davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Kapsalon

Kapsalon (Dutch pronunciation: [ˈkɑpsaːˌlɔn] ) is a fast food dish created in 2003 in the Netherlands. It consists of a layer of french fries placed into a disposable metal take-away tray, topped with döner, shawarma or gyro meat, covered with slices of Gouda cheese, and heated in an oven until the cheese melts. Then a layer of shredded iceberg lettuce is added, dressed with garlic sauce and sambal, a hot sauce from Indonesia, a former Dutch colony. The term kapsalon is Dutch for "hairdressing salon" or barber shop, alluding to the inventor's place of work. The dish is a product of Dutch multiculturalism, combining elements of dishes from multiple cultures. The dish has spread internationally in a relatively short time.
The dish was conceived in 2003 by Nataniël Gomes, who was a Cape Verdean hairdresser in the Rotterdam district of Delfshaven, who one day at the neighboring shawarma store "El Aviva" asked to combine all his favorite ingredients into one dish. He began to regularly request what the restaurant called "the usual order for the kapsalon". Other customers noticed and started to order the kapsalon too, and it became a hit, soon being demanded in nearby snack bars. Gomes reached a measure of international popularity; he died in 2023, aged 47. The dish has since spread around the Netherlands and into Belgium, and several other countries in at least three continents. In some places the shawarma meat may be replaced with chicken, or doner kebab meat. The kapsalon has been described as "a typical example of contemporary cultural heritage", and "representative of the transnational nature of the city". It has also been described as a "calorie bomb" and "culinary lethal weapon", with high fat content and up to 1,800 kilocalories (7,500 kJ) in a large serving.
Kapsalon is a standard menu item in Belgian döner restaurants, both in Flanders and Wallonia. Various Turkish restaurants throughout Germany serve the dish, especially in larger cities. The dish can be found in other cities throughout Europe as well, most Polish towns and cities (including Warsaw, Poznań and Kraków), in Prague, Czech Republic, cities in Latvia (including Riga, Jelgava, Jūrmala, Sigulda) in Oulu, Finland, and in Brașov, Romania. It has been found in Morocco and Cardiff in Wales as well.
The kapsalon reached the Nepalese capital city of Kathmandu in 2017, when a chef returning from a visit to the Netherlands was asked to prepare a "typically Dutch" meal. Now chicken or fish replace the shawarma meat, and a porcelain plate substitutes for the metal tray, but the kapsalon has become fashionable, with many people posting photos and a prominent food blogger describing the dish as "a party in her mouth with her favorite tastes". In Vientiane, Laos, similar adaptations of the kapsalon have emerged, featuring alternatives such as tuna and beef to accommodate local culinary preferences.
Field corn

Field corn is a North American term for maize (Zea mays) grown for livestock fodder (silage and meal), ethanol, cereal, and processed food products. The principal field corn varieties are dent corn, flint corn, flour corn (also known as soft corn) which includes blue corn (Zea mays amylacea), and waxy corn.
Field corn primarily grown for livestock feed and ethanol production is allowed to mature fully before being shelled off the cob and being stored in silos, pits, bins, or grain "flats". Part of it is used to make corn syrup, especially with dent corn. Field corn can also be harvested as high-moisture corn, shelled off the cob and piled and packed like silage for fermentation; or the entire plant may be chopped while still very high in moisture, with the resulting silage either loaded and packed in plastic bags, piled and packed in pits, or blown into and stored in vertical silos.
Large-scale applications for field corn include:
In some parts of Latin America and Mexico, field corn consumption far exceeds that of sweet corn. In the United States, field corn is not generally regarded as desirable for human food without commercial pre-processing. An exception is "roasting ears", similar in appearance to corn on the cob, although it is necessarily roasted (rather than boiled or steamed as is usual with sweet corn), and is neither tender nor sweet even after the roasting. A variety of field corn is also commonly eaten in Andean South America and is known as Cuzco corn.
Field corn is processed for its various uses in what are known as "wet mills". These types of mills are different from traditional mills in that they take apart a cob of corn and process its various parts into products for consumption. The yellow skin of the kernel, for example, is separated from the dark germ, which is essentially the seed. While the yellow skin is usually used to produce nutritional supplements and vitamins, the germ is used to produce oil. The endosperm, which is the largest part of a corn kernel, has the most uses. Its carbohydrate molecules are taken apart to produce the organic compounds used in many products. Examples of these organic compounds include citric and lactic acid, glucose, fructose, and ethanol.
Cargill and ADM are the two largest corn processing companies in the United States.
Madres y Familiares de Uruguayos Detenidos Desaparecidos

Madres y Familiares de Uruguayos Detenidos Desaparecidos es una organización que nuclea a familiares de detenidos desaparecidos durante la última dictadura cívico-militar de Uruguay. Su propósito principal es conocer lo que les sucedió a sus familiares desde que desaparecieron y el paradero de sus restos desde una óptica que reivindica la verdad, la justicia, la memoria y el nunca más terrorismo de Estado.​ Creada en el año 1983, su sede está ubicada en Montevideo.​
A raíz de las denuncias y primeras investigaciones realizadas por familiares de uruguayos detenidos y desaparecidos en Uruguay y en Argentina (debido al Plan Cóndor), se fue conformando a mediados de los años '70 un núcleo de personas para buscar a sus familiares en conjunto e intentar llegar a la verdad respecto a la situación de sus hijos, hermanos, parejas y padres desaparecidos.
El grupo terminó de consolidarse en el año 1983, gracias a la unión de tres organizaciones de familiares de desaparecidos: Asociación de Familiares de Uruguayos Desaparecidos (AFUDE), fundada en Europa por exiliados,​ Familiares de Uruguayos Desaparecidos en Argentina, que trabajaba desde 1977 y Familiares de Uruguayos Detenidos Desaparecidos en Uruguay, que lo hacía desde 1982.​
Una vez restituida la democracia en Uruguay, la Ley de Caducidad de la Pretensión Punitiva del Estado (1986) impidió juzgar las violaciones a los derechos humanos cometidas por funcionarios militares y policiales durante la dictadura cívico-militar. Sin embargo, Madres y Familiares de Uruguayos Detenidos Desaparecidos sostuvo la búsqueda de la verdad sobre lo ocurrido.
Cada 20 de mayo, desde el año 1996, junto a otras organizaciones, Madres y Familiares de Uruguayos Detenidos Desaparecidos convoca a la Marcha del Silencio para reclamar por memoria, verdad y justicia.​​
Entre sus militantes se cuenta Javier Miranda, abogado y político que más adelante presidiera el Frente Amplio.
Algunas de sus publicaciones:
Memorial en Recordación de los Detenidos Desaparecidos

