davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
West Indies salad

West Indies Salad is a variation of crab meat ceviche that originated in the Mobile, Alabama area. West Indies salad was created by the restaurateur William "Bill" Bayley, Sr., the owner of Bayley's Steak House south of Mobile on Dauphin Island Parkway, in 1947. He was inspired while working as a ship steward on a ship docked in the Cayman Islands.
There are variations of the recipe, but the ingredients should always include lump blue crab meat, diced sweet white onions, cider vinegar, salt, pepper, and vegetable oil (traditionally Wesson oil). There are recipes in the cookbook of the Junior League of Mobile (first published in the 1964 version of this cookbook) and the recently in the Times Picayune of New Orleans. The dish is offered in many restaurants in the Mobile Bay area.
Top Chef: Las Vegas

Top Chef: Las Vegas is the sixth season of the American reality television series Top Chef. It was first filmed in Las Vegas, Nevada, before concluding in Napa, California. The season premiered on August 19, 2009, and ended on December 16, 2009. Beginning with this season, the prize money awarded to the winner was increased from US$100,000 to $125,000. In the season finale, Michael Voltaggio was declared the winner over runners-up Bryan Voltaggio and Kevin Gillespie. Gillespie was voted Fan Favorite. In 2010, Top Chef: Las Vegas received the Primetime Emmy Award for "Outstanding Reality Competition Program".
Seventeen chefs competed in Top Chef: Las Vegas.
Jennifer Carroll and Mike Isabella returned to compete in Top Chef: All-Stars. Bryan Voltaggio competed in the fifth season of Top Chef Masters. Carroll, Isabella, and Kevin Gillespie later competed in Top Chef Duels. Carroll returned again for Top Chef: Colorado, competing in the Last Chance Kitchen. Carroll, Gillespie, and Bryan Voltaggio returned for Top Chef: All-Stars L.A.
Outdoor dining

Outdoor dining, also known as al fresco dining or dining al fresco, is the act of eating a meal outside.
In temperate climates, al fresco dining is especially popular in the summer months when temperatures and weather are most favorable. It is a style of dining that is casual and often party-like in its atmosphere.
In order to promote and accommodate the pedestrian activity and vibrancy associated with al fresco dining, some communities have passed ordinances permitting it at restaurants, including the service of food and alcoholic beverages to customers at pavement tables, until late at night.
The phrase al fresco composed of two words, is borrowed from Italian for "in the cool/fresh [air]". It is not in current use in Italian to refer to dining outside. Instead, Italians use the phrases fuori ("outside", "outdoor") or all'aperto ("in the open [air]"). In Italian, the expression al fresco usually refers to spending time in jail.
Open-air and spaced-out seating creates a safe and relaxed atmosphere for patrons.
In 2020, responding to the COVID-19 pandemic, many cities increased the options for restaurants to offer outdoor dining, in order to promote open-air and spaced-out seating, and help businesses economically recover from the pandemic's impact.
In New York City, 10,600 restaurants had enrolled in the city's outdoor dining program by September 2020, compared to just 1,023 sidewalk cafes that existed before the pandemic. The use of bubble tents or outdoor dining pods also increased during the pandemic. Before the pandemic, these pod installations were rare. Although outdoor pods reduce the risk of contracting COVID-19 compared to indoor dining, they have been criticized for their lack of air ventilation.
Some cities, such as New York and Portland, have taken steps to preserve outdoor dining installations that were originally introduced as a COVID-19 mitigation, albeit with new regulations and fee structures. In other cities, such as Paris, Long Beach and Claremont, rollbacks to initially liberal pandemic-era dining policies have resulted in a significant decrease in the availability of outdoor dining.
Sidewalk cafe

A sidewalk café or pavement café is "a portion of an eating or drinking place, located on a public sidewalk, that provides waiter or waitress service" (as defined by the American Planning Association based upon the New York City planning regulations); the area is used solely for dining.
Sidewalk cafés may be enclosed or unenclosed, the former being surrounded by a single-story structure and the latter being an area of the sidewalk that contains removable tables, chairs, and railings.
Sidewalk cafés are common across Europe, forming an important part of street life in countries such as Spain, France and Italy.
New York City regulations specify the places sidewalk where cafés can exist, their construction, and what parts of a sidewalk they can occupy. Proprietors pay a license fee, which is effectively rent paid to the city for the use of the sidewalk.
From 1988 these regulations were a zoning resolution of the New York City Department of City Planning. The 1988 resolution prohibited sidewalk cafés in residential areas and on major thoroughfares, permitting them in malls and (conditionally) "in Historic Districts or in designated Landmark Buildings". The stated purposes are to balance the café proprietors' interests against the needs of pedestrians; to conserve the value of land; and to preserve the characters of neighborhoods.
Until 2003 the process for obtaining a license for a sidewalk café involved so many city agencies and such a long wait time that the law was regularly flouted, with restaurateurs considering it cheaper to just erect sidewalk cafés and pay the fines after the fact. New approval processes were adopted in that year, shortening the process to 140 days and making it the sole responsibility of the city's Department of Consumer Affairs.
The COVID-19 pandemic in New York City forced restaurants to close their dining rooms. They received emergency permission to operate al fresco dining areas in streets. By September 2020, 10,600 restaurants had enrolled in the city's outdoor dining program, compared to just 1,023 sidewalk cafés that existed before the pandemic.
Many restaurants started installing outdoor dining enclosures called bubble pods to promote social distancing. These hemispherical or igloo shaped structures became quite common during the pandemic. They have been criticized for not having a proper ventilation system in place and for safety concerns but some experts believe that if properly ventilated and cleaned between diners these enclosures could be considered safe.
List of incidents of cannibalism

This is a list of incidents of cannibalism, or anthropophagy, the consumption of human flesh or internal organs by other human beings. Accounts of human cannibalism date back as far as prehistoric times, and some anthropologists suggest that cannibalism was common in human societies as early as the Paleolithic. Historically, various peoples and groups have engaged in cannibalism, although very few continue the practice to this day.
Occasionally, starving people have resorted to cannibalism for survival. Classical antiquity recorded numerous references to cannibalism during siege-related famines. More recent well-documented examples include the Essex sinking in 1820, the Donner Party in 1846 and 1847, and the Uruguayan Air Force Flight 571 in 1972. Some murderers, such as Boone Helm, Albert Fish, Andrei Chikatilo, and Jeffrey Dahmer, are known to have eaten parts of their victims after killing them. Other individuals, such as journalist William Seabrook and artist Rick Gibson, have legally consumed human flesh out of curiosity or to attract attention to themselves.
Битолска българска класическа гимназия

Битолската българска класическа гимназия е създадена със съдействието на Солунската българска мъжка гимназия, като през учебната 1899 – 1900 година класическият отдел на Солунската гимназия се премества в Битоля.
Пръв директор на училището е Антон Попстоилов. През 1899 година, след скандал с него, Христо Матов напуска гимназията.
На 11 май 1899 година, на тържеството за Св. св. Кирил и Методий учителят Иван Цоков остро критикува битолския владика Григорий Пелагонийски. Екзархията уволнява учителя, но в гимназията избухва бунт и част учениците, подкрепяни от учители, застават на страната на Цоков. Вследствие, гимназията е временно затворена, провинилите се учители са уволнени, а учениците организатори на бунта – изключени.
През 1900 година на сградата на училището се прави основен ремонт.
В гимназията се развива активна революционна дейност. Даме Груев съвместява учителството и воденето на тайни революционни кръжоци, в които участват самите ученици. Издава се ръкописният революционен вестник „Жална Македония“. През 1899 – 1900 година в училището преподават още Михаил Герджиков (под името и с дипломата на Тодор Луканов), Петър Мартулков и Васил Пасков. Пере Тошев и Гьорче Петров, по време на учителстването си, подпомагат местния революционен комитет на ВМОРО и издават вестник „На оръжие“. Още учители там са Йордан Бомболов и Мехмед ефенди.
През есента на 1902 година в гимназията учител по български език и литература е Кръсте Мисирков. Други учители са: Атанас Яранов – историк, Панче Хаджиздравев – математик, Емануил Ляпчев, учител по турски език, и Парашкев Цветков – по музика.
Гимназията разполага и с пансион, който се намира в района на Куртдере (Вълчата суха река). Владислав Миладинов-Алексиев описва живота в пансиона като „суров, войнишки, но в същото време задушевен, български“. В пансиона освен ученици живеят и част от учителите.
През учебната 1909 година броят на завършилите ученици в Битолската класическа гимназия е 194, като само 16 души са отпаднали по различни причини.
В Битоля работи и Битолската българска девическа гимназия, на която за кратко директор е Евтим Спространов, като и двете са затворени през 1913 година.
Това са:
Сред по-известните възпитаници са:
Солунска българска търговска гимназия

Солунската българска търговска гимназия е българско средно училище, съществувало от 1904 до 1913 година в град Солун, Османската империя.
В края на XIX век в Българската екзархия, институцията, отговорна за българското учебно дело в Османската империя, се усеща необходимостта от реформа на училищата съобразно с местните условия и нуждите на страната, като се придаде по-практическа насока на обучението. Установено е, че много бизнеси - търговски къщи и кантори, както и османски държавни учреждения наемат чужденци, а не възпитаници на Солунската българска мъжка гимназия, тъй като те не са подготвени, и че трябва да се вземат мерки против емиграцията на българската интелигенция от империята към България.
Така в учебната 1899 – 1900 година Екзархията премества класическия отдел на Солунската гимназия в Битоля и открива търговско училище при гимназията. След откриването на този търговски курс, постепенно се появяват и нови, с които да се дават познания в областта на индустрията, занаятите и земеделието. В писмо от 15 май 1901 година до Екзархията се казва:
Търговският отдел среща трудности с липсата на учители с търговско образование и през първата учебна година са назначени икономисти от Княжеството. Директор и на реалния и на търговския отдел в 1899 – 1900 година е Лазар Паяков, дошъл от България, както и Георги Йонков и французинът Алфред Ру, надзирател на пансиона, в който се говори френски.
Гимназията е основана през 1904 година. нея се изучават общообразователни предмети, както и специални икономически дисциплини като търговско смятане, търговско знание, стокознание, търговско право, икономика и други. Обучението продължава 6 години. До 1909 година се помещава в сградата на Солунската българска мъжка гимназия, след което се сдобива със собствена.
Гимназията е закрита от новите гръцки власти в 1913 година.
Одринска българска мъжка гимназия

Българската мъжка педагогическа гимназия „Д-р Петър Берон“ в Одрин е главен просветен и революционен център на българите в османската част на Тракия.
Сградата на Българската одринска мъжка гимназия се намира в западната част на града на ул. „Мумджулар“ (Mumcular Sokak) при пресичането ѝ с бул. „Топкапи“ (Topkapi cadessi) в стария квартал „Калето“ (Kaleiçi) – сега Чаушбей (Çavuşbey Mh). Днес сградата е държавен турски училищен пансион (Shçek Edirne Erkek Yetiştirme Yurdu). GPS 41,677816 26,547149.
Първото българско училище в Одрин е открито през 1846 г. в махалата Калето. Пръв негов учител бил ученикът на Неофит Рилски, Калист Луков. Скоро след това, сградата е опожарена от гърците, а учителят прогонен от града. В 1850 г. училищено е възстановено и е привлечен за учител Груйо Манев. Година по-късно в Калето заможният българин Найден Кръстевич построява ново българско класно училище.
До учебната 1881 – 1882 г. училището било начално. През учебната 1885 – 86 г. се открива първият гимназиален клас, от 1891 година училището се превръща в гимназия с 4 гимназиални класа. От 1896 тя носи името на видния възрожденец д-р Петър Берон и покрива част от материалните си нужди от ежегодните лихви на завещаните от него пари за учебни цели.
През учебната 1896 -1897 година учебното заведение открива V клас, а от следващата учебната година с откриването на VI клас тя се нарича „Българска мъжка педагогическа гимназия Д-р Петър Берон“. От учебната 1898 – 1899 година гимназията става пълна със седем класа. Наречена е педагогическа, защото в V и VI клас се изучава педагогика по три часа седмично.
Гимназията подготвя учители за българските училища в Тракия. Към нея има пансион, ученически хор и ученически оркестър. По това време българското девическо класно училище в града се развива в шестокласна девическа гимназия, която носи името на патриота Янко Касъров – богат българин от Копривщица. Той завещава спечелените от него средства в Румъния за българската просвета в Одрин.
През 1895 година учителят Христо Коцев създава първия революционен комитет в Одрин. Водачи на ВМОРО в Одрин са първо Петър Васков, а след него – Климент Шапкарев. В Одрин още има униатска мъжка гимназия, девическа католическа гимназия и 4 основни български училища.
От юни 1899 до юни 1912 година 145 зрелостници завършват пълно средно образование в гимназия „Д-р Петър Берон“. Други завършват различни гимназиални класове, като голяма част от тях са назначени за български учители в Тракия.
По време на Балканските войни от 1912 – 1913 година гимназията прекратява своето съществуване.
Разрешение да се именува гимназията в Свиленград „Д-р Петър Берон“ дава Министерството на народната просвета на 7 октомври 1938 година. Със същото разрешение министерството удостоверява, че признава гимназията за приемница на Одринската българска мъжка педагогическа гимназия „Д-р Петър Берон“.
Сред по-известните възпитаници са:
Солунска българска девическа гимназия

Солунската българска девическа гимназия „Свето Благовещение“ е първата българска девическа гимназия в Македония. Гимназията е основана през есента на 1880 година в град Солун, където съществува до 1913 година. Гимназията се поддържа от Българската екзархия и от Солунската българска община.
В 1880 година девическата гимназия стартира с първи клас и една учителка. Всъщност гимназията се открива с един подготвителен клас, а в следващата година и с първи клас. В същата 1881 година девическата гимназия се именува „Благовещение“. За първа учителка е поканена дъщерята на Димитър Миладинов – Царевна Миладинова, която по това време работи като учителка в Свищов. Кузман Шапкарев е определен за главен учител на мъжката и девическата гимназия. Първоначално срокът на обучение е 4 години, от 1886 – 1887 година – 5, от 1890 – 1891 – 6, а от 1907 – 1908 година – 7 години. В началото на 1881 – 1882 се известява за откриване на втори клас в девическата гимназия с окръжно до общините в Македония, като изискванията са учениците да са здрави, с училищно удостоверение за добър успех и с минимална възраст от 14 години. В 1885 – 1886 гимназията излъчва първия си випуск, от който се дипломират 6 ученички, завършили IV клас и с учителски персонал – Царевна Миладинова, Евгения Димиева (братовчедка на Стефан Стамболов), Елена Стателова, Камелия Сплитек и Анна Тръпчева. Към гимназията функционира пансион, в който през учебната 1888 – 1889 година са настанени 66 ученички.
В гимназията преподават учители от Солунската българска мъжка гимназия, както и Царевна Миладинова, Хрисанта Настева, Е. Димитрова и други. В гимназията се преподава по същия учебен план като в мъжката гимназия. От 1904 година тя се премества в отделна сграда. Михаил Сарафов има големи заслуги за сдобиването на гимназията с тази сграда като се свързва с Евлоги Георгиев и успява да го убеди да купи и да подари на Солунската община триетажно и светло помещение до мъжката гимназия. От 1905 – 1906 година се изучава и шивачество. Сред директорите на гимназията са Георги Кандиларов, Марин Пундев, Христо Батанджиев, Михаил Сарафов (1895 – 1896), Йордан Николов (1910 – 1911).
Гимназията до закриването си от новите гръцки власти в 1913 година подготвя 22 випуска с общо 647 възпитанички. Впоследствие девическата заедно с мъжката гимназията се сливат в едно учебно заведение, под името „Струмишка смесена гимназия“. След 1913 година тя се мести последователно в градовете Струмица, Щип, пак Струмица, Петрич. През 1920 година се установява окончателно в град Горна Джумая (днес Благоевград) в Пиринска Македония, България, където съществува и до днес под името Национална хуманитарна гимназия „Св. св. Кирил и Методий“.
Голяма част от архива на девическата гимназия се съхранява в Националната библиотека на Гърция в Атина.
Математическа гимназия „Баба Тонка“

Математическа гимназия „Баба Тонка“ има 160-годишна история и е наследник на Девическото училище в гр Русе. От 1970 година е профилирана математическа гимназия със специализирани паралелки по математика, информатика и биология и с интензивно изучаване на английски език. Математическа гимназия „Баба Тонка“ е елитно училище в Русе с много успехи и високи резултати. Групата за младежки песни на гимназията има издадени 2 музикални албума - през 2005 г. и 2014 г.
Най-важните събития в историята на МГ "Баба Тонка":
Баба Тонка (1812 – 1893)
„Четирима сина загубих! Двамата са в гроба,
а другите полуживи. Но още четирима да имах,
пак щях да ги накарам да носят българското
знаме със златния лъв.“
До МГ „Баба Тонка“ се стига с тролеи 2, 9, 24, и с автобусни линии 5,6,16, 20.
Радослав Михайлов

Радослав Михайлов е български журналист, телевизионен водещ, кореспондент и продуцент.
Роден е на 7 март 1948 година в София. Средното си образование получава в 114 Английска гимназия в София. След това учи два семестъра полски език във Варшавския държавен университет и право в Юридическия факултет на Софийския университет „Климент Охридски“.
Кариерата на репортер, коментатор, водещ на телевизионни програми започва още преди завършването на гимназията, като сътрудник на вестник „Средношколско знаме“. Като студент пише за вестниците „Поглед“, „Отечествен фронт“, „Труд“.
Започва работа като литературен сътрудник в Българска телевизия през 1975 г. и до 1999 г. e редактор, ръководител на екипи, завеждащ кореспондентските бюра на КТР във Варшава (1989 – 91) и на БНТ в Москва (1995 – 1999), водещ и продуцент на „Специален пратеник“ на БНТ. Създава стотици програми на следните предавания:
Отразява полета на първия български космонавт Георги Иванов през 1979 г. От 1982 до 1989 г. е и кореспондент на БНТ в Близкия изток и Африка. Репортажите, кореспонденциите, информациите му за Юнската война и палестинската трагедия през 1982 г. са „breaking news“ и се препредават от световни агенции и телевизии. Предава репортаж за CNN за събитията в България през 1988 г.
Снима репортажи и документални филми за сирийско-израелския конфликт в долината Бекаа, глада в Етиопия през 1983 г., преврата в Южен Йемен през 1987, Египет след атентата на президента Ануар Садат, победата на „Солидарност“ в Полша, мисията ЮНПРОФОР (UN Protection Force) на Балканите, ембаргото срещу Югославия, събитията в Македония 1993, датското вето за ЕС. Редактор и водещ на информационната емисия на български език на Полското държавно радио 1990 – 91 г.
Автор и продуцент на следните документални филми:
Автор на:
Тома Васильов

Тома Васильов Цоков е български политически и обществен деец.
Роден е на 12 октомври 1855 година в град Тетевен. Учи с първия прием на Априловската гимназия (Габрово) (1872 – 1876). След завършването на 6-и гимназиален клас прекъсва обучението си и започва работа като учител в родния си град. През целия си живот усилено се самообразова.
По време на Руско-турската война (1877 – 1878) е преводач в части на Действуващата руска армия на Балканския полуостров.
Околийски управител на Елена и Габрово (1880 – 1881). От следващата 1881 г. преминава на работа в Министерството на вътрешните работи като подначалник и началник на отделение. Поста Главен секретар на Министерството на вътрешните работи заема след Илия Луканов и е такъв в периода 1892 – 1908 г. За това време в министерството се сменят над двадесет министри. Много от тях са политически назначения и зад техните проектозакони, правилници, разпоредби и решения стои почерка на Тома Васильов. Симпатизира на Демократическата партия. Народен представител в I велико народно събрание и XIV обикновено народно събрание. Участва в работата на множество комисии на министерството и Народното събрание. Излиза в пенсия през 1908 г. Окръжен управител в София (1918 – 1919).
Тома Васильов е активен обществен деец и крупен дарител на обществените институции Българска академия на науките, Църквата „Свети Седмочисленици, Археологическия институт, читалища и др. Подпредседател на Дружество „Славянска беседа“. Член на „Червения кръст“ и Археологическото дружество. Сътрудничи н периодичния печат във в. „Зора“, „Мир“, „Пряпорец“, „Ден“ и др.; сп. „Юридически преглед“ и „Списание на Българското икономическо дружество“. Хроникьор на събитията от онова време. Автор на „Спомени за лица и събития през XIX и XX в.“, С., 1934; „Живот в спомени“, С., 1938 и „Моят дневник“, С., 1994.
На неговото име в град Тетевен е учредена Общинска фондация „Тома Васильов“.
Адриана Будевска

Адриана Кънчева Будевска е българска актриса, един от основоположниците на професионалния театър в България. Тя е смятана за една от най-големите български изпълнителки на трагични роли.
Адриана Будевска е родена на 13 декември 1878 г. в Хаджиоглу Пазарджик. Завършва гимназия във Варна. През 1895 г., след конкурс, е изпратена като стипендиантка в Малий театър в Москва, където неин учител е Александър Ленски.
След завършване на четиригодишното обучение тя се завръща в България през 1899 г. и дебютира в ролята на Василиса Мелентиева в едноименната пиеса на Александър Николаевич Островский в столичната трупа „Сълза и смях“. От 1906 до 1926 година играе само в Народния театър. Неин съпруг е Христо Ганчев – един от създателите на българския професионален театър.
През 1926 г. е уволнена и повече от 10 години, в разцвета на творчески сили, стои извън сцената, а през 1937 г. заминава за Аржентина при своя син, откъдето се завръща през 1948 година. На 20 февруари 1949 г. българската общественост чества с подобаваща тържественост нейната 70-годишнина.
Адриана Будевска допринася българският театър да се приобщи към реалистичните традиции на руския театър и да се насочи към класическия репертоар. Авторка е на многобройни статии, портрети за артисти, спомени. Някои от ролите ѝ са: Нина Заречная, Мила, Цена, Соня, Варя, Офелия, лейди Макбет, Нора, Мона Вана, Маргарита Готие, Емилия Галоти... Голяма майсторка на гласа, на чувството, Будевска е сравнявана навремето със Сара Бернар. Тя изиграва с лекота световноизвестни роли.
Умира на 9 декември 1955 г. в София. На нейно име са наречени драматичният театър в Бургас и улица в района на Медицинския университет в София.
Цветан Богданов

Цветан Богданов Колев е български художник (сценограф, илюстратор, акварелист, график).
Роден е на 23 март 1923 година в село Байлово в семейството на Богдан и Ненка Колеви като единствено тяхно дете. Детските и юношеските си години прекарва сред красивата природа на Байлово, изучавайки бита и традициите му. Основно образование получава