sample); climbed a flight of stairs faster; spat a grape a further distance (arguably cheated, only shown on television) and won the wrestling match (12–4). ^ b: Although these episodes were filmed as part of season one, they actually appear on the season two DVDs.
Diablada de Píllaro

la fiesta de inocentes, los disfrazados o los diablos, actualmente conocido como diablada de pillaro es una celebración popular del cantón Pillaro en la provincia de Tungurahua, que se realiza del 1 al 6 de enero. Esta popular diablada fue declarada Patrimonio Cultural Inmaterial del Ecuador en el año 2009. La tradición oral narra que durante la época colonial los indígenas se disfrazaban de diablos en rechazo a las prédicas sacerdotales y al maltrato físico, psicológico, económico y moral que recibían de los españoles.​
A lo largo de los años 1990-2020, la Diablada Pillareña ha tenido cambios periféricos citados en la investigación de Fernando Endara, Mg. de Investigación en Antropología. Facultad Latino americana de Ciencias Sociales, Ecuador, donde cita lo siguiente:
La festividad se remonta a aquellos tiempos donde los hombre de la localidad de Tunguipamba peregrinaban hasta el vecino poblado de Chacata para cortejar a las damiselas, los varones del lugar hacían mamotretos con calabazas para ahuyentarlos, al no conseguirlo se disfrazaron de diablos”.
La celebración se caracteriza por los bailes en línea es decir en pareja, el mismo que propiciaba los enamoramientos, tenía por costumbre que los hombres hablasen con los padres de quien era escogida como pareja, y de ser el caso se corría con los gastos que implicaba la participación.
Los diablos de antaño vestían pantalón corto con flecos o en zig-zag, un azial y una pata de cabra, llevaban animales vivos o pieles en la cabeza. Descubrir quien estaba tras la careta propiciaba enfrentamientos con látigos.​
Los diablos bofean en las calles de Píllaro al ritmo de pasacalles y pasillos que entonan las bandas de pueblo al paso de las partidas o comparsas, que se organizan en los barrios, Los preparativos para la festividad comienzan con varios meses de anticipación, especialmente en la elaboración de la careta de diablo.
Las partidas y legiones de diablos están conformadas por diablos, carishinas los cuales bailan al son de la música de banda de pueblo con santashpas, sajuanitos, capishcas y albazos.
Los bailes son a manera de parejas en línea, aunque cada vez es más rara esta modalidad de danza, con el tiempo también han cambiado su vestido, las mujeres que usaban vestidos bajos de colores y en su cabeza llevaban un sombrero con cintas cambiaron su atuendo por las faldas largas plisadas con tablones y blusas de manga corta, con pañolones.
Con el tiempo también las máscaras se fueron complejizando, la elaboración de las caretas tienen mucha influencia de las realizadas para las festividades de Bolivia y Perú. Los diablos brincan, gruñen y exhiben las máscaras de papel acartonado y engomado con engrudo de harina de yuca aplicado a un molde, se añade masilla y capas de papel, para luego abrir orificios que da forma a los ojos y a la boca, terminado este proceso se pinta con el rojo y el negro, colores infernales la máscara.​
Pedro Reino

Pedro Arturo Reino Garcés (* 9 de febrero de 1951 en Cevallos, Ecuador) es un escritor, historiador y periodista ecuatoriano. Como cronista oficial y vitalicio de la ciudad de Ambato ha publicado numerosas obras sobre la historia de la Provincia de Tungurahua.
Pedro Arturo Reino Garcés nació en el cantón Cevallos en la provincia de Tungurahua el 9 de febrero de 1951; sus padres fueron Pedro Reino y Georgina Garcés. Sus estudios primarios los realiza en su lugar natal, los secundarios en el Colegio Nacional Bolívar de Ambato y los estudios superiores los realiza en la Universidad Central del Ecuador en Quito, donde se graduó en Filosofía y Letras y cursó también el idioma quichua. Además, realizó estudios musicales en el Conservatorio Nacional de Quito y es intérprete de bandolín, flauta, ocarina, dulzainas y quenas. Junto con un grupo de música que fundó Pedro Arturo Reino grabó varios discos y compuso las letras de varios himnos de municipios de su región. El Municipio de Ambato le condecoró con el galardón “Celiano Monge” por sus composiciones musicales y difusión realizada por Bolivia y Perú (1978).
En 1977 y 1987, estudió su postgrado en el Instituto Caro y Cuervo en Bogotá (Colombia), donde recibió su maestría en 1988 en Lingüística Hispánica. Desempeñó las funciones de Director de la Escuela de Comunicación Social de la Universidad Técnica de Ambato, Jefe del departamento de Cultura de la Dirección Provincial de Educación y Director Artístico de la Fiesta de Fruta y de las Flores por varios años. En la Universidad Técnica de Ambato es profesor de Fonética y Fonología, Semántica, Historia del Español y Dialectología; también enseñó, durante muchos años, Literatura en el Colegio Nacional “Simón Bolívar” de Ambato.
De 2000 a 2002 desempeñó el cargo de “Director Provincial de Antropología y Cultura” del Departamento de Cultura del Concejo Provincial de Tungurahua. Fue director de información y bibliotecas de la Universidad Técnica de Ambato de 2005 a 2010. También fue profesor ocasional en la Universidad de la provincia de Bolívar, en la Pontificia Universidad Católica de Quito y en la Universidad Central (Quito).Es frecuente colaborador de El Heraldo, diario ambateño donde también fue director del Suplemento Cultural de 1983 a 1984.
Algunos de sus libros han sido traducidos a lenguas extranjeras y publicados en Japón, Corea del Sur, Yugoslavia y Austria. En Brasil obtuvo el premio otorgado por el Parlamento Latinoamericano por los textos literarios Los Quejidos del sol en 2004.
Viajó a la República Dominicana por su liderazgo campesino para observar sistemas de riego bajo los auspicios de la universidad de Utah (Estados Unidos) en 2000. Desde 2010 es el Cronista Oficial y Vitalicio de la Ciudad de San Juan de Ambato; como tal, estudia y analiza numerosos documentos de la Colonia en archivos colombianos y ecuatorianos. Ha viajado por Perú,Chile y Argentina presentando sus libros. Su novela Nido de Rifles,que trata sobre héroes de la Independencia suramericana fue presentada en Salta-Argentina.
Es miembro de la Casa de la Cultura Ecuatoriana, Núcleo del Tungurahua. Desde 2014 es Miembro de la Academia Nacional de Historia.
Leonard Zelig