El Memorial en Recordación de los Detenidos Desaparecidos, también llamado Memorial de los Desaparecidos, es un Monumento conmemorativo dedicado a los Detenidos desaparecidos de Uruguay. Se encuentra ubicado en el parque Carlos Vaz Ferreira, en la ladera sur del Cerro de Montevideo, se integra en su parte central por dos muros de vidrio donde se inscriben 174 nombres, apoyados en una estructura geométrica de cemento que deja ver, al costado, la roca natural.​
Ha sido declarado Monumento Histórico Nacional.​
La idea de erigir un Memorial en Recordación de los Detenidos Desaparecidos partió de un planteo que le realizara el Senador del Partido Nacional, Manuel Singlet al entonces Intendente de Montevideo, arquitecto Mariano Arana.
Dicho planteo derivó que en junio de 1998 por Resolución 2264/98 la Intendencia de Montevideo pusiera a discusión en la Junta Departamental de Montevideo un proyecto de decreto con la propuesta de crear el Memorial. En la exposición de motivos se consideraba la situación de:
​
En el mismo proyecto se propuso designar con el nombre de “Memorial en Recordación de los Detenidos Desaparecidos” un sector del Parque Vaz Ferreira, y otorgar el auspicio de la Intendencia a la realización de un concurso de anteproyectos para acondicionar el mismo. En julio de 1998 el proyecto sería aprobado mediante el decreto N.° 28134 del parlamento departamental. En octubre de ese mismo año, mediante una resolución departamental, son aprobada las bases del concurso, que contó con el auspicio de la Sociedad de Arquitectos del Uruguay y de una Comisión Pro-Memorial en Recordación de los Detenidos Desaparecidos -integrada por 33 personalidades del ámbito nacional-.
A la convocatoria se presentaron 42 proyectos. El proyecto ganador fue el de los arquitectos Martha Kohen y Ruben Otero, con la colaboración del artista plástico Mario Sagradini, el ingeniero agrónomo Rafael Dodera, Diego López de Haro y Pablo Frontini. En marzo de 1999 por resolución departamental 917/99 se homologó el fallo del jurado actuante.​
En junio de 1999 la Intendencia aprobó el contrato para la construcción (Resolución 2139/99)​ que comenzó en agosto de 2001. Los fondos recaudados por los mecanismos populares instrumentados oportunamente por la Comisión Pro Memorial no fueron suficientes para concluir la obra, y se debió recurrir a la Intendencia de Montevideo, quien aportó los recursos que faltaban para finalizarla en los plazos previstos.
El Memorial fue oficialmente inaugurado el 10 de diciembre de 2001,​ coincidiendo con un nuevo aniversario de la Declaración Universal de los Derechos Humanos.
En 2014 fue declarado Monumento Histórico Nacional por resolución 211/014​ del Ministerio de Educación y Cultura y la Comisión del Patrimonio Cultural de la Nación. ​
Huelga General de 1973 en Uruguay

La Huelga General de 1973 en Uruguay una respuesta al golpe de Estado que tuvo lugar el 27 de junio de 1973, cuando el entonces presidente, Juan María Bordaberry, cerró el parlamento e impuso el gobierno directo de una junta de generales militares. A las pocas horas de declararse el golpe, el sindicato de izquierdas Convención Nacional de Trabajadores (CNT) convocó una huelga general. Se producen ocupaciones de fábricas en todo el país y cierran numerosos puertos, bancos y comercios.​​
La huelga duró 15 días y terminó con la mayoría de los líderes sindicales en la cárcel, muertos o exiliados a Argentina.​ Como parte del golpe, todas las asociaciones, incluidos los sindicatos, fueron declaradas ilegales y prohibidas.​
Los sindicatos y los partidos políticos siguieron siendo ilegales hasta que una huelga general en 1984 obligó a los militares a aceptar el gobierno civil y la restauración de la democracia en 1985.​​
Colegio del Uruguay

El Colegio del Uruguay (actual Colegio Superior del Uruguay «Justo José de Urquiza») es una institución educativa argentina, creada por el general Justo José de Urquiza el 28 de julio de 1849. Fue el primero en el país de carácter laico y gratuito.
Se encuentra ubicado en la ciudad de Concepción del Uruguay, departamento Uruguay, provincia de Entre Ríos, Argentina.
El «Colegio del Uruguay» posee un histórico edificio habilitado en 1851. En 1942 fue declarado «Monumento Histórico Nacional». En 1999 en ocasión de su 150.º aniversario, se reformó habilitando el Museo Histórico del Colegio.
Su primer director fue Lorenzo Jordana.
Unión Patriótica (Uruguay)

La Unión Patriótica Salvadora de la Democracia fue un partido político uruguayo de efímera vida.
Fundado por el militar y abogado Néstor Bolentini, tenía una clara impronta anticomunista. Pretendía presentar una nueva opción, diferente a las de los partidos tradicionales, que durante la dictadura no habían presentado ningún cambio sustancial, rescatando algunas de las ideas del Proceso Cívico Militar (con este nombre se autodenominó la dictadura uruguaya de 1973-1985).
La muerte prematura de Bolentini hizo naufragar este proyecto político, que obtuvo apenas algo más de 300 votos​ en las elecciones de noviembre de 1984.​
Aldo y Daniel

Aldo y Daniel fue un dúo de música uruguayo integrado por Aldo Fantauzzi y Daniel Olveira activo a fines de los años 1960 y principios de los 1970s.
Dedicados principalmente a la música pop el dúo comenzó su actividad a fines de la década de 1960. Un antecedente directo a su creación fue la actividad entre 1965 y 1967 del grupo "The Challengers",​ cuya formación había sido Olveira (voz y guitarra), Fantauzzi (2ª guitarra y segunda voz), Álvaro Gastelú (batería), José María "Josema" Gurascier (bajo) y César Jover (1ª guitarra).​
En 1969 editan un simple con el sello RCA Victor, en el cual incluyeron los temas "Golondrina" y "La lluvia me hace llorar". En 1970 editan otro álbum simple en el cual contaron con el acompañamiento musical de Julio Frade y que contuvo los temas "Limpio, limpio" y "La niña en la rueca". Antes de que culminara ese año lanzan su tercer disco simple y su único larga duración titulado "Cantares del desierto" esta vez para el sello Sondor. En el mismo se desmarcan en parte del movimiento de canto popular que existía en ese momento con las palabras:​
Poco tiempo después el dúo se separaría y Fantauzzi continuaría su carrera en solitario con un repertorio que a diferencia de "Aldo y Daniel" tenía una marcada crítica social. En 1973 Aldo Fantauzzi editó su único disco solista titulado "Agridulce" para el sello De la Planta.
Convención Internacional para la protección de todas las Personas contra las Desapariciones Forzadas

La Convención Internacional para la protección de todas las Personas contra las Desapariciones Forzadas es una convención que se basa en gran medida en la Convención de las Naciones Unidas contra la Tortura, u otro derecho internacional de los derechos humanos.
El concepto de "Desaparición forzada" se define en el artículo 2 de la Convención como:
El artículo 1 de la Convención, además, dice que:
El uso generalizado o sistemático de desaparición forzada se define como un crimen contra la humanidad en el artículo 5.
Las partes en la Convención se comprometen a:
El Convenio se regirá por un Comité contra la Desaparición Forzada elegidos por sus partes. Las partes están obligadas a informar a esta comisión sobre las medidas que hayan adoptado para aplicar el plazo de dos años de ser sometidos a ella.
El Convenio incluye un sistema opcional de quejas que los ciudadanos de las partes puede apelar ante el Comité para la asistencia en la localización de una persona desaparecida. Las partes podrán formar parte de este sistema en cualquier momento, pero solo pueden optar por que una vez firmado.
Servicio Paz y Justicia Uruguay

El Servicio Paz y Justicia Uruguay (SERPAJ Uruguay) es una organización no gubernamental para la promoción, la educación y la defensa de los derechos humanos en Uruguay. La organización forma parte de una red latinoamericana denominada SERPAJ América Latina.
La fundación data de marzo de 1981, durante la dictadura cívico militar (1973-1985), siendo la primera organización de defensa de los derechos fundamentales en Uruguay. Desarrolló una activa campaña contra el régimen militar, apoyando a familiares de detenidos desaparecidos, exigiendo el retorno de la democracia, la liberación de los presos políticos, el retorno de los exiliados y el respeto a las libertades individuales.​
El grupo fundador estuvo integrado por Adolfo Ameixeiras, Francisco Bustamante, Martha Delgado, Jorge Faget, Giancarlo Moneta, Juan José Mosca, Ademar Olivera, Efraín Olivera, Jorge Osorio, Luis Pérez Aguirre, Patricia Piera, Mirtha Villa, Marisabel Ricci y Josefina Plá.
En 1982 comenzó el hostigamiento por parte del régimen cívico-militar. A raíz de las denuncias públicas sobre las desapariciones forzadas de personas por parte del sacerdote Luis Pérez Aguirre, se inició un proceso judicial en su contra. El 11 de agosto de 1983 tres integrantes de Serpaj (los sacerdotes Luis Pérez Aguirre y Jorge Osorio, y el Pastor Ademar Olivera) iniciaron un ayuno con el fin de exigir el restablecimiento del diálogo e iniciar así el camino hacia la apertura democrática.
Al finalizar el ayuno el 25 de agosto, tuvo lugar el primer caceroleo contra la dictadura cívico-militar en el país.​ El 31 de agosto el gobierno uruguayo clausuró el Serpaj y confiscó sus pertenencias. Igualmente el Serpaj continuó trabajando en la clandestinidad; entre las acciones llevadas a cabo participó activamente en la constitución de la Comisión Nacional de Derechos Humanos y en la denuncia ante la Comisión Interamericana de Derechos Humanos por la muerte por torturas de Vladimir Roslik. El 21 de octubre Serpaj Uruguay recibió el Premio a la Paz otorgado por Acción Ecuménica Sueca Diakonia.
En 1985, con la restauración democrática, Serpaj Uruguay fue habilitado legalmente. Articuló junto al Instituto de Estudios Legales y Sociales del Uruguay (IELSUR) la presentación de diversas denuncias de violación a derechos humanos.
Desde 1988 el Serpaj publica en forma anual un informe sobre la situación de derechos humanos denominado "Derechos humanos en el Uruguay: informe anual". Algunas de las otras publicaciones son "Uruguay nunca más: Informe sobre la Violación a los Derechos Humanos", de 1989; "Vale la pena: 10 años por la Paz y los Derechos Humanos", de 1991; y "Derechos Humanos: Pautas para una Educación Liberadora", de 1985. Publicó además la revista Educación y Derechos Humanos. Cuadernos para docentes, los Cuadernos Paz y Justicia, y la publicación Paz y Justicia. Sumario de Derechos Humanos.
Estado colchón

Estado colchón, Estado tapón o Estado amortiguador son términos geopolíticos para designar un país que se encuentra entre dos grandes potencias rivales o previsiblemente hostiles, y que, por su propia existencia, se cree que puede prevenir el conflicto entre ellas.​ Un estado colchón es a veces un área mutuamente acordada que se encuentra entre dos potencias mayores, que está desmilitarizada en el sentido de no albergar a las fuerzas armadas de ninguna de las potencias (aunque normalmente tendrá sus propias fuerzas militares). La invasión de un estado de amortiguación por parte de una de las potencias que lo rodean a menudo dará como resultado una guerra entre las potencias.
Las investigaciones muestran que los estados colchón tienen muchas más probabilidades de ser conquistados y ocupados que los estados que no lo son.​ Esto se debe a que «los estados que las grandes potencias tienen interés en preservar —los estados colchón— están de hecho en un grupo de alto riesgo de muerte. Las grandes potencias regionales o que rodean a los estados amortiguadores enfrentan un imperativo estratégico para hacerse cargo de los estados amortiguadores: si estos poderes fallan para actuar en contra del amortiguador, temen que su oponente se haga cargo de él en su lugar. Por el contrario, estas preocupaciones no se aplican a los estados no amortiguadores, donde los poderes no enfrentan competencia por influencia o control».​
Los estados colchón, cuando son auténticamente independiente, suelen perseguir una política exterior neutralista, que los distingue de los estados satélite. El concepto de estados colchón es parte de una teoría del equilibrio de poder que entró en el pensamiento estratégico y diplomático europeo en el siglo XVIII.
192

El año 192 (CXCII) fue un año bisiesto comenzado en sábado del calendario juliano, en vigor en aquella fecha.
En el Imperio romano, el año fue nombrado el del consulado de Aurelio y Pertinax, o, menos frecuentemente, como el 945 ab Urbe condita, siendo su denominación como 192 a principios de la Edad Media, al establecerse el anno Domini.
Ruta Nacional 192 (Japón)

La Ruta Nacional 192 (国道192号, Kokudō 192-gō) es una ruta que comunica las ciudades de Saijo (en la Prefectura de Ehime) y Tokushima (en la Prefectura de Tokushima). En todo su trayecto tiene más de dos carriles por mano y una velocidad máxima permitida de 50 km/h (con tramos de 60 km/h).
Atraviesa la Prefectura de Tokushima en sentido este-oeste, casi en paralelo con el Río Yoshino. A la vera de esta ruta se encuentran varias de las ciudades más importantes de la Región de Shikoku, tales como Yoshinogawa (吉野川市, Yoshinogawa-shi), Mima (美馬市, Mima-shi), Miyoshi (三好市, Miyoshi-shi) y Shikokuchuo. Por esta razón tiene un tráfico intenso, lo que la coloca como una de las pocas rutas nacionales de tres cifras que está bajo la órbita del Ministerio de Tierra, Infraestructura y Transporte (国土交通省, Kokudo Kōtsū-shō).
Cuenta con más de dos carriles por mano en todo su trayecto, pero los embotellamientos son habituales. Durante las horas pico, desde el distrito Kamoshima (鴨島, Kamoshima) de la Ciudad de Yoshinogawa hacia el este habitualmente está congestionado, y dentro de la Ciudad de Tokushima el tráfico es poco fluido durante todo el día. La causa del congestionamiento que se produce en Tokushima se debe a que hacia el sur se encuentra el Bizan (眉山, Bizan) y hacia el norte el Río Yoshino, por lo que dificulta la construcción de rutas alternativas. En efecto, termina siendo la única ruta que permite el acceso desde la zona oeste de la prefectura hacia la ciudad.
State of Siege

State of Siege (French: État de siège) is a 1972 French–Italian–West German political thriller film directed by Costa-Gavras starring Yves Montand and Renato Salvatori. The story is based on an actual incident in 1970, when U.S. official Dan Mitrione was kidnapped and later killed by an urban guerrilla group in Uruguay.
Philip Michael Santore, an official of the United States Agency for International Development, is found shot in a car after an extensive raid by police and military forces. In a flashback which takes up almost the entire film, State of Siege tells of his kidnapping by the Tupamaro guerrilla group, whose members confront him with his involvement in the training of the Uruguayan police, including interrogation techniques and torture to be used on opponents of the authoritarian regime. The Tupamaros demand the release of all political prisoners from the government in exchange for Santore, but the government declines. When a large number of the group's members are arrested, the remaining fraction decides to kill their hostage. The final scene shows the arrival of a new U.S. official to replace Santore.
Though the setting of State of Siege is never explicitly named, signages throughout the film refer to Montevideo, and the Tupamaros are mentioned by name. Costa-Gavras, living in Paris at the time and preparing his film The Confession, had learned of Mitrione's case in French newspaper Le Monde and decided to make further investigations in Uruguay himself, accompanied by screenwriter Franco Solinas (The Battle of Algiers). The film was shot in Chile during the brief democratic socialist rule of Salvador Allende, just before the 1973 Chilean coup d'état, which Costa-Gavras would dramatise in his later film Missing. Although Allende supported Costa-Gavras' project, the director faced opposition both from Chilean Communist Party members and the conservative mayor of Santiago Province commune Las Condes during filming.
The role of the government's president is played by Chilean painter Nemesio Antúnez.
State of Siege became the subject of controversial discussions upon its US release. Smith Hempstone claimed the film falsely indicted the US and Ernest W. Lefever wrote that it presented a "profoundly fraudulent" portrait of Mitrione. A planned screening during a festival organised by the American Film Institute in the John F. Kennedy Center, Washington, D.C., in April 1973, was cancelled by the AFI's director George Stevens, who argued that the film "rationalizes an act of political assassination". Protesting Stevens' decision, twelve filmmakers, including François Truffaut, withdrew their films from the festival. Writing in the New York Times, John F. Kennedy's former staff member Theodore Sorenson described State of Siege as a simplistic but "important film", which he hoped would awaken viewers from their "slumbering indifference" to Latin America.
Daniel Viglietti

Daniel Alberto Viglietti Indart (24 July 1939 – 30 October 2017) was an Uruguayan folk singer, guitarist, composer, and political activist. He was one of the main exponents of Uruguayan popular song and also of the Nueva Canción or "New Song" of the 1960s and early 1970s.
He founded, in 1971, along with other musicians like José "Pepe" Guerra, Braulio López, the music scholar Coriún Aharonián, Myriam Dibarboure, María Teresa Sande and Notary Public Edgardo Bello, the recognized independent record label Ayuí/Tacuabé in order to promote and support valuable Uruguayan musical expressions.
He performed the works of Cuban Nueva Trova stars Silvio Rodríguez and Pablo Milanés and Brazil's Chico Buarque and Edu Lobo, worked with Cuban composer and arranger Leo Brouwer. His recordings are widely available, especially "Trópicos" (1972).
Viglietti was imprisoned in 1972 by his own government. He was supported by the likes of Jean-Paul Sartre as an international man of conscience, a voice for peace, and an opponent of the military dictatorships that plagued South America in the 1970s. Rumors about possible mistreatment against him forced the authorities to bring him out in front of television cameras to show that, in particular, his hands were fine. However, Viglietti spoke out that his treatment in police custody was much better than what other political prisoners received. He was a peer of the late Chilean poet and folk singer Victor Jara and composer and activist Violeta Parra.
Iridium-192

Iridium-192 (symbol Ir) is a radioactive isotope of iridium, with a half-life of 73.827 days. It decays by emitting beta (β) particles and gamma (γ) radiation. About 96% of Ir decays occur via emission of β and γ radiation, leading to Pt. Some of the β particles are captured by other Ir nuclei, which are then converted to Os. Electron capture is responsible for the remaining 4% of Ir decays. Iridium-192 is normally produced by neutron activation of natural-abundance iridium metal. Iridium-192 is a very strong gamma ray emitter, with a gamma dose-constant of approximately 1.54 μSv·h·MBq at 30 cm, and a specific activity of 341 TBq·g (9.22 kCi·g). There are seven principal energy packets produced during its disintegration process ranging from just over 0.2 to about 0.6 MeV. It is commonly used as a gamma ray source in industrial radiography to locate flaws in metal components. It is also used in radiotherapy as a radiation source, in particular in brachytherapy. Iridium-192 has accounted for the majority of cases tracked by the U.S. Nuclear Regulatory Commission in which radioactive materials have gone missing in quantities large enough to make a dirty bomb.
The metastable isomer Ir is iridium's most stable isomer. It decays by isomeric transition with a half-life of 241 years, which makes it unusual, both for its long half-life for an isomer, and that said half-life greatly exceeds that of the ground state of the same isotope.
UFC 192

UFC 192: Cormier vs. Gustafsson was a mixed martial arts event held on October 3, 2015, at the Toyota Center in Houston, Texas.
The event was the fourth that the promotion has hosted in Houston, and the first since UFC 166 in 2013.
The event was headlined by a UFC Light Heavyweight Championship bout between current champion Daniel Cormier and top contender Alexander Gustafsson. The bout was initially linked as the event headliner for UFC 191. However, the bout was postponed to this event as a result of Cormier's knee injury.
Leslie Smith was expected to face Raquel Pennington at this event. However, Smith was forced to pull out of the event due to injury and Pennington was rebooked against a separate opponent at another event.
Anthony Hamilton was expected to face Derrick Lewis at the event. However, Hamilton was pulled from the bout and replaced by Viktor Pešta.
Johny Hendricks was set to face Tyron Woodley in the co-main event. However, Hendricks pulled out of the fight on the day of the weigh-ins due to a kidney stone and intestinal blockage suffered during his weight cut. Therefore, the fight was canceled.
Francisco Treviño missed weight on his first attempt at the weigh ins, coming in at 160 lb. He was given additional time to make the weight limit, but made no attempts to cut further. Instead, he was fined 20 percent of his fight purse, which went to Sage Northcutt.
On October 15, it was announced that Treviño tested positive for marijuana in post-fight tests. If Treviño was found by the Texas Department of Licensing and Regulation's enforcement division to have violated its rules, he would face a one-year probated suspension, in which he can still fight provided he does not break any more rules, or a full one-year suspension. He also faced up to a $5,000 fine.
The following fighters each received $50,000 bonuses:
Еделвайс

Еделвайс (Leontopodium, на немски: edel – „благороден“, weiss – „бял“), известен и като лъвска лапа, са род многогодишни тревисти растения от семейство сложноцветни (Asteraceae). Изображението на растението е емблема на Българския туристически съюз (БТС). То е защитено растение.
Срещат се в Европа и Югозападна Азия. В България се срещат Leontopodium alpinum subsp.alpinum (в Пирин) и Leontopodium alpinum subsp.nivalis (в Стара планина).
Еделвайсът расте по труднодостъпни места във високопланинските райони.
Еделвайсът се изсушава и използва за украса, тъй като запазва красотата си дълго време. Може да се отглежда в саксии. Расте върху варовити почви. Пчелите го обичат заради медоносните цветове. Цветовете на еделвайса се използват в медицината за приготвяне на лекарства против болести на белите дробове, сърцето и др.
Късането му е забранено със закон и растението е включено в „Червената книга на Република България“. B Стара Планина за опазването му е създаден резерват „Козя стена“.
Стъблото на цветето е високо до 20 см, туфесто и покрито с власинки. Листата са силно стеснени, прикрепени са към стъблото без дръжки и са покрити с бели копринени власинки. Долните листа са по-големи, а нагоре постепенно намаляват.
Еделвайсът цъфти през юни – август. Цветовете му приличат на звездичка с около 10 – 12 листенца, наредени в кръг. Това не са цветни, а стъблести листа. Ако се разгледат под микроскоп или лупа, ще се забележи, че са покрити със сребристи власинки (трихоми), които са така усукани и сплетени, че маскират зеления цвят на листата. Тези власинки са мъртви клетки с въздушни клетъчни празнини и когато светлината се отразява от тях, изглеждат сребристобели.
Родът включва над 30 вида защитени високопланински растения, като в Европа се срещат само два. Най-редките видове по света са от Еверест и от Хималаите. Изложен е на силно прегряване от слънчевите лъчи. Власинковите клетки задържат въздух, наситен с водни пари и така се намалява изпарението от листата. От другата страна, власинковата покривка действа като „слънчобран“ – намалява поглъщането на слънчевата топлина.
На еделвайса са наречени улици в кварталите „Надежда IV“ (Карта) и „Горна баня“ (Карта) в София.
Еделвайс (хижа)

„Еделвайс“ е туристическа хижа, намираща се в местността „Мачовото“ в планината Витоша. Представлява двуетажна сграда с туристическа столова и бюфет.
Построена е между 1932 и 1934 година от софийски планинари - клон „Еделвайс“ на БТС. През 1957 хижата изгаря до основи, но бързо бива възстановена, а по-късно е разширена.
Еделвайс (бира)

Еделвайс (на немски: Edelweiss) е марка австрийска бира, тип ейл, в стил вайс, която се произвежда от австрийската пивоварна „Хофбрау Калтенхаузен“ (Hofbräu Kaltenhausen), част от „Брау Юнион Ойстерайх АГ“ (Brau Union Österreich AG), която от своя страна от 2003 г. е собственост на корпорацията „Хайнекен“.
Пивоварната „Хофбрау Калтенхаузен“ е основана през 1475 г. под името „Kalte Bräuhaus“ в селцето Калтенхаузен от кмета на Залцбург – Йохан Айзенхаймер, а търговската марка „Edelweiss“ се появява на пазара през 1986 г. Бирата е наречена по името на алпийското цвете еделвайс и символизира нейната чистота и уникален вкус. Бирата се произвежда по лиценз и в Русия.
„Edelweiss“ се произвежда в пет разновидности:
Операция Еделвайс

Операция „Еделвайс“ (на немски: Operation Edelweiß) е сборът от по-малки бойни операции срещу СССР, планирани от германското главно командване през Втората световна война за овладяване на източното крайбрежие на Черно море, кавказките проходи и Азърбайджан.
Общият план е изложен на 23 юли 1942 г. (след завладяването на Източна Украйна) в директива № 45 на Адолф Хитлер до частите на Вермахта на южния фланг на Източния фронт. С изпълнението му е натоварена група армии „А“, начело с генерал-фелдмаршал Вилхелм Лист. Съгласно плана тя трябва да бъде разделена на две оперативни групи. Едната трябва да овладее поречието на Кубан и западнокавказките проходи, както и пристанищата, останали на разположение на съветския Черноморски флот след падането на Севастопол в началото на юли. Втората оперативна група трябва да овладее района на Грозни и, подсигурявайки фланговете си, да достигне Баку и нефтените полета около Каспийско море.
Лист пристъпва към изпълнение на „Еделвайс“ в края на юли. Резултат от това е 14-месечната битка за Кавказ, която завършва с неуспех за Германия.
Козя стена

Козя стена е името на най-малкия резерват включен в националния парк Централен Балкан, България.
Обявен е за резерват с обща площ 904,3 хектара със Заповед No.1048 на Комитета за опазване на природната среда при министерски съвет от 22.12.1987 година, с цел опазването на ендемичния вид еделвайс и буково-еловите гори на възраст над 100 години.
Козя стена се намира в землището на село Чифлик, Община Троян. Площта на резервата е 904,3 хектара и на територията му се намира скалния феномен козя стена, както и други скални форми, поради което в резервата има разнообразие от грабливи птици. Местността, в която се намира резервата е стръмна и труднодостъпна, понеже той се намира на най-стръмните части на северния склон на Стара планина.
В резервата са установени 40 растителни вида, които присъстват в списъци на редки или застрашени от изчезване растителни видове. Някои от тях са благаево бясно дърво, рохелова каменоломка, лунна папрат, високопланински желтак, старопланинска лазаркиня и сребърник, както и старопланинския еделвайс.
Въпреки малката площ на Козя стена, се срещат голямо количество животни. Могат да се наблюдават над 60 вида птици, гнездящи на територията и в прилежащите към резервата територии. От тези птици 6 вида са включени в Червената книга на България - голям ястреб, малък ястреб, осояд, черен кълвач, гълъб хралупар и уралска улулица.
Български национален съюз

Българският национален съюз (официално регистрирана като Български Национален Съюз – Еделвайс), съкратено БНС „Еделвайс“, е крайнодясна неформална организация в България със седалище в София, създадена през 2000 г. от Боян Расате, която се счита за идеен наследник на фашисткия Съюз на българските национални легиони (1932 – 1943), воден от генерал Христо Луков.
Дългогодишен лидер на организацията е Боян Станков с псевдоним Расате, водещ сваленото от ТВ ефир предаване „Национална гвардия“ по „Балкан българска телевизия“. През 2010 г., малко преди скандал с порноснимки, за които се твърди, че го показват със съпругата му в оргия, той се оттегля от председателския пост. На негово място са избрани за съпредседатели Звездомир Андронов, Асен Кръстев и Николай Николаев.
През август 2007 г., след безредици и демонстрации в столичния квартал „Красна поляна“, от БНС „Еделвайс“ обявяват, че ще правят „национална гвардия“ – организация, която да защитава българите, основно от „циганския терор“.
Бившият лидер Боян Расате оглавява листите на партия „Български национален съюз „Нова демокрация“ (БНС-НД) за предсрочните парламентарни избори на 5 октомври 2014 г. По този повод от „Еделвайс“ излизат с публично становище, подчертаващо, че организацията БНС „Еделвайс“ няма нищо общо с партията БНС-НД и че БНС „Еделвайс“ не подкрепя „гласно или негласно“ нито една от политическите партии, участващи в изборите.
Сътрудничи в съвместни инициативи с националистическата партия ВМРО – Българско национално движение и неонацистката организация Кръв и чест.
Организацията е регистрирана като юридическо лице с нестопанска цел в частна полза.
БНС „Еделвайс“ е обвиняван във фашистки или неонацистки възгледи. Организацията възприема себе си като продължител на Съюза на българските национални легиони (СБНЛ) – ултранационалистическа профашистка и пронацистка организация в България, активна през 1932 – 1944 година и определяна като най-мощното фашистко движение в българската история.
Поради участието си в организирането на ежегодния „Луковмарш“, както и поради други прояви, в общественото пространство БНС „Еделвайс“ е сочен като проводник на неофашистки, неонацистки, расистки и хомофобски идеи.
Узана

Местността Вътро поле (до 29 юни 1942 г. Узана) се намира на територията на община Габрово, в подножието на връх Исполин (1523,40 m) (старото му име е връх Коруджа), в западната част на Шипченския дял на Средна Стара планина, в сърцето на България. Най-близкият изходен пункт към високопланинската поляна е град Габрово, който се намира само на 22 km по асфалтов път.
От 2009 г. местността е със статут на курортен комплекс. Тук се намира Географският център на България, който е измерен през 1991 г. Същата година е поставен знак, който отбелязва средата на територията на страната ни и представлява стилизирана форма на пирамида, оцветена в цветовете на националния трибагреник. От 2008 г. обектът е включен в Националното туристическо движение „100 национални туристически обекта“ под № 19 (в по-новите издания на книжката за печати – под номер 19 а), заедно с Етнографски музей на открито „Етър“, Национален музей на образованието и музей „Дом на хумора и сатирата" в град Габрово. Близостта с града дава възможност за посещението и на други културно-исторически обекти освен посочените – Соколският манастир, Архитектурно-исторически резерват „Боженци“. Печатът на обекта се намира в Посетителски информационен център „Узана“, който работи целогодишно и без почивни дни. За контакти: 0885 82 52 24; 0898 55 85 25.
Местността традиционно се свързва с възможностите за почивка и отдих сред природата. Тя е най-широката билна поляна в Стара планина и е обградена отвсякъде с вековни букови гори. Надморската ѝ височина варира от 1220 до 1350 m, като най-високата точка е връх Марков стол (1352 m). Местността е изходна точка за територията на два парка: на запад – Национален парк „Централен Балкан" и на изток – Природен парк „Българка“. Местността и регионът са подходящи за скално катерене и спелеология, пешеходни преходи, планинско колоездене.
Узана е популярен зимен курорт. В местността има осем писти, като най-голямата е с дължина 1300 m. Всички писти са съоръжени с влекове (два са тип „паничков“, останалите – със захват). Заснежената поляна е добро поле за кайт-бординг.
В курортния комплекс функционират следните места за настаняване:
Природата в местността и региона е с висока степен на съхраненост, като се среща рядка флора и фауна, защитена в Червената книга. Местността е включена в рамките на Европейската и Национална екологични мрежи Натура 2000.
Узана привлича хората с чистия планински въздух, тишината и великолепната природа. През местността преминава международният туристически маршрут Е-3, свързващ Адриатическо с Черно море, който на територията на България е известен като туристически маршрут „Ком - Емине“. На запад той продължава към хижа „Мазалат“ и масива Триглав (2276 m), а на изток – към прохода Шипка и връх Хаджи Димитър (преди – връх Бузлуджа).
Крум Новаков – Кумата

Крум Новаков – Кумата е един от първите български алпинисти, скиори и организатори на туристическото движение сред младежите.
Крум Новаков – Кумата е роден вероятно през 1898 г. във Враца. Като малко дете, което не може да произнася „р“, той изговарял името си „Кум“ вместо „Крум“ и приятелчетата му започнали да го наричат Кумата.
През 1913 г., когато е ученик в София, взема участие в учредяването на софийския клон „Витоша“ на Юношеския туристически съюз (ЮТС), който е създаден през 1911 г. в Русе. В началото на 1919 г. той застава начело на софийския клон, чийто членски състав се увеличава до над 500 души, а излетите придобиват все по-масов характер.
На първия редовен конгрес на Юношеския туристически съюз след войните, състоял се през 1919 г. в София, Кумата предлага изграждане на юношески туристически дом-хижа на Витоша и набелязва различни начини за осъществяването на идеята. На същия конгрес Кумата прави предложение при срещите по пътеките в планините хората да се поздравяват със „Здравей“, „Здравейте“ – предложение, прието с бурни овации.
Също през 1919 г. се правят първите опити за изкачване с въже в България – от Крум Новаков (Кумата), Панайот Минков (Пиньот), Борис Ковачев и Христо Йорданов, членове на Софийския клон на ЮТС „Витоша“. Употребени били специално въже за алпинизъм, чифт котки и ледокопи, донесени от Крум Новаков от Австрия, където той е студент.
Първата организирана група скиори (ски секция) е създадена също от ентусиасти от софийския клон „Витоша“ през 1918 г., а на следващата година започва обучение по ски. Ръководител е Крум Новаков.
През лятната ваканция на 1921 г. Кумата отива в Тирол с приятели, в долина Йоцтал, и на 8 август с двама другари изкачва връх Лохкогел (3045 m). След кратка почивка групата се разделя и поема обратно по три различни маршрута в търсене на алпийски еделвайс. Крум Новаков е имал желание да изпрати това планинско цвете на приятелите си в България като поздрав от Австрийските Алпи. Вечерта Крум не се завръща в изходния пункт. След два дни е намерен паднал в пропаст под върха, където е загинал. Гробът му е в църковния двор на селището Ленгенфелд (Längenfeld).
Споменът за Крум Новаков – Кумата остава много жив и ярък, а името му, както отбелязва Стефан Попов, става легенда. Приятелите и съмишлениците му успяват да осъществят построяването на юношеската туристическа хижа, на надморска височина 1725 m, на прекрасно, обзорно място, и я наричат „Кумата“.
На Кумата е наречена улица в район „Витоша“ София (Карта).
Дръмша

Дръмша е село в Западна България. То се намира в община Костинброд, Софийска област.
Село Дръмша се намира в Стара планина.
Името Дръмша най-вероятно идва от тракийската дума „дръме“ [drume, dryme], минала през българското „дръма“ – храсталак, шубрак. Предполага се, че в древността през землището на селото е преминавал стар римски търговски път, останки от който има в гр. Костинброд.
В един османски регистър от 1683 – 1684 година селото е споменато като Драммша.
Село Дръмша се дели на две части: едната се казва Старо село, а другата Ново село. В Старо село се намира Крива река.
Гербът на Дръмша представлява червен щит с изображение на златен лъв, който държи крепост и еделвайс, символ на селото и неговата недостъпност. Създаден е през 2005 г. от Кристофър-Джоузеф Равнополски-Дийн.
Диалектът на село Дръмша принадлежи към югозападните говори, или по-точно към софийския говор (още наричан западен шопски говор) според класификацията на Стойко Стойков. Селото е известно с първия в България диалектен вестник – „Дръмшенска гордос“, който излиза на местния говор.
Ерика (песен)

„Ерика“ (Auf der Heide blüht ein kleines Blümelein – В пустошта цъфти малко цветенце) е войнишка песен станала марш във въоръжените сили на Нацистка Германия. Създадена е от германския композитор Хермс Нил (Herms Niel, 1888 – 1954) през 1930-те години, когато той членува в Нацистката партия.
Името „Ерика“ е типично женско име в немския, скандинавския и англосаксонския свят, то идва от растението пирен (немски: Erika; латински: Erica), което е сред символите на германското природно богатство. Творбата на Нил често е била смятана за народна песен и особено в годините на Втората световна война е придобила огромна популярност. Заедно с другите му творби – „Edelweiss“, „Rosemarie“, „Hannelore“, както и на немските студентски песни – „Lore, Lore“, „Schwarzbraun ist die Haselnuss“ текстът ѝ е несложен. Изпъстрен е с умалителни (Blümelein – цветенце; Bienelein – пчеличка; Kämmerlein – стаичка; Schätzelein – съкровищенце, Mägdelein – девойчица), но обратите на ритъма са маршови, така характерни за епохата.
Фрагмент от марша „Ерика“ звучи в първия епизод на съветския сериен филм „Седемнадесет мига от пролетта“ (1973). Американският режисьор Стивън Спилбърг я използва в кратка начална сцена от наградения със 7 „Оскар“-а (и за музика) филм „Списъкът на Шиндлер“ (1993).
Баюви дупки – Джинджирица

Баюви дупки – Джинджирица е резерват разположен в северната част на Пирин, в близост до седловината Предел. Намира се в границите на национален парк „Пирин“ и защитената зона от Натура 2000 Пирин по директивите за местообитанията и за птиците.
Териториите на резервата са на надморска височина от 1490 до 2884 m. Границите се простират между скалния ръб Кончето и върховете Баюви дупки и Каменитица. В него се намират върховете Дунино куче, Даутов връх, Плешки връх и Пирин.
През територията на резервата преминава туристическият маршрут хижа „Предел“ – хижа „Яворов“ – хижа „Вихрен“.
Той е един от най-старите резервати в България, създаден е с цел опазването на двата редки дървесни вида бяла мура и черна мура, както и на разнообразния животински свят на местността.
Резерватът е създаден през 1934 година с постановление № 1388 на МЗДИ, разширен със заповеди № 300 на МГОПС от 1976 година и № 976 на КОПС от 1980 година с обща площ 2873 ha.
През 1977 година резерватът е включен в листата на биосферните резервати към програмата на ЮНЕСКО – „Човек и биосфера“. През 2020 год. резерватът е изключен от тази програма.
Естествените насаждения в резервата заемат около 98 % от територията му. Най-голям е делът на площите залесени с бяла мура – 486 ha. Възрастта на дърветата в резервата е между 100 и 250 години, някои от дърветата са на 570-годишна възраст. Около 288 ha от територията на резервата е заета от черна мура. Срещат се още черен бор, смърч, бял бор, клек, а в по-ниските части бук и по-рядко обикновен габър. Около 30 % от територията му е незалесена.
На територията на бившия резерват „Баюви дупки“, заемащ площ 1450 ha, са описани 477 вида растения, от които 16 локални и 42 регионални ендемити. Срещат се 46 вида растения, които са включени в Червената книга на България – пиринска ливадина, пиринско зеле, пиринска острица, алпийска мантийка, битинско глухарче, трансливанска камбанка, жълта тинтява, маслиновидно вълче лико, петниста тинтява, еделвайс, ниско вълче лико, златиста кандилка, халерово котенце и други.
В резерват Баюви дупки – Джинджирица характерен представител на животинския свят е дивата коза, която е един от символите на резервата. Срещат се още дива свиня, златка, белка, катерица, глухар, лещарка, сокол, ястреб, кълвач, усойница, смок мишкар, живороден гущер, планинска водна жаба. По високите части на резервата се срещат и кафяви мечки.
В резервата се забраняват всякакви дейности, с изключение на: тяхната охрана; посещения с научна цел; преминаването на хора по маркирани пътеки, включително с образователна цел; събиране на семенен материал, диви растения и животни с научна цел или за възстановяването им на други места в количества, начини и време, изключващи нарушения в екосистемите.
1-ва танкова армия (Вермахт)

1-ва танкова армия (на немски: 1. Panzerarmee) е една от танковите армии на сухопътните войски на Вермахта сформирани по време на Втората световна война.
Сформирана е като 1-ва танкова група на 16 ноември 1940 г. в 10-и военен окръг, Хамбург. Използваните подразделения идват от 22-ри моторизиран корпус, известен още като група „Клайст“. През април 1941 г. взема участие в бойните действия срещу Югославия (Операция 25). Преди операция Барбароса е придадена е към група армии „Юг“. Участва в битките при Уман и Киев. На 1 октомври 1941 г. формацията е преименувана в 1-ва танкова армия. През ноември преминава река Миус и води неуспешната офанзива срещу Ростов. Брани линията на река Миус до юли 1942 г. След това армията е придадена към група армии „А“, за да вземе участие в операция Еделвайс, част от битката за Кавказ. Осъществява пробив по басейна на Дон и достига Майкоп. Участва в боевете при Терек, преди да се изтегли от централен Кавказ. През февруари е включена в група армии „Дон“, а между март 1943 и март 1944 г. към група армии „Юг“. Участва в защитните боеве при Днепропетровск, Кривой рог, Никопол и Виница. През април 1944 е прехвърлена в Северна Украйна. Отстъпва през южна Полша и участва в боевете в Словакия и Бохемия. На 8 май 1945 г. се предава в района на Будвайс.