davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Sex and Zen

Sex and Zen (Chinese: 玉蒲團之偷情寶鑑, The Carnal Prayer Mat's Stash of Illicit Love) is a 1991 Hong Kong erotic sex comedy film directed by Michael Mak, and starring Amy Yip and Lawrence Ng. The film is loosely based on The Carnal Prayer Mat, a Chinese erotic novel by seventeenth-century author and playwright Li Yu.
The story is about Mei Yeung-Sheng, a lustful scholar (Lawrence Ng), who dares to challenge the moral teachings of the Sack Monk. The monk attempts to lecture the scholar that enlightenment transcends the passions of the flesh but the scholar, who enjoys women, doesn't agree. However, Master Iron Doors, the most powerful man in the town, marries his daughter Huk-Yeung (Amy Yip) to the scholar. The daughter is a virgin and has been taught that sex is dirty.
Choi Kun-Lun, the flying thief (Lo Lieh), tells the scholar that stealing other men's wives requires good lovemaking skills and equipment. He promises to help the scholar only if he has a horse's penis. Of course, the thief does not think it is possible, until the scholar returns one day, indeed, with a horse's penis attached as his own. Apparently, the scholar met a doctor (a cameo by Hong Kong comedian Kent Cheng) who was able to replace anatomical parts.
The doctor managed to transplant a horse's penis to replace the scholar's meager one. Armed with his new 20-inch penis, the scholar goes on a sexual rampage, not caring if he is seducing other men's wives or is nearly caught in the process. Meanwhile, Huk-Yeung, after experiencing the joys of sex, becomes sexually frustrated. She tries masturbating with paintbrushes but is left unsatisfied until she has an affair with Wong Chut (Elvis Tsui), the husband of one of the wives the scholar seduced, who is now working as Yeung-Sheng's gardener. She becomes pregnant and runs away with him, who out of revenge sells her to a brothel. Mistress Ku, the madam (Carrie Ng), assaults her leading to a miscarriage, originally unwilling she is coerced into becoming a prostitute and comes to enjoy her new life.
The scholar has become frail and sick due to too much sex (involving two sisters-in-law who are bisexual and into S&M). He goes to the brothel for treatment, where he is offered the top courtesan. At first, husband and wife cannot recognize each other; she looks at his penis and thinks it cannot be her husband's because his is small; he cannot recognize her because his eyesight is failing.
While they are having sex, he takes a close look at her figure and nipple and recognizes her. To her dismay, he screams, shouts and calls her a disgrace. To his dismay, she runs off and hangs herself. Yeung-Sheng, completely broken, goes back to the monk to ask for forgiveness.
In Hong Kong, the film grossed HK$18,424,224. This was enormous business considering the film was saddled with the restrictive Category III rating (the Hong Kong equivalent of NC-17 in the US).
Sex and Zen went on to spin off two sequels, Sex and Zen II and Sex and Zen III. These are not sequels in plot, as each movie illustrates a different story also based on the sex manual.
Mihrab (painting)

Mihrab (Turkish: Mihrap), also known as Genesis (French: La Genèse) is a painting of 1901 by the Turkish artist Osman Hamdi Bey.
The painting was first exhibited in May 1903 at the Royal Academy Exhibition in London under the French title La Genèse, which has been interpreted as a reference to the subject's possible pregnancy. It is unclear whether the name came from the organizers or Osman Hamdi Bey himself.
The present location of the painting is unknown.
The painting depicts a woman wearing a bright yellow décolleté dress and sitting on a Qur'an lectern. Behind the woman is a tiled mihrab (a niche indicating the direction of the Kaaba in Mecca). On the floor at her feet are several large religious books strewn around. There is an incense burner in the painting's foreground. The identity of the female figure is disputed: she has been variously identified as the painter's wife or his daughter Leyla. Mustafa Cezar, Osman's biographer, has also hypothesised that the model was the daughter of an Armenian housemaid.
The woman is sitting in the Rehal, where the Qur'an is usually placed; she has displaced the Qur'an and is now herself the focus of attention in this painting. She has also turned her back away from the prayer niche, and thus also has turned her back against Mecca, the holiest site in Islam.
This painting, like other paintings by Osman Hamdi Bey, comments on the museum culture of his time. All the items which we see surrounding the woman were part of the Ottoman Imperial Museum's collections. The museum collected religious items, but by doing so secularised them, making them into objects which are valued for their aesthetic rather than religious qualities.
The painting has also been seen as blasphemous, feminist and anti-Islam, as the woman is trampling over religious books and sitting where the Qur'an should be; as Edhem Eldem, a professor of history, says, "it is probably difficult to imagine a more offensive way of attacking the very foundations of Islamic tradition in the name of promoting female independence and autonomy".
Kapitan Keling Mosque

The Kapitan Keling Mosque (Malay: Masjid Kapitan Keling, Tamil: காப்பித்தான் கெலிங மசூதி, romanized: Kāppittāṉ Keliṅa Macūti) is a mosque built in the 19th century by Indian Muslim traders in George Town, Penang, Malaysia. It is situated on the corner of Buckingham Street (Lebuh Buckingham) and Pitt Street (Jalan Masjid Kapitan Keling). Being a prominent Islamic historic centre, it is part of the World Heritage Site of George Town and lies at the centre of the city's Tamil Muslim neighbourhood, the chulias. It is the first permanent Muslim institution to have been established in the area, dating from the early 1800s. Cauder Mohuddeen Merican is known as the founder of the mosque and leader of the Chulias. In 1801 Sir George Leith, who was then Lieutenant Governor of Penang, appointed a prominent Indian Muslim leader, Cauder Mohudeen, as Captain of the South Indian “Keling” community. He granted a piece of land to build a mosque on the south side of Malabar Street (Chulia Street). Cauder Mohudeen (born c. 1759) was a ship mandoor or foreman from Porto Novo, which the Tamils called Parangipettai and the Muslims Mahmudbandar, about 50 kilometres south of Pondicherry in India. He was referred to as 'Kapitan Kling'.
"Keling" is a Malay term for people of Indian origin, nowadays considered offensive but not so considered at the time when the mosque was built. The "Kapitan" was a representative of the Indian community, like the "Kapitan Cina" for the Chinese community.
Another renovation in 1930 gave the Kapitan Keling Mosque its present appearance after the previous design was deemed impractical. In keeping with tradition, the mosque was not rebuilt, but only enlarged. Among the major work during this period included doubling the height of the central prayer hall, improvement to the ventilation system, and allowing more natural light to enter. The exterior is ochre yellowed while the interior had white marble floors and a high ceiling. The interior aisles are formed by a series of horseshoe arches, crowned with King Edward's plaques. The façade of the building and its interior were decorated with geometric designs, as human and animal forms are forbidden in Islam.
Media related to Kapitan Keling Mosque at Wikimedia Commons
Herringbone pattern

The herringbone pattern is an arrangement of rectangles used for floor tilings and road pavement, so named for a fancied resemblance to the bones of a fish such as a herring.
The blocks can be rectangles or parallelograms. The block edge length ratios are usually 2:1, and sometimes 3:1, but need not be even ratios.
The herringbone pattern has a symmetry of wallpaper group pgg, as long as the blocks are not of different color (i.e., considering the borders alone).
Herringbone patterns can be found in wallpaper, mosaics, seating, cloth and clothing (herringbone cloth), shoe tread, security printing, herringbone gears, jewellery, sculpture, and elsewhere.
As a geometric tessellation, the herringbone pattern is topologically identical to the regular hexagonal tiling. This can be seen if the rectangular blocks are distorted slightly.
In parquetry, more casually known as flooring, herringbone patterns can be accomplished in wood, brick, and tile. Subtle alternating colors may be used to create a distinctive floor pattern, or the materials used may be the same, causing the floor to look uniform from a distance. Laying a herringbone floor is very challenging, since the multitude of small rows must be made to line up smoothly, which can be difficult in a room which is not perfectly flat. Small mistakes in a herringbone floor can be rather glaring because of the way the pattern lines up, so care must be taken.
Masonry also utilizes herringbone, often as an accent pattern on the sides of buildings and other structures. A floor or outdoor walkway made from stone or brick may be made entirely from herringbone, or herringbone stripes may be integrated into other patterns. Just like with flooring, the rows must be carefully aligned to maintain the integrity of the pattern.
Barbarossa Chandelier

The Barbarossa Chandelier (German: Barbarossaleuchter) was made on the order of Emperor Frederick I, nicknamed Barbarossa, and his wife Beatrice sometime between 1165 and 1170 and was installed under the cupola of the Palatine Chapel in Aachen Cathedral. The chandelier was a donation in honour of Mary, Mother of God, the patroness of Aachen Cathedral and simultaneously represented a tribute to the builder of the cathedral, Charlemagne.
The Barbarossa Chandelier was made of gilt copper in the form of a wheel chandelier. It has a diameter of 4.20 metres and is mounted on a roughly 27 metre long chain under the middle of the roof of the Palatine chapel - the Carolingian Octagon of the Cathedral. Reports that the original chain from Carolingian times is incorporated into the current chain are not true, since the links of the chain taper downwards. The chain links are tapered toward the bottom from a length of 150mm to 130mm and of a width of 74mm to 70mm. As a result, the impression when viewed from below is that the entire length of the chain has the same thickness. The chandelier, floating about four metres above the marble floor, is composed of eight curved segments, thereby conforming to the octagonal shape of the Palatine chapel. The circle of the wheel chandelier symbolises the city wall of the New Jerusalem. The stylised city wall of the chandelier contains eight large and eight small gate towers, which are arranged symmetrically. Because of the octagonal structure of the surrounding building, the traditional depiction of the Heavenly Jerusalem with only twelve towers was precluded.
In total, the chandelier contains 48 candles, which are lit on solemn occasions even today.
Silver figures, depicting the saints, angels, and sentries, originally mounted on the 16 towers, have been lost. The base panels of the towers have been preserved and can be seen from below, on which scenes from the Life of Jesus are engraved, particularly the eight beatitudes from the Sermon on the Mount.
A Latin inscription on the chandelier reads in translation:
The Barbarossa Chandelier is one of only four surviving romanesque wheel chandeliers in Germany; the others are the Azelin and Hezilo chandeliers at Hildesheim Cathedral and Hartwig chandelier in Comburg Abbey.
50°46′29″N 6°05′02″E﻿ / ﻿50.7747°N 6.0839°E﻿ / 50.7747; 6.0839
Spinning Chandelier

Spinning Chandelier is a public artwork by Rodney Graham in Vancouver, British Columbia, Canada. The work is situated under the Granville Street Bridge in Downtown Vancouver. It was unveiled in 2019.
The work is located in a formerly underutilized space, hanging from beneath the Granville Street Bridge above the intersection of Beach Avenue and an unnamed alley. The work was designed by artist Rodney Graham. It is the public art component of Vancouver House, a 60-story condominium building designed by Bjarke Ingels.
The chandelier has a cyclical show that takes place three times a day, at 12 p.m., 4 p.m., and 9 p.m. The cycle involves the work lighting up, lowering to its lowest point, rotating for four minutes, slowing down, stopping, and rising back to its original place.
The chandelier is styled like those made in the 18th century. It weighs about 3,400 kg (7,500 lb) and measures 7.8 m × 4.3 m (26 ft × 14 ft). The work is made of stainless steel, LED lights, and 600 polyurethane crystals. It was manufactured by Walla Walla Foundry in the U.S. state of Washington.
The work was meant to "be in dialogue" with Vancouver House, a corresponding commission seen by the work's art consultant as another giant sculpture. The artist matched the chandelier with the bridge underside, which he viewed as an area with a large volume and a grand presence.
The budget for the artwork was initially $1.2 million, the minimum amount required for Westbank Corp. to invest, as it had rezoned a space of over 100,000 square feet (9,300 m). Due to its complex design and fabrication process, the final cost of the artwork rose to $4.8 million. The city waived Westbank Corp.'s requirement for public art in three other developments, as funds were pooled into the chandelier project.
The artwork was inspired by an earlier work of Graham, titled Torqued Chandelier Release. That work was inspired by an experiment by scientist Isaac Newton, involving a half-filled bucket of water suspended from an unwinding rope.
A public unveiling ceremony was held on November 27, 2019.
The public's response to the artwork has been mixed. Its $4.8 million cost and symbolic grandeur has been seen by local residents as excessive, especially in an area with a housing and homelessness crisis. Other local residents expressed positive views of its design, including its programmed cyclical motion.
Et'hem Bey Mosque

The Haji Et'hem Bey Mosque (Albanian: Xhamia e Haxhi Et'hem Beut, Turkish: Hacı Edhem Bey Camii) is a mosque in Tirana, Albania, known for its frescoes outside and inside the portico which depict trees, waterfalls and bridges.
Closed under communist rule, the mosque reopened as a house of worship in 1991. Without permission from the authorities, 10,000 people attended and the police did not interfere. The mosque consists of an architectural complex together with the Clock Tower of Tirana. Today, tours of the mosque are given daily, though not during prayer service. Visitors must take their shoes off before entering the inner room.
Construction was started in 1791 or 1794 by Molla Bey and it was finished in 1819 or 1821 by his son Haxhi Ethem Bey, grand-grandson of Sulejman Pasha.
At the time it was built it was part of complex buildings that compose the historical center of Tirana. In front of the mosque was the old Bazaar, in east the Sulejman Pasha Mosque, which was built in 1614 and destroyed during World War II, and in the north-west the Karapici mosque.
During the totalitarianism of the Socialist People's Republic of Albania, the mosque was closed; it was declared a historical monument and underwent restorations in the late 1960s and early 1970s. On January 18, 1991, despite opposition from communist authorities, 10,000 people entered the mosque carrying flags. This was at the onset of the fall of communism in Albania. The event was a milestone in the rebirth of religious freedom in Albania.
The Et'hem Bey Mosque is composed of a prayer hall, a portico that surrounds its north and the minaret. On the north side is the entrance to the prayer hall, which is a squared plan and is constructed in a unique volume. It is covered with a dome and the dome is semi-spherical and has no windows. The frescoes of the mosque depict trees, waterfalls and bridges. In the interior part of the mosque, on the eastern side of the prayer hall and in the prayer area of women, Süleymaniye Mosque is shown among other landscapes, with its four minarets, same as it appears in the Bachelors' Mosque in Berat. Most of the scenes that appear in mural paintings, are not realistic paintings, but imaginary scenes. The portico of the mosque is decorated by numerous landscapes as well.
According to Kristo Frashëri, in the painting of the mosque's portico, an island is portrayed with a river that flows through it where the boats sail. In one of the chronograms in the mosque, it is written that “the mosque has given eternal beauty to the city, as Hagia Sophia has given to Istanbul”.
The author of the verses recalls the idea of Hagia Sophia, which does not appear on mural paintings. The identification of Süleymaniye mosque with Hagia Sophia is almost understandable. The Süleymaniye mosque, positioned on the third hill, dominated the skyline of the city of Istanbul. Under the image of the former Byzantine basilica of Hagia Sophia, the Süleymaniye mosque was seen as a “progeny of the Hagia Sophia”.
Щипска галерия за икони

Галерията за икони (на македонска литературна норма: Галерија на икони) е музей в Република Македония, разположен в църквата „Свети Никола“ в Щип.
Галерията е формирана в 1990 година и в нея са събрани голям дял от иконописните творби от Брегалнишкия регион от XVII – XIX век, както и редки и стари църковни книги, сребърни кръстове и метални църковни потири и други ценни църковни предмети. В южния дял на галерията има 29 икони от XVIII и XIX век от зографите Джико от селото Осой, Константин и Петър Новев от селото Тресонче, Кръсте Зограф от Велес, Адамче Найдов и други. Между тези икони се открояват: „Природата на Исус“, „Света Троица“, „Свети Йоан с житие“. В западното крило на галерията има 32 икони, като по-голямата част от тях са от XIX век. Сред авторите на тези икони са Данаил Коцов от Щип и Станислав Доспевски, а по-важни са „Исус Христос“, „Свети Никола“, „Света Богородица“. В северния дял на галерията има 31 икони - шедьоври на Петър Новев, Исая Дебарлия и Константин Андонов, а най-много се открояват „Свети Симеон“, „Свети Мина“ и „Кръщение на Исус“. В северната част има 16 икони.
На главния иконостас на църквата има 67 икони, повечето от тях от 1890 година, дело на Димитър Папрадишки. Освен иконите са изложени псалми, печатани в XIX век в Москва, минеи и евангелия. В галерията са изложени и няколко венчални корони от XIX век и друга църковна утвар – сребърни потири, лъжици, кръстове, кандила.
Новоселска галерия за икони

Галерията за икони (на македонска литературна норма: Галерија на икони) е музей в Република Македония, разположена в женската църква на храма „Успение Богородично“ в Щип.
Галерията е формирана в 1972 година и е първата в Социалистическа република Македония. Колекцията ѝ се състои от 222 икони и църковни предмети. Значителна част от иконите са изработени от 1861 до 1866 година от видния зограф Станислав Доспевски от Самоков. Забележетелно място в експозицията заема иконописното изображение на платно „Чудотворната мощ на Богородица“, дело на зограф Теодосий от Велес. Изложени са и дела на видния местен зограф Данаил Щиплията, който в 1914 година изписва с масло композицията „Полагането на Христос в гроба“. В 1919 година зографът Костадин Иванов Вангелов изписва „Оплакването на Христа“. В галерията има и рядка икона „Обрезание Христово“, дело на Данаил Щиплията от 1895 година. В галерията са изложени още и потири, кандила и друга църковна утвар, дело на местни куюнджийски работилници.
Драмски църковен музей

Драмският църковен музей (на гръцки: Εκκλησιαστικό Μουσείο Δράμας, Μουσείο Εκκλησιαστικής Τέχνης την Ιεράς Μητροπόλεως Δράμας) е музей в град Драма, Гърция.
Музеят на църковното изкуство на Драмската митрополия е създаден в 1999 година по време на управлението на митрополит Дионисий II Драмски. Музеят е разположен в обновено крило на сградата на бившия интернат на митрополията на улица „Елевтериос Венизелос“. В него на пет етажа са изложени ценни експонати на християнското изкуство от региона.
В музея са изложени резбовани царски двери и иконостаси. Иконите на Света Богородица Одигитрия и Иисус Христос са от XIII век. В колекцията има и ценни икони от XVII и предимно от XIX век – дело на местни майстори. Изложени са и ценни църковни книги, утвар и одежди на различни зъхненски, неврокопски и драмски митрополити, сред които тези на Хрисостом Драмски.
Много от експонатите в музея са донесени от бежанците от Мала Азия и Понт в 1922 година от църквите в техните родни селища.
Света Богородица Одигитрия (Рилски манастир)

Иконата „Света Богородица Одигитрия“, известна и като „Света Богородица Осеновица“, се съхранява в главната църква на Рилския манастир „Рождество Богородично“. Иконата преди това е съхранявана в параклиса на Хрельовата кула.
Поверието я счита за „чудотворна“, като е „служела за изцеление и срещу различни болести“ през средновековието.
Иконата на Света Богородица е главен култов обект в Рилския манастир. Тя е изпълнена в иконографския тип Одигитрия. В специални вдлъбнатини около нея са разположени мощи от 32-ма християнски светци, чиито имена са изписани върху метални пластини. В горната ѝ част има надпис „Одигитрия“ (Пътеводителка).
В луксозния албум за Рилския манастир Михаил Енев я отнася към ХVІ век, което навежда на хипотезата, че иконата попада в манастира след превземането на Белград (1521), като вероятно за малко пребивава в Цариград.
Според водещата хипотеза за нейната поява иконата е дарение на манастира от Мария Бранкович (известна като Мара Султанката или Мара Царкинята, издействала връщането на мощите на Иван Рилски от Търново в манастира), която е дъщеря на деспот Георги Бранкович. Мария, кръстена на божията майка, дарява иконата на света Богородица на Рилската света обител, съхранила българщината през вековете на османското владичество.
В историографията съществува и версия по поверие и интерпретации от данни в житието на Иван Рилски от Георги Скилица, че иконата е дар за манастира още от Мануил I Комнин – като благодарност за изцелението на императора получено от мощите на Иван Рилски.
Типологията на иконата и подборът на реликви говори несъмнено за това, че тя е правена по специална поръчка от най-високопоставени византийски аристократи в Константинопол (императорско семейство, патриарх). Иконата се изнася на ритуална процесия 2 пъти в годината (на петия ден след Пасха и на 1 август), като двете традиции говорят за православна служба от 14 век, въз основа на стари константинополски процесии, съществували още от времето след основаване на града през 330 година, и за константинополското суеверие, превърнало се в обичай, за водосвет на животворни мощи на светци, посредством които гражданите на Новия Рим се предпазвали от многото болести в столицата през август.
Иконата по всяка вероятност се е озовала в Рилския манастир след превземането на Константинопол (1453) от османските турци. Мара или Мария Бранкова е имала специален интерес към реликвите, намиращи се в Константинопол. Посредством уважението, което Мехмед II питаел към своята мащеха, Каломария е могла да се сдобие с изключително ценни предмети след разграбването на Новия Рим. В подкрепа на дарението на иконата от Мария говори съобщението на Франц Бабингер непосредствено от преди войната на Османската империя с Венецианската република (1479), според което Мара и нейната сестра Катерина Бранкович предлагат да посредничат на Венеция за откупването на християнските реликви, намиращи се в ръцете на турците, сред които се е намирала и туниката на Христос.
Подобни известни образци като иконата на Света Богородица с реликварий с мощи на светци, освен съхраняваната в Рилския манастир, има само още три по света:
Исус от Назарет (минисериал)

„Исус от Назарет“ (на английски: Jesus of Nazareth) е филм на Франко Дзефирели с библейски сюжет от 1977 г.
Състои се от 4 части. Участват Робърт Пауъл в ролята на Исус Христос и редица звезди.
Пресъздават се раждането, животът, дейността, смъртта и възкресението на Исус Христос. Съставен е от 3 части по 90 минути и част от 105 минути.
Бива номиниран, но не спечелва награда.
В България минисериалът първоначално е излъчен по Евроком на 23 декември 2000 г. до 26 декември 2000 г. На 2 май до 5 май 2013 г. се излъчва по БНТ 1, от 23 до 26 декември 2024 г. по канал Nostalgia.
Протезис

Протезисът е място зад иконостаса в православната църква.
На това място има малка маса, позната също като масата на жертвата, на която хлябът и виното са подготвени за божествената литургия. Най-често се поставя в северната част на олтара или е в отделна камера от северната страна на централната апсида.
Хало (религиозна иконография)

Хало (от гръцки ἅλως, halōs), известно още като нимб, ореол или слава) в религиозната иконография представлява корона от светлинни лъчи, кръг или диск на светлина, който заобикаля човек в изкуството. То е бил използвано в иконографията на много религии за обозначаване на свети или свещени фигури, а през различни периоди е бил използван и в изображения на владетели или герои. В религиозното изкуство на Древна Гърция, Древен Рим, християнството, индуизма, будизма и исляма, сред другите религии, свещените лица могат да бъдат изобразявани с ореол под формата на кръгово сияние или пламъци в азиатското изкуство, около главата или около цялото тяло – последното често се нарича мандора (mandorla). Халотота може да бъдат показани в почти всеки цвят или комбинация от цветове, но най-често са изобразени като златисти, жълти или бели, когато представляват светлина или червено, когато представляват пламъци.
Ла Ферте Милон

Ла Фертѐ Мило̀н (на френски: La Ferté-Milon) е малък град в Северна Франция.
Разположен е в департамент Ен на регион О дьо Франс. Градът има жп гара на линията Париж-Реймс. Население 2300 жители от преброяването през 2007 г.
Старинният замък в Ла Ферте Милон е построен по нареждане на Луи Орлеански около 1400 г., но не е завършен. Фасадата му е дълга 200 m с височина 38 m.
Целта на Луи е да създава не толкова отбранителни крепости, колкото комфортни резиденции, където да може да се настанява, когато посещава многочислените си владения. Така той спомага за трансформиране на фортификационната архитектура в дворцова. На мястото на крепостите става модерен „ваканционния дворец“. Този преход е най-очевиден при замъка Ла Ферте Милон, строителството на който се прекратява със смъртта на херцога. Между двете централни полуцилиндрични кули на западната стена се открива огромен отвор за врати със стреловидна арка. Над него в декоративна рамка е изработен релеф, изобразяващ модната за границата между XIV и XV век сцена „Възнесение на Богородица“.
Използването на религиозна иконография над вратите на замъка е необичайно. Не е изключено, възложителят да е имал намерение да привърне този замък в някакъв светски образ на небесния Йерусалим.
Хуан де Хуанес

Хуан де Хуанес е псевдоним на Хуан Висенте Масип, испански художник от епохата на Ренесанса, син на Висенте Масип – друг известен испански художник.
В различни библиографски справочници датата му на раждане варира в периода 1500/10. Последната е дадена в официалния каталог на Ермитажа.
Ранните му работи са съвместни с баща му, което е създало сериозни проблеми при определяне авторството на създадените преди 1550 (годината на смъртта на баща му Висенте Масип) картини, като особено проблематично е определяне авторството на изографисването на олтара на храма Retablo de la Catedral de Segorbe.
Предполага се, че Хуанес, срещан понякога и като Хуанец на български, се е учил в Италия, като е повлиян от италианската ренесансова живопис и школа по това време и особено в частност от Себастиано дел Пиомбо. Изкуствоведите са на мнение, че още баща му е под влиянието на италианската школа, което проличава в района на Валенсия. Във Валенсия за своето време Хуан Хуанес е най-значимия художник. Посветен главно на религиозната иконография, той е наричан втория Рафаело и Испанския Рафаело.
Сред най-известните му творби е портрета на Свети Викентий Ферер с девиза на Инквизицията, съхраняван в Ермитажа.
Ренесансовата живопис във Валенсия изгражда своеобразен уникален и неподражаем стил по религиозни и политически причини. В този контекст произведенията на Хуанес са изключително ценни. Неговите творби са същинска рядкост за Испания, въпреки че е може би най-добрия испански представител на изобразителното изкуство от средата на 16 век, т.е. по времето на Карл V.
Неговото изобразително дело е продължено от други художници, сред които и синът му Висенте Йоан (известен също с псевдонима по името на дядо си Висенте Масип).
Хуанес умира на 21 декември 1579 г.
Християнство в България

Християнството в България е най-разпространената религия, която изповядва мнозинството от населението на страната. В чл. 13 от конституцията на Република България е записано че традиционна религия в страната е източноправославното християнство.
Християнството било утвърдено още през първите три века след Христа в Македония, Мизия и Тракия. Най-видни негови проповедници там са апостолите Св. Андрей – по Черноморието и Св. Павел в Беломорието и Македония. Следващият веднага след Първият вселенски църковен събор, разглеждан и като негово продължение – Сердикийски църковен събор от 343 – 344 г. неслучайно става в днешна София, където 32 години по-рано е издаден първият императорски едикт за легализиране на християнството и спиране преследванията срещу вярващите – известният Сердикийски едикт от 311 г. В 343 г. св. Атанасий Велики патриарх александрийски основава първият манастир на континента Европа – днешния Златноливаденски манастир при сегашното чирпанско село Златна ливада. В днешните български земи още тогава са направени и първите преводи на Библията – от Никита Ремесиански на тракийски език – известната Библия Бесика създал за това и азбуката на траките и на старогерманския готски език от епископ Вулфила, създал за написването на известната Библия на Вулфила готската писменост.
През VIII век единствено епископията на Дръстър остава в Мизия като част от Константинополската епархия, като има за цел да обслужва християните по българските земи, съгласно клауза от мирния договор от 681 година между България и Византия. Заради областите Тракия и Македония, чиито обитатели са предимно християни, след 812 година броят на християните по българските земи се увеличава драстично.
През 864 г. цар Борис I покръства България и въвеждане християнството за официална държавна религия в Първото българско царство.
Според оценки на изследователския център – Pew Research Center от 2010 г. в България има 6.3 милиона християни, които представляват 84,1 % от населението на страната.
Ранно християнство

Ранното християнство е условен период в историята на християнството, датиран от Възнесение Христово – 30-те години на I век, до Първия вселенски събор в Никея, състоял се в 325 г..
Внезапен разрив между юдаизма от една страна и ранното християнство от друга не е имало, но постепенно се появявила пропаст, която с течение на времето се разрастнала, основно по доктринални причини, а донякъде и по социални и исторически. Основни причини за възникналото разделение са:
Езотерично християнство

Езотеричното християнство (от старогръцки език ἐσωτερικός — вътрешен) се отнася към мистичния живот и приложение на т.нар. вътрешно учение на Христос. Свързва се с различни духовни традиции, проявени през вековете (есеи, гностични учения, розенкройцери) и в настоящето — антропософската доктрина, създадена от Рудолф Щайнер и учението на Всемирното бяло братство, изявено от Петър Дънов. По същество е окултно учение, което твърди че има „скрито“, „истинско“ разбиране на християнството, достъпно само за определен кръг подготвени хора, които са в състояние да разберат това недостъпно за съзнанието на повечето хора познание.
Християнство в Турция

Християните съставляват около 0.6 процента от населението на Турция, включващо и емигрантите. Повечето от тях живеят в Истанбул, а останалите предимно в южната и югоизточната част на страната. Малки християнски общности има в големите градове – Измир, Анкара и други. Общия брой на турските граждани, които изповядват християнство е не повече от 100 000 души.
С падането на Константинопол (днешен Истанбул) през 1453 година се слага край на християнската хегемония в региона. С годините започва и упадъкът на християнството под натиска на сунитската Османска империя. Мюсюлманите все повече и повече увеличават броя си за сметка на местното християнско население. Последните 100 години от историята на Османската империя, трансформирала се впоследствие в Република Турция, са едни от най-трагичните за християнството по тези земи. През 1900 година християнското население на империята наброява 22 процента.
Православните християни са около 1/3 от християните в Турция.
Протестантите представляват около 7 % от християните в Турция. В град Измир е разположена Баптистка църковна община, част от „Турската асоциация на протестантските църкви“.
На 18 април 2007 година в град Малатия, приелите християнска вяра Тилман Геске, пастор Неджати Айдън и Угур Юксел, са намерени мъртви с вързани ръце и крака и прерязани гърла.
През юни 2010 година е убит апостолическият викарий на Анатолия от католическата църква, монс. Луиджи Падовезе. На 5 февруари 2010 година Падовезе държи реч, по повод четвъртата годишнина от убийството на свещеника дон Андрея Санторо в църквата „Дева Мария“ в Трабзон.
Обред

Обредът е установен в дадена общност (често религиозна) ред от действия със символично значение.
Обредите представляват съвкупност от стереотипни, традиционни действия, лишени от непосредствена практическа целесъобразност, но служещи като символ на определени социални отношения, форма на нагледното им изразяване и закрепване.
Най-общо се различават следните групи обреди:
Терминът „ритуал“ се отнася за определена установена поредност от обреди. Използва се както за религиозни, така и за официални и други обществени събития.
Абдест

Абдест произлиза от персийските думи (آب, Аб – вода) и (دست, Дест – държане), което означава „държане на водата или чистотата – с други думи, да се държим и останем чисти. А от терминологична гледна точка абдест означава „миенето на определени части от тялото по определен начин. Думата абдест на днешно време се използва от мюсюлманите в Турция и останалите мюсюлмани, говорещи турски език. На арабски абдест е وضوء.
Доказателството за абдеста: В свещения Коран се казва: „О, вярващи, когато станете за молитвата, измийте лицето и ръцете си до лактите, и обършете главата, и измийте нозете си до глезените.“ (Коран – 5/6)
Как се взема абдест: Най-напред се измиват ръцете до китките три пъти, после три пъти подред се взима вода и се мие устата заедно с носа, а след това се мие лицето също три пъти. Три пъти се измиват и ръцете от пръстите до лактите, като се започва от дясната ръка, след това се намокрят ръцете и се забърсват главата веднъж от челото (откъдето започва косата) до задната част на главата (където свършва косата) и обратно, след което ушите – с показалеца вътрешната част, а с палеца – външната, накрая се измиват старателно и краката до глезените три пъти.
Абдест се взима за всеки религиозен обред при мюсюлманите, като намаз, четене на Коран и т.н.
Църква на Кипър

Кипърската православна църква (на гръцки: Ορθόδοξη Εκκλησία της Κύπρου, на турски: Kıbrıs Kilisesi) е автокефална църква и е на десетото място в православния свят. Нейният ранг е архиепископия.
Според преданията християнството в Кипър е проповядвано първо от апостол Варнава през 45 г. сл. Хр. През 45 г. апостолите Павел и Варнава (според католическата енциклопедия той е роден на острова) заминават за Кипър и стигат до Пафос, проповядвайки Словото на Христос. Варнава се завръща на острова след римските гонения, където става епископ, който отговаря за разпространението на християнството на острова. По време на управлението на император Зенон, когато се провежда Халкидонският събор, според християнските вярвания апостолът се явява на архиепископ Антим Кипър три пъти за три нощи и обявява гробницата си. След откриването на мощите на апостол Варнава, Кипърската църква е основана като апостолска, т.е. днешната автокефална църква.
Първоначално църквата е била под администрацията на Антиохийската църква. През 431 г. тя се превръща в автокефална църква. През VI век страната е окупирана от арабите и освободена през 965 година. Тя е придобила автокефалия и е призната от Вселенския патриарх в Константинопол, запазвайки пълната административна автономия на своя архиепископ. Големият разкол, довел до разделянето на католическата и православната църква, има големи последствия за Кипърската църква. Във време, когато страната е под контрола на Венецианската република, църквата е била силно повлияна от папата. След османското завладяване на острова, църквата има собствена автономия и право на религиозен обред. След основаването на държавата архиепископ Макариос III е избран за президент на републиката и заема този пост до смъртта си през 1977 г. Неговият наследник е Христостомос, който управлява до 2006 г.
С турската инвазия на острова на 20 юли 1974 г. 35% от острова е станал турски и голяма част от християнското население е избягало от тази част на острова. Редица християнски сгради и паметници са съборени на окупираната част на острова, а много от тях биват превърнати в джамии.
Днес Кипърската църква се състои от една архиепископия и пет митрополии. Те се състоят от над 500 храма и 9 манастира. Глава на църквата от 2022 г. е Георгий III Кипърски.
На 24 декември 2022 г. след втория тур за избор на Кипърски архиепископ за такъв е избран Пафоският митрополит Георги.
Купел

Купелът е голям съд, в който се потапят деца при религиозния обред кръщение.
В зависимост от християнската деноминация купелите имат различно предназначение. Православният купел позволява цялостно потапяне на детето. При други християнски деноминации се ползват плитки купели, над които се напръсква или намокря главичката на детето.
Материалът, от който се изработва купелът е обикновено метал, мрамор или дърво. Формата, конструкцията и декорацията също варират. Обемът на купелите, в зависимост от ритуала, варира от няколко литра до десетки литри. Някои от купелите представляват специално построени басейнчета или дори вирчета с течаща вода.
Воденски църковен музей

Воденският църковен музей (на гръцки: Εκκλησιαστικό Μουσείο Εδέσσας) е музей в град Воден (Едеса), Гърция.
Музеят е открит през 1996 година от Воденската, Пелска и Мъгленска митрополия. Разположен е на втория етаж в триетажната сграда на митрополията в южния край на традиционния квартал Вароша. Изложени са олтарни двери от стари църкви във Воденско, поствизантийски икони на Богородица, Христос и различни светци, кандила, потири, църковни съдове, иконостасни икони, плащаница - сред които ценна стара руска плащаница от църквата в Съботско, одежди на воденски митрополити, църковни книги и фотографии, свързани с дейността на митрополията.
Освен църковните експонати в музея има и артефакти, свързани с военната история на Воденско – портрети и униформи на гръцки андарти, участвали в Гръцката въоръжена пропаганда в Македония, традиционни женски народни носии, трофеи от Итало-гръцката война от 1940 година, вестници, отразяващи гръцте победи на Албанския фронт.
Утвар

У̀твар или църковна у̀твар в християнството се нарича сборът от различните предмети, които се употребяват в литургията. В строгия смисъл това са предметите, с които си служи свещеникът по време на различните служби и тайнства – например потѝр и дѝскос по време на евхаристията, кадилница, купел при кръщението и т.н. Това са предметите, без които е невъзможно извършването на литургия. В по-широк смисъл към утварта се причисляват и предмети, характерни за интериора на храма – свещници, кандила и др. Много от предметите, използвани като утвар, притежават висока художествена стойност.
Свети Илия (Белопопци)

„Свети пророк Илия“ е православен манастир, осветен през 1909 година в софийското село Белопопци.
Разположен е на около километър северно от селото сред живописна гледка. До него води стар път, който минава покрай обработваеми ниви и буди асоциации с Елин Пелиновите разкази. Около манастира се простира малка горичка, в която се намира малко кладенче, известно сред местните с името Света вода. По-късно е изградена и чешма.
За историята на храма се разказва от Григор Пушкаров още през далечната 1911 г. На мястото, на което е издигнат манастирът, са открити каменни основи на църква. Според преданието – жителка на селото, т.нар. баба Ангелина, получава пророчески видения, в които тя вижда църква под земята. След известно време църковният настоятел по това време – Димитър Белопопски разрешава да се започнат разкопки. Открита е постройка – стара църква. На мястото на откритието е поставено кандило и така то започва да бъде посещавано от миряни.
Започва изграждането на храм „Св. прор. Илия“. Голяма заслуга има Димитър Белопопски – църковният настоятел по онова време, и много доброволци, сред които са свещеникът Иван Стоянов, църковният настоятел Александър Балабанов, стенописецът Йото Иконописеца (Иван Недялков) и много други. Храмът е открит и осветен от софийски митрополит. Днес в двора на манастира се намира паметник на Димитър Белопопски.
Всяка година на 20 юли се провежда традиционен събор, събират се хора от селото и региона, за да посрещнат празника Илинден.
През 2016 г. е открита зона за развлечение и екопътека „Манастир Св. Илия“ – „Язовира“.
Старозагорска Света гора

Боруйското Светогорие, наричано още Старозагорска Света гора, е район северно от Стара Загора, в който се намират останките от манастир и 7 скита, образували в далечното минало църковно средище, събирало поклонници от цялата област.
Около VІ век на мястото на антично светилище и капище се изгражда мощно църковно средище, включващо лавра (голям централен манастир) и десетина скита (по-малки манастири). Манастирите са създадени и построени още преди официалната християнизация на България – около 6-7 век.
Най-интересен от тези исторически обекти е манастирът в местността Боров дол, южно от връх Българско кале. Откритите останки от стенописите показват високо художествено майсторство на старите майстори, а цветовете, които са ползвани, насочват към школата на малоазийските зографи, рисували най-старите църкви в света. Мястото е проучвано чрез разкопаване през 1926 г., след 4 февруари, когато е разкрит. Намерени са кандило, златна монета на св. цар Борис Първи. Носи се поверието, че именно там е покръстен цар Борис І от неговия кръщелник императора Михаил.
На върха на хълма Аязмото се намира параклисът „Св. Теодор Тирон“, под чиито стени извира свещен извор. Счита се, че този малък храм също е принадлежал към Старозагорската Света гора. Тези манастири не са проучени напълно.
Buddy Christ

Buddy Christ is a parody religious icon created by filmmaker Kevin Smith, which first appeared in Smith's 1999 film Dogma.
In the film, Buddy is part of a campaign ("Catholicism Wow!") to renew the image of (and interest in) the Catholic Church. Viewing the crucifix image as "wholly depressing", the Church, led by Cardinal Glick (George Carlin), decides to retire it, and creates Buddy Christ as a more uplifting image of Jesus Christ. The icon consists of a statue of Jesus, smiling and winking while pointing at onlookers with one hand and giving the thumbs-up sign with the other hand. Buddy Christ was later produced as an action figure and a bobblehead. The image has since been turned into a popular Internet meme.
Buddy Christ was featured in a Phones4U advert, where a cartoon graphic depicting him was featured alongside a range of Android phones with the message "Miraculous deals on Samsung Galaxy Android phones". The United Kingdom Advertising Standards Authority later issued a rebuke regarding the advert, saying "We considered that, although the ads were intended to be light-hearted and humorous, their depiction of Jesus winking and holding a thumbs-up sign, with the text 'miraculous' deals during Easter, the Christian Holy Week which celebrated Christ's resurrection, gave the impression that they were mocking and belittling core Christian beliefs."
The prop was used as a decoration in Smith's Red Bank, New Jersey, comics shop, Jay and Silent Bob's Secret Stash.
Sudis (stake)

The sudis (pl.: sudes) was a stake carried by Roman legionaries for employment as a field fortification, sometimes also called vallus. It is frequently, but incorrectly, called a pilum murale (lit. 'wall spear'). Typically, two such stakes were carried by each soldier.
Each stake was made of hardwood, usually oak, about 150–180 cm (5–6 ft) long and about 50–100 mm (2–4 in) wide at the thickest point. Square in section, the shape tapers to a point at both ends. The central part is narrowed in a way that strongly suggests the function of a handle, although this may not be its actual purpose. Examples that have been found are rough hewn.
It seems clear that the stakes were used to form a temporary defence. However, the exact manner in which stakes were used is the subject of debate among experts.
It is possible that the stakes were incorporated into the ramparts of a Roman marching camp (castra). Projecting from the ramparts at an angle, they would present a barrier to an attacker attempting to climb up. Alternatively, they could have been placed vertically at the top of the rampart as a fence. Experiments with reconstructions have been disappointing in that such barriers are not strong, as the symmetry of the stakes makes them easy to pull out of the ground.
It has been proposed that the stakes were lashed in pairs at intervals along a log or beam to form a Cheval de frise. This could be used, for example, as a moveable barrier to bar a gateway. Alternatively, three stakes might be roped together into a defence resembling the Czech hedgehog—a sort of giant caltrop. Defences of this type, employed en masse, can be pushed aside only with difficulty and cannot be collapsed. The advantage of such suggested modes of use is that they are consistent with the symmetry of the stakes and account for the hand grip at the centre which is required to bind the stakes together.
In the Battle of Mount Algidus (458 BC), Cincinnatus ordered his men to provide twelve valli each, and used them to build a fortification around the Aequi, who were, at the time, surrounding another Roman army.
Grab

Grab（前身为MyTeksi）是一間在東南亞地區由馬來西亞華裔成立的提供服務的技術公司和交通網路公司（英语：transportation network company），總部置於新加坡，由陳炳耀（英语：Anthony Tan (businessman)）和陳慧玲于2012年在馬來西亞雪蘭莪州八打靈再也創立的行動應用程式。該應用連結乘客和司機，提供載客車輛租賃及即時共乘（英语：Real-time ridesharing）的分享型經濟服務。乘客可以透過傳送簡訊或是使用流動應用程式來預約這些載客的車輛，利用行動應用程式時還可以追蹤車輛的位置。疫情期間兼開始經營外賣、送貨、電子商務等等，成為全方面的生活平台。
2017年：
2018年：
2019年：
2020年：
2021年：
截至2018年9月16日，Grab已在以下地区提供服务。
Grab與优步的计费方式与按表收费的出租车不同，一般出租车使用专门的里程表收费，且價格會因在車上的時間而浮動，但GrabCar是定價和直接以距離來計費（GrabTaxi、GrabHitch除外）。用戶召車前在輸入出發地點和目的地后即可查詢準確的價格。Grab的付款方式稱為GrabPay，可使用現金、借記卡或信用卡，目前僅支持Visa、萬事達卡、美國運通、JCB、與銀聯卡；而计算费率和收款都由Grab负责，驾驶员并未参与其中。不過，若乘客選擇以現金支付車資，可以付錢給載你到目的地的驾驶员；如果行程中有經過收費站，請記得在車資上加上過路費並同時付給驾驶员（Grab不負責過路費）。
與優步（Uber）一樣，Grab的营业模式在部分地区面临法律问题和合法性的爭議，其新颖的经营模式在部分地区可能会有非法营运车辆的问题。但Grab業務範圍內的大部分國家已將Grab合法化，如新加坡、马来西亚、泰國、印度尼西亞、菲律賓等。