Leonard Zelig (nacido como Leonardo Rafael Gutierrez Leal, el 26 de noviembre de 1973 en Caracas, Venezuela) es un cineasta y director de teatro residenciado en la Ciudad de Nueva York desde el verano del 2002. Es reconocido por utilizar la improvisación como herramienta de creación. Su más reciente producción "Translúcido" actualmente se está exhibiendo en festivales del cine.
Leonard ingresa a la Universidad Católica Andrés Bello en 1991 a estudiar Educación Integral, al año siguiente se cambia a Sociología y pasa a formar parte del grupo de Teatro UCAB donde comienza su formación como actor y productor. En 1995 co-dirige junto a su mentora Virginia Aponte la obra "Ayer sin ir más lejos" de Alfonso Vallejo para el grupo teatral de egresados de la UCAB, Ago Teatro y es invitado a unirse al equipo de producción del cortometraje "Ciudadano Común". Ese año comienza clases en paralelo en la Escuela de Cine y TV y al año siguiente en 1996, tras abandonar la carrera de sociología descubre su propósito: contar historias.
Otros trabajos ajenos a la labor principal deben estar descrito en la sección "Vida personal".
1. El Universal. Leonard Zelig, camaleón del cine https://web.archive.org/web/20170811012718/http://archivo.eluniversal.com/aniversario/99/99a7_art_leonard-zeling_28A1529479 Caracas, Venezuela. Febrero de 2009.
2. IMDb. Translúcido. http://www.imdb.com/title/tt4542538/ USA. 31 de agosto de 2015.
3. El Telégrafo. Translúcido un filme que muestra a la muerte como parte de la vida http://www.eltelegrafo.com.ec/noticias/espectaculos/22/translucido-un-filme-que-muestra-a-la-muerte-como-parte-de-la-vida Guayaquil, Ecuador. 9 de noviembre de 2016.
4. ANDES. La película ecuatoriana Translúcido es una invitación abierta para disfrutar la belleza del mundo y vivir ahora http://www.andes.info.ec/es/noticias/pelicula-ecuatoriana-translucido-es-invitacion-abierta-disfrutar-belleza-mundo-vivir-ahora Quito, Ecuador. 13 de noviembre de 2016
5. Havana Film Festival NY. Translucido http://hffny.com/2017/translucido/ Archivado el 11 de agosto de 2017 en Wayback Machine. New York, USA. 2 de abril de 2017.
6. Cinema Tropical. Alba and Translúcido Awarded At The Ecuadorian Film Festival In New York https://www.cinematropical.com/cinema-tropical/alba-and-translcido-awarded-at-the-ecuadorian-film-festival-in-new-york New York, USA. 19 de junio de 2017
Arturo Rodas

Arturo Rodas (Quito, 3 de marzo de 1954) es un compositor ecuatoriano naturalizado francés.
Estudió en el Conservatorio Nacional de Música de Quito en donde tuvo entre sus maestros a Patricio Pizarro. Lecciones privadas de composición con Gerardo Guevara. También se graduó en derecho en la Universidad Central del Ecuador. Entre 1978 y 1980 fue asistente del compositor francés José Berghmans en Quito y en París. En 1981, obtuvo en la École Normale de Musique de Paris su título de contrapunto superior bajo la tutela de Ginette Keller y en 1984 el título de composición con Yoshihisa Taïra. Siguió en 1983 un curso de composición con Luciano Berio que fue organizado por el centro Acanthes en Aix-en Provence. Ha realizado estudios de electroacústica con Mesías Maiguashca en el CERM de Metz y con Phil Wachsmann en Londres. En diversas instituciones de París (Collège de France, IRCAM, Conservatorio de París) asistió también a cursos y seminarios con Michèle Reverdy, Pierre Boulez, Gerard Grisey, Guy Reibel y Iannis Xenakis.
En 1984, al regresar a Ecuador algunas de sus obras orquestales fueron interpretadas por la Orquesta Sinfónica Nacional dirigida por Álvaro Manzano. Desde 1986 hasta diciembre de 1989 fue editor de la revista musical Opus. En Ecuador se convirtió en uno de los "compositores notables de las siguientes generaciones".​ John Walker escribe: "El Banco Central del Ecuador publicó en 1988 un disco doble con obras de Rodas como el volumen uno de la serie Compositores Ecuatorianos Contemporáneos. Las obras incluidas son Fibris así como también Arcaica, Clímax, Andino III, iOh....!, Mordente, Espacios Invertidos".​
Desde fines de 1989 ha residido en Londres excepto el año escolar 1998 - 1999 que vivió en Roma. Sus obras han sido interpretadas en festivales y bienales de música contemporânea como Valencia, Paris, Buenos Aires, Londres, Riverside, Chicago, New York, La Habana, Cuenca, Caracas, Santiago (Chile), Roma, Quito. Ha sido también crítico, editor de la revista Opus y organizador de conciertos y festivales. "Arturo Rodas ha promulgado universal contemporaneidad en su país. Varias obras de este período, como la aleatórica Fibris (1986) fueron publicadas en Opus una revista musical que Rodas coeditaba."​ Algunas obras de Rodas son publicadas por Periferia de Barcelona y para el internet por Virtualscore de París.
"En sus obras hay diversos referentes: autóctono-experimental (Andino I - Andino IV, Laúdico); polifonía de masas sonoras (Entropía, Arcaica); aleatorismo (Fibris, Ramificaciones Temporales); experimentación formal pura (Obsesiva, La, Melodías de Cámara). Estos referentes se unifican desde el comienzo de su carrera (Fibris, Clímax, Gúilli gu). En obras posteriores hay una facilidad de lenguaje que oculta la complejidad de factura (24.5 Preludios para Piano, las Fugas Atonales y la ópera instrumental El árbol de los pájaros)."​
Audio: Pan comido Suite de 4 movimientos, para piano y CD. Pianista: Francis Yang
Miles McMullan

Miles McMullan (1 de agosto de 1967) es un escritor, ilustrador, conservacionista y naturalista de origen irlandés.
Estudió en la Universidad de Úlster y Trinity College. Trabaja como guía de viajes desde el 2003.​ Escribió textos académicos durante muchos años​ antes de especializarse en libros de guías de campo sobre aves para países neotropicales como Colombia, Ecuador y las Islas Galápagos. Sus libros han sido reconocidos como el segundo mejor libro de naturaleza del año 2010​ y entre los mejores libros de aves en los últimos 25 años.​ Su libro Guía de Campo de las Aves de Colombia, se contó entre los libros más vendidos de la Feria Internacional del Libro, Bogotá (FilBo), 2018.​​
Sus obras incluyen la Guía de Campo de las Aves de Colombia, 2010,​​ 2011,​ 2014 y 2018;​​​ Guía de Campo de las Aves de Ecuador 2013​ y 2017; Guía de Campo de Colibríes 2015;​ Guía de Campo de las Islas Galápagos 2017,​ Aves de los Andes Colombianos,​ Aves de Meta y Los Llanos Colombianos,​ Aves de la Cordillera Occidental,​ Vida Terrestre de las Galapagos​ además de muchos libros más pequeños​ e investigación científica.​​
McMullan trabaja con varios ONGs de la conservación como Mindo Cloud Forest Foundation​ y ha realizado muchos trabajos con las comunidades indígenas de Colombia​ para la conservación de sus territorios. Además de su trabajo como autor McMullan da charlas y conferencias sobre el arte, la naturaleza, la conservación,​​ y otros temas. Se han hecho varios programas de televisión acerca de él en Colombia,​ España,​ Australia y Reino Unido. Actualmente reside en Colombia.
Tiger Mask

Tiger Mask (タイガーマスク, Taigā Masuku) es una serie de manga escrita por Ikki Kajiwara e ilustrada por Naoki Tsuji , cuya serialización comenzó de 1968. En 1969, el manga recibió una adaptación a serie de anime. El personaje principal de Tiger Mask es instantáneamente reconocible por su sello, diseño y look con cabeza de tigre, así como la combinación de altos vuelos y de los ataques de artes marciales en el ring. La primera serie de Tiger Mask fue transmitida en 1991 por el Canal + en España con el doblaje mexicano, también se transmitió con el mismo doblaje la película en Canal + y en Antena 3.
Tiger Mask (cuyo verdadero nombre es Naoto Date) fue alguna vez un luchador rudo y sumamente agresivo en América. Sin embargo, se convirtió en técnico al regresar a Japón, cuando un joven dijo que quería ser un villano como Tiger Mask cuando creciese. El niño residía en un orfanato, el mismo en el que Tiger Mask creció durante su infancia. Al no querer que el muchacho idolatre a un villano, Tiger se esfuerza para ser un luchador heroico.
El principal antagonista en el manga y el anime es Tiger's Cave, una misteriosa organización que entrenó a jóvenes para ser luchadores villanos con la condición de que diesen la mitad de sus ingresos a la organización. Tiger Mask fue miembro de Tiger's Cave bajo el apodo de "Yellow Devil", pero ya no quiso tener nada que ver con ellos, y en su lugar decide donar el dinero al orfanato. Esto enfureció al líder de la organización y envió numerosos asesinos, otros luchadores profesionales, con el fin de castigarlo.
El manga fue creado originalmente para la Bokura y Weekly Shonen Magazine en 1968 por Ikki Kajiwara y Naoki Tsuji. El manga se reimprimió por Kodansha comics, y se distribuyó en Hong Kong. Más reediciones se realizaron por Sankei Comics y la Kodansha KC Special. El anime fue televisado a nivel nacional en Japón, mientras que las 2 películas se elaboraron a partir de las secuencias de la serie. La mayoría de los paisajes y personajes fueron ficticios, pero aparecieron luchadores de la vida real como Antonio Inoki, Giant Baba, Michiaki Yoshimura, Kintaro Ohki, Seiji Sakaguchi que aparecían tanto en el anime como en el manga.
El anime de Tiger Mask cuenta con dos series de televisión con 105 episodios y 33 episodios respectivamente, la segunda serie fue creada en la década de los 80.
La serie fue lanzada en DVD en Japón e Italia. http://www.TigerMask.org
Existen dos películas que de las cuales existen también una versión inglesa.
El personaje de Tiger Mask ha aparecido en numerosos videojuegos como Fire Prowrestling D, Toukon Retsuden 3, and Virtual Pro Wrestling 64, dichos videojuegos no están basados directamente en el manga y el anime.
Yoshihiro Yamazaki

Yoshihiro Yamazaki (, Yamazaki Yoshihiro)​​​ (20 de octubre de 1970) es un luchador profesional japonés, más conocido por su nombre artístico Tiger Mask. Yamazaki es en la actualidad el cuarto luchador en haber utilizado dicho alias, durante su larga carrera en la New Japan Pro-Wrestling.
Durante su juventud, Yamazaki entrenó en artes marciales mixtas en la empresa Shooto, donde conoció a Satoru Sayama. Interesado en la lucha libre profesional, Yoshihiro entrenó en dicha disciplina bajo la tutela de Sayama, quien decidió otorgarle la máscara y el nombre de Tiger Mask; de este modo, se convirtió en el siguiente luchador en llevar la máscara, el cuarto después de Tiger Mask II y Tiger Mask III y el primero oficialmente autorizado por Sayama. Yamazaki tuvo su debut el 17 de julio de 1995 en un evento producido por Koji Kitao, en el que luchó contra The Great Sasuke. Poco después, con la bendición de Sayama, Tiger Mask IV se incorporó a Michinoku Pro Wrestling, la empresa de Sasuke.
Al poco de llegar a Michinoku Pro Wrestling, Yamazaki se convirtió en uno de los mayores face de la compañía e hizo equipo con The Great Sasuke y Gran Hamada para enfrentarse al stable heel Kaientai DX. Tiger Mask IV siguió compitiendo el resto de 1996 con gran éxito, eventualmente reencontrándose con su maestro, Original Tiger Mask, en un combate durante el Rikidozan Memorial, el cual terminó en empate. También luchó para el Consejo Mundial de Lucha Libre, luchando contra Felino en la primera ronda del Gran Prix 1996 y siendo eliminado. El 23 de septiembre de ese mismo año, Tiger compitió contra Mens Teioh en una contienda por el vacante UWA World Middleweight Championship, ganando y coronándose como campeón. A partir de 1997, Tiger Mask empezó a diversificar sus apariciones, además de en Michinoku Pro. Gracias a su trasfondo en artes marciales, peleó en la compañía de shoot-style BattlARTS representando a MPW, y también tuvo pequeñas participaciones en la empresa estadounidense Extreme Championship Wrestling. En agosto de 1998, Tiger Mask compitió en la primera Fukumen World League, una liga de élite para luchadores enmascarados celebrada en Michinoki Pro, derrotando a The Great Sasuke y Dos Caras para ganar el torneo.
A finales de 1999, un grupo de heels procedente de Toryumon Japan llamado Crazy MAX invadió (kayfabe) Michinoku Pro, y Tiger Mask IV entró en una rivalidad con uno de sus miembros, SUWA. Por ello, Tiger comenzó a competir en Toryumon Japan, haciendo equipo con faces autóctonos como Dragon Kid y Masaaki Mochizuki. A la vez, fue parte del torneo Super J Cup 2000, pero esta vez no logró ganar, siendo eliminado por Jushin Thunder Liger. De vuelta en Toryumon Japan, él, Sasuke y Gran Hamada hicieron trío para retar a Crazy MAX por el UWA World Trios Championship, sin éxito. En 2002, New Japan Pro-Wrestling, la mayor empresa de lucha de Japón por entonces, ofreció un contrato a Yamazaki, el cual aceptó. Por ello, se le organizó una despedida en Michinoku Pro, y poco después abandonó la empresa.
Iommi

Iommi es el primer álbum en solitario del guitarrista de Black Sabbath Tony Iommi, editado en el año 2000 por Priority Records.
El disco consta de 10 canciones, y es técnicamente la primera incursión solista del guitarrista, teniendo en cuenta que Seventh Star, de 1986, el cual iba a ser su primer álbum solo, fue finalmente lanzado como un trabajo de Black Sabbath.
Este álbum tomó unos 5 años en ser completado, y Iommi estuvo acompañado por gran cantidad de figuras del heavy metal, rock alternativo e incluso pop rock, como Henry Rollins, Skin (de Skunk Anansie), Brian May (de Queen), Dave Grohl (de Foo Fighters), Phil Anselmo de Pantera), Serj Tankian (de System of a Down), Billy Corgan (de The Smashing Pumpkins), Ian Astbury (de The Cult), Peter Steele (de Type O Negative), Billy Idol, Ben Shepherd (de Soundgarden), Matt Cameron (de Pearl Jam y también de Soundgarden); y sus viejos compañeros en Black Sabbath: Ozzy Osbourne, Laurence Cottle y Bill Ward.
Billboard (Norteamérica)
Mask (serie de televisión)

Mask (en hangul, 가면; romanización revisada, Gamyeon) es una serie de televisión surcoreana emitida en 2015 y protagonizada por Soo Ae, Joo Ji Hoon, Yeon Jung Hoon y Yoo In Young.​​ Fue emitida por Seoul Broadcasting System desde el 27 de mayo hasta el 30 de julio de 2015, con una longitud de 20 episodios que son emitidos cada miércoles y jueves a las 21:55 (KST).​
Byun Ji Sook (Soo Ae) trabaja como vendedora en una tienda cuando de repente se encuentra con su Doppelgänger Seo Eun Ha (Soo Ae). Mientras que la familia de Ji Sook es perseguida por usureros, de su padre y hermano tienen una deuda, por otro lado Eun Ha es la hija de un congresista y prometida del heredero chaebol Choi Min Woo (Joo Ji Hoon).
Min Woo es el hijo ilegítimo del presidente de SJ Group y presunto heredero de la compañía, con el amargo resentimiento de la esposa del presidente e hija, Mi Yeon la media hermana de Min Woo. A pesar de riqueza, Min Woo se crio sin amor y afecto de familia y amigos, sumado a que su futuro matrimonio con Eun Ha es un acuerdo por ambas partes como un acuerdo comercial mutuamente beneficioso.
Min Woo tampoco sabe que el hombre de Eun Ha está teniendo un romance con el marido de Mi Yeon, el manipulador y ambicioso Min Seok Hoon. Seok Hoon se no se detendrá ante nada para impedir que su hermano sea nombrado sucesor, incluyendo conspirar con el psiquiatra de este último, haciéndole pensar que está loco. Pero sus planes se tuercen cuando Eun Ha termina muerta, por lo que Seok Hoon amenaza y chantajea a Ji Sook para tomar el lugar de Eun Ha.
Cuando Min Woo comienza a vivir con Ji Sook, se da cuenta de que es una persona diferente a la mujer adinerada y fría que él conoció.
En Azul la audiencia más baja y en rojo la más alta, correspondientes a las empresas medidoras TNms y AGB Nielsen.
Ministerio de Cultura y Patrimonio de Ecuador

El Ministerio de Cultura y Patrimonio de Ecuador es la cartera de Estado encargada de la política cultural del Ecuador. Fue creado por el presidente Rafael Correa el 15 de enero de 2007, con el propósito de que se encargue de las funciones que antes correspondían a la Subsecretaría de Cultura adscrita al entonces Ministerio de Educación y Cultura de Ecuador.​ En mayo de 2013, cambió su nombre de "Ministerio de Cultura" al de "Ministerio de Cultura y Patrimonio"
Tōhō

Tōhō Co., Ltd. (東宝株式会社, Tōhō Kabushiki-kaisha, TYO: 9602) es una productora de cine japonesa establecida en la ciudad de Chiyoda, Tokio, Japón. Es una de las compañías de la empresa Hankyu Hanshin Toho. En Oriente, es más conocida por la gran cantidad de películas sobre kaiju (monstruos) y tokusatsu (efectos especiales), la serie de TV tokusatsu Chouseishin, las películas de Akira Kurosawa, y las películas de anime producidas por el estudio de cine Studio Ghibli. Su mayor creación y de mayor éxito tanto nacional como internacional es Godzilla, conocido como El rey de los monstruos. Toho también ha participado en numerosas películas de anime.
Toho fue fundada en 1932 por la empresa privada de ferrocarriles Hankyu Railway como Compañía de teatro Tokyo-Takarazuka (東京宝塚劇場株式会社, Tōkyō Takarazuka Gekijō Kabushiki-kaisha). La compañía produjo muchas obras de kabuki en la ciudad de Tokio.
En la década de 1950, muchas de sus películas fueron exportadas a Estados Unidos, donde tuvieron bastante éxito. Toho abrió la sala de cine La Brea en Los Ángeles con el fin de mostrar sus películas y poder distribuirlas. La compañía fue conocida entonces como el Teatro Toho durante las décadas de 1960 y 1970. Toho también inauguró una sala de cine en San Francisco y en Nueva York. Esta última en el año 1963.
La compañía se dividió, formándose una nueva empresa llamada Shintoho que solo sobrevivió hasta 1961.
La compañía Toho también ha contribuido a la producción de películas estadounidenses, como el filme de Sam Raimi, A Simple Plan (1998).
La empresa tiene como subsidiarias a Toho Pictures Incorporated, Toho International Company Limited, Toho E. B. Company Limited, Toho Music Corporation y Toho Costume Company Limited.
Conferencias Gifford

Las Conferencias Gifford ( /ˈgɪfərd/) son una serie anual de conferencias que fueron establecidas en 1887 por el testamento de Adam Gifford, Lord Gifford. Su propósito es "promover y difundir el estudio de la teología natural en el sentido más amplio del término, es decir, el "conocimiento de Dios". Una cita para dar conferencias Gifford es uno de los honores más prestigiosos en la academia escocesa. Las conferencias se imparten en varias universidades Escocesas: Universidad de St Andrews, Universidad de Glasgow, Universidad de Aberdeen y Universidad de Edimburgo.
Los calendarios universitarios registran que en las cuatro universidades escocesas, las Gifford Lectures serán "públicas y populares, abiertas no solo a los estudiantes de la universidad, sino a toda la comunidad​) y sin matrícula. Además de una audiencia general, el profesor podrá formar una clase especial de alumnos para el estudio de la materia, que se realizará en la forma habitual, y se probará mediante examen y tesis, escritos y orales”.​ En 1889, los asistentes a las Conferencias Gifford en la Universidad de St Andrews fueron descritos como "mixtos" e incluían tanto mujeres como hombres miembros del Pregrado.​
Las conferencias normalmente se presentan como una serie durante un año académico y se dan con la intención de que el contenido editado se publique en forma de libro. Varias de estas obras se han convertido en clásicos en los campos de la teología o la filosofía y la Relación entre ciencia y religión.
La primera mujer nombrada fue Hannah Arendt, quien presentó en Aberdeen entre 1972 y 1974.​
Una serie de conferencias comparables son las John Locke Lectures, que se imparten anualmente en la Universidad de Oxford.
Establecidos a instancias de John Templeton, las Conferencias Gifford sitio web fueron diseñadas para aumentar el impacto estratégico del programa Gifford. Desarrollado y administrado por Templeton Press hasta mayo de 2021, el sitio web ahora se administra a través de una subvención de Templeton Religion Trust.
2005 Sundance Film Festival

The 2005 Sundance Film Festival was held in Utah from January 20 to 30, 2005.
It was held in Park City, with screenings in Salt Lake City; Ogden; and the Sundance Resort. It was the 21st iteration of the Sundance Film Festival.
The juries at the Sundance Film Festival are responsible for determining the Jury Prize winners in each category and to award Special Jury Prizes as they see fit.
Булгария (река)

Булгария (на испански: Rio Bulgaria) е река в северен Хондурас, която тече близо до град Ивикомален. Булгария извира в планината Грасиас а Диос в Националния парк Пико Бонито. Булгария е единствената река в света, която носи името на държавата България. Името си реката получава от група български заселници в Хондурас от началото на XX век, които откриват река, която дотогава не съществува на картата на Хондурас, и решават да я кръстят на своята родина. В по-голямата част от течението си реката е заобиколена от труднопроходима джунгла и поради пресечения и силно наклонен терен нейното поречие не е добре проучено. На 14 февруари 2010 годин от Тегусигалпа към изворите на Булгария тръгва фотографска експедиция, която цели да документира богататите на флора и фауна брегове на реката и да достигне нейните извори. Експедицията се осъществява със съдействието на Дома на културата в Ла Сейба, а в нея взимат участие двама изтъкнати хондураски фотографи – Нимер Алварадо и Марвин Коралес.
Булгария (кораб)

„Булгария“ (на руски: Булгария, наименуван в чест на Волжка България), до 2010 г. „Украйна“, е руски пътнически речен параход, пуснат във вода през 1955 г.
На 10 юли 2011 г. „Булгария“ потъва в Куйбишевското водохранилище на р. Волга с 201 души на борда (пътници и екипаж), докато пътува от гр. Болгар, Татарстан към татарската столица Казан. При катастрофата загиват 122 души.
Параходът е построен в корабостроителница в Комарно, Словакия, Чехословакия, и е пуснат в експлоатация през 1955 г. под името „Украйна“. Има 2 двигателя и 2 палуби. Неговата постоянна скорост е 20,5 km/h, а капацитетът му – 233 пътници (по-късно е намален след основен ремонт).
До 1962 г. принадлежи на Волжкото обединено речно параходство в гр. Горки (днес Нижни Новгород), а след 2010 г. е собственост на Камската корабна компания в гр. Чайковски, Пермски край, където получава името си „Булгария“ в чест на Волжка България (на руски: Волжская Булгария).
Последен арендатор е „Бриз“ ООД през 2010 г., който от своя страна го преотдава през юни 2011 г. под наем на „АргоРечТур“ ООД, Казан – дружество с лоша делова репутация, нерегистрирано в Единния регистър на туроператорите, което означава липса на право да организира превози.
На 9 юли 2011 г. дизел-електроходът „Булгария“ излиза от Казан в Болгар на 2-дневен круиз за уикенда по Куйбишевското водохранилище на р. Волга с крен (килване) на десния борд. На следващия ден 10 юли „Булгария“ се връща пак с крен и е настигнат от буря. Корабът потъва за няколко минути приблизително в 13:58 ч. московско време - няколко часа, след като потегля по курса. Корабокрушението става на 2560 метра от брега в Куйбишевското водохранилище на р. Волга, близо до с. Сюкеево.
При катастрофата на борда се намират 201 души – 79 от тях са спасени, а 122 загиват. Според следствието главна причина за трагедията е техническа неизправност. Сред жертвите има поне 50 деца. На 12 юли водолазите откриват телата на капитана Александър Островски и на неговата съпруга.
От оцелелите при корабокрушението 56 са пътници, а 23 са членове на екипажа. 76 от оцелелите са спасени от пътническия кораб „Арабела“, а останалите – от други кораби. Оцелял успява да доплува до брега. По време на инцидента „Булгария“ превозва 201 души, въпреки че максималният му позволен брой пътници след последното преустройство е 120-140 души (плюс екипаж).
Кара Булгар

Кара Булгар, известна още като Черна България, Черна Булгария, Урус Булгар, Кара-Булгария, е продължение на Стара Велика България под управлението на Батбаян и неговите наследници.
След разпадането на Стара Велика България през 668 г. част от България под върховенството на хан Батбаян става автономна васална територия на Хазарския хаганат. През по-голямата част от VII-X век васалната територия се нарича Черна България, а населението ѝ се нарича карабългари („черни българи“).
В първите години от зависимостта си прабългарите (черните прабългари) и хазарите съвместно воюват срещу дунавските прабългари, арабите и тюркските племена на изток, като основна тяхна религия е Тенгризмът.
В средата на VIII век след поражението на хазарите от Арабския халифат през 737 г., започва ислямизиране на народите живеещи в Хазарския хаганат. В началото на IX век голяма част от черните прабългари е приела исляма, но по време на управлението на бек Обадия в Хазарския хаганат като официална религия е приет юдаизмът, след като много юдейски проповедници навлизат в Хазарския хаганат, като самият Обадия и негови приближени приемат юдаизма. Прабългарите в Хазария отказват да приемат новата религия, която за по малко от 100 години им е наложена отново от хазарите. През 820 г. владетелят на Кара Булгар, Урус Агар Айдар, въстава срещу хазарите.
През 865 г. Кара Булгар се разпада на две части – източна, позната като Волжка България, и западна, позната като Кара Булгар (Черна България). Като двете страни воюват често една срещу друга, през 895 г. багатурите на Кара Булгар се опитват отново да обединят двете Българии, като за владетел е избран хан Алмиш, но поради многото различни етноси и религии обединението е крехко и бързо се разпада. Някои историци смятат че окончателната раздяла става през 922 г. и тя се смята и за година на създаването на Волжка България.
Към края на IX век последния владетел на Кара Булгар, Арпад, който става и владетел на маджарите, прави няколко военни похода срещу Дунавска България. Това го сблъсква с все още младия българския владетел цар Симеон I. Цар Симеон задно със печенегите нанасят съкрушителен и смъртоносен удар на Кара Булгар. След това поражение на черните прабългари и маджари част от тях се преселват в Панония и заедно с маджарите образуват силното там Унгарско кралство, а другата са асимилирани от навлизащите племена от изток, като печенеги, кумани, узи и от север славяни.
Булгария (Клуж-Напока)

Булгария (на румънски: Bulgaria) е квартал в румънския град Клуж-Напока. Разположен е в източната част на града, между железопътна линия и река Сомеш. Зоната е предимно индустриална, в нея са разположени множество фабрики и офиси на компании.
През 17 век на това място е имало село, в което са живеели унгарци, шваби, саши и румънци. През 18 век, привлечени от плодородната земя, подходяща за отглеждането на зеленчуци, тук се настаняват български градинари, които дават и новото име на квартала. В началото на 20 век кварталът е бил известен като „Зеленчуковата градина на Клуж“, но с времето постепенно се променя и парцелите със зеленчуци и цветя отстъпват на блоковото строителство от социалистически тип и фабрични сгради.
Централна гара София

Централната жп гара София (в миналото Гара София), наричана в София понякога само Централна гара, е основната пътническа железопътна гара в София и най-голямата железопътна гара в България.
Намира се на около 1 км на север от Лъвов мост на бул. „Княгиня Мария Луиза“. Непосредствено до нея на изток е разположена и Централна автогара София.
Първоначалната сграда на гарата, проектирана от архитектите Антонин Колар, Богдан Прошек и Тодор Марков, е открита на 1 август 1888 г. Старата сграда на гарата е напълно разрушена на 15 април 1974 г., а новата сграда по проект на арх. Милко Бечев е открита на 6 септември 1974 г. Декоративното оформление в главното приемно хале на стената над касовите гишета с металопластика на 200 кв. м. е дело на художника Иван Кирков.
Между януари и юли 2004 г. 2 323 844 пътници (или 11,80% от пътниците по железопътната мрежа на страната) преминават през Централната жп гара София. Средно по 10 910 пътници ползват 166 влака (84 пристигащи и 82 заминаващи) всеки ден. Железопътната гара има 30 каси и 5 електронни информационни табла.
На 3 април 2014 г. започва цялостен ремонт на гарата, който приключва в началото на 2016 г.
Тъй като е сред най-важните транспортни възли в София, Централната жп гара се обслужва от 12 автобусни и 7 трамвайни линии на столичния градски транспорт:
От 31 август 2012 г. Централната жп гара София се обслужва и от метростанция „Централна жп гара“ от Втория метродиаметър (линия М2) на Софийското метро.
Свети Дух (Крагуевац)

„Свети Дух“ (на сръбски: Силаску Светог Духа на апостоле, Стара црква) е православна църква в Крагуевац, изградена в 1818 година.
В двора на църквата, която според преданието била първата изградена по тези земи църква по-висока от местната джамия (тогава все още Смедеревския санджак бил във васална зависимост от османския султан), са се провеждали на открито импровизираните народни събрания на християните от санджака, т.нар. Стара скупщина.
Именно там, в двора на тази Стара църква, пред Старата скупщина е прогласена през 1835 г. първата конституция на прогласеното в Ташмайдан 5 години по-рано автономно Княжество Сърбия.
Старо Нагоричане

Старо Нагоричане или понякога Старо Нагоричани или Старо Нагоричино (на македонска литературна норма: Старо Нагоричане) е село в община Старо Нагоричане в североизточната част на Северна Македония.
Селото е разположено в областта Средорек в подножието на планината Руен, на десния бряг на река Пчиня.
В село Старо Нагоричане се намира средновековната църква „Свети Георги“, издигната върху останките на по-ранна църква, която вероятно е била построена от византийския император Роман IV Диоген (1068-1071). Археологическите разкопки показват, че тази по-стара църква е имала монументални размери и е била изградена от големи каменни блокове. Няма точни данни кога е построена, как е изглеждала и кога е била разрушена. През 1313 година сръбски крал Милутин решава да изгради нова църква на същото място. Нейната архитектура е в стила на представителните църкви от началото на XIV век, възникнал в резултат от обновяването на късната византийска архитектура. Стенописите са в стила от времето на династията на Палеолозите (т.нар. палеологов ренесанс) и са сред най-забележителните творби на прочутите солунски художници Михаил и Евтихий, работили в края на XIII и началото на XIV век.
В църквата „Свети Георги“ в Старо Нагоричане е погребан цар Михаил III Шишман, ранен в боя при Велбъжд на 28 юли 1330 г., и починал следствие от получените рани при падането си от коня.
През XVII век през Нагоричане минава Евлия Челеби и го отбелязва като „българско село“. В края на XIX век Старо Нагоричане е голямо чисто българско село. Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в 1900 година Старо Нагоричино има 1150 жители българи християни.
Според секретен доклад на българското консулство в Скопие 130 от 145 къщи в селото, които никога не са били екзархийски, през 1900 година преминават на страната на сръбската пропаганда в Македония.
В учебната 1907/1908 година според Йован Хадживасилевич в селото има патриаршистко училище.
В началото на XX век селата в района на Куманово са подложени на непрекъснати нападения на сръбски чети навлизащи безпроблемно през близката граница със Сърбия. С помощта на изпратени учители и свещеници, подкрепяни от сръбските чети, сръбската пропаганда си спечелва влияние в района. В редица села се появяват сърбомански семейства включително и в Старо Нагоричане. Според патриаршеския митрополит Фирмилиан в 1902 година в Старо Нагоричино има 141 сръбски патриаршистки къщи. По данни на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в Старо Нагоричино има 160 българи екзархисти и 1200 българи патриаршисти сърбомани. В селото има българско и сръбско училище.
По време на Първата световна война Старо Нагоричани е център на община и има 1152 жители.
Според преброяването от 2002 година селото има 555 жители.
Ленинска премия

Ленинската премия е сред най-висшите награди в Съветския съюз за поощряване на граждани за най-крупни постижения в областта на науката, техниката, литературата, изкуството и архитектурата.
Посветена е на ръководителя на Октомврийската революция и основател на СССР Владимир Ленин и се връчва в дните около неговия рожден ден 22 април.
Учредена е на 23 юни 1925 г. като Премия „В. И. Ленин“ (на руски: Премия имени В. И. Ленина). От 1957 г. се нарича Ленинска премия.
От 1935 до 1957 г. не се присъжда, а вместо нея в периода 1941 – 1952 г. се връчва Сталинска премия премия в 3 степени. През 1967 г. е учредена Държавна премия на СССР, която е считана за по-малко престижна.
От 1961 г. размерът на паричната премия е 10 000 съветски рубли. Последните премии са връчени през 1991 г. (Съветският съюз се разпада през декември същата година.)
Централен комитет на Българската комунистическа партия

Централният комитет на БКП, до 27 декември 1948 г. БРП (к.), е висш ръководен орган на Българската комунистическа партия, действащ между конгресите на партията в периода 1944 – 1989 г., както и от 1919 до 1944 г.
Сградата, в която се е помещавал ЦК на БКП на площад „Княз Александър I“ в София, е наричана Партиен дом.
Централният комитет се избира на партийни конгреси (понякога преди 1944 г. и на партийни конференции или пленуми). На теория през времето между конгресите ЦК ръководи цялата дейност на партията, но в действителност той се събира само няколко пъти в годината и по правило само формално утвърждава вече взети от Политбюро решения. На ЦК са подчинени всички местни организации, решенията му са задължителни за цялата партия. В периода 1923 – 1944 г. от общо 130 членове на Централния комитет, 100 души са пребивавали в СССР за различни периоди от време.
В структурата на ЦК влизат органите на колективното ръководство: пленум, Политбюро, Секретариат, както и помощен апарат (отдели, сектори, служби).
През различните периоди както съставът на ЦК, така и неговата структура претърпяват съществени промени. Между 1945 и 1981 година съставът му нараства от 39 на 197 души, като по пропагандни причини в него се включват представители на различни групи, които нямат реална политическа тежест – работници, жени, интелектуалци, комсомолски активисти, партийни ветерани. Когато БКП застава начело на държавната власт, започва увеличаване на състава на Централния комитет и на неговия помощен апарат. През този период БКП играе главна роля в системата на партийно-държавното ръководство и управление на страната.
Това намира отражение и върху партийната документация. Преобладаващата част от документите на ЦК на БКП са групирани във фонд 1 Б. Тъй като обемът им е много голям (няколко стотици хиляди документа), те са обособени в описи, които в основни линии съответстват на елементите в структурата на ЦК.
Четиринадесетия конгрес на БКП е извънреден и на него присъстват 2804 делегати. Сред основните въпроси, които се обсъждат и приемат е нов устав на БКП, избиране на ново ръководство, както и приемане на Манифест за демократичен социализъм в България. На конгреса е избран Висш партиен съвет в състав от 153 души, който замества дотогавашния Централен комитет на БКП.
Генерален секретар на ЦК на БКП

Генерален секретар на Централния комитет на Българската комунистическа партия (съкр. генерален секретар на ЦК на БКП) и алтернативно до 1981 г. първи секретар на Централния комитет на Българската комунистическа партия (съкр. първи секретар на ЦК на БКП) са официалните наименования на изборната длъжност на водача на Българската комунистическа партия (БКП) от 27 декември 1948 г.
Производни неофициални варианти на названията са: генерален/първи секретар на БКП/партията и генсек на ЦК на БКП и др.под.
Процедурата за избирането му предвижда той да бъде избиран от негови висши органи – Централен комитет (ЦК) или конгрес.
Длъжността генерален секретар е въведена от V конгрес на БКП, състоял се на 18 – 25 декември 1948 г. След смъртта на Г. Димитров (1949) е взето решение ръководството на партията да стане по-колективно и лидерската длъжност на наследника В. Червенков е преименувана на първи секретар. С решение от 8 ноември 1950 г. е възстановено наименованието на поста му генерален секретар. Когато Т. Живков оглавява партията (1954), без да заема пост в изпълнителната власт (още 2 г.), се повтаря смяната на името и длъжността му става първи секретар. Названието на поста му генерален секретар отново се връща едва след 27 г. – през 1981 г.
В устава на БКП се приема поправка, която позволява генералният секретар да бъде избран от партиен конгрес, провеждан през 5 г. Това укрепва авторитета на партийния лидер, но не попречва Т. Живков да бъде сменен на пленум на ЦК на 10 ноември 1989 г.
Задгранично бюро на БКП

Задграничното бюро на ЦК на БКП е ръководен орган на Българската комунистическа партия, базиран в чужбина, съществувал под различни имена в периода 1923-1944.
След разгрома на Септемврийското въстание и емигрирането на мнозинството от ръководителите на БКП в чужбина е създадено Задгранично представителство на БКП. То е базирано в Австрия и има за цел подпомагане отвън на работата на БКП в нелегалност.
След снемането на курса към въоръжено въстание на Московското съвещание през 1925 в България се създава Изпълнително бюро, а самият ЦК остава зад граница - в СССР. На II конференция на БКП през декември 1927-януари 1928 са избрани Централен комитет за работа вътре в България и Задгранично бюро за организиране на комунистите-емигранти. Фактическото общо политическо ръководство на партията е възложено на Задграничното бюро. Негова отговорност е и връзката между БКП и Коминтерна и редактирането и издаването на задграничния орган списание „Комунистическо знаме“.
Прекратява съществуването си след 9 септември 1944.
Отдел „Организационен“ при ЦК на БКП

Отделът „Организационен“ при ЦК на БКП, до 27 декември 1948 г. БРП (к.), е помощен орган на ЦК на БКП, един от основните отдели в неговия апарат.
Главен ръководител на отдела е Секретарят на Централния комитет на БКП отговарящ за организационните въпроси на когото е подчинен завеждащ отдела – главно административна длъжност съществуваща в отделни периоди, като през 1977 – 1986 г. Секретарят на Централния комитет на БКП е и завеждащ отдел, а през 1987 – 1990 г. завеждащ отдел не съществува тъй като длъжността е обединена с тази на секретарят.
Независимо от промените в наименованието му, функциите и задачите през целия период са относително постоянни. Той ръководи организационната дейност на широка мрежа партийни организации; следи за регулирането на състава на партията; за подготовката и разпределянето на кадрите; наблюдава работата на масовите организации и организира и води отчета на статистиката на комунистите и на ръководните партийни, държавни и стопански кадри.
Отдел „Организационен при ПП на БЗНС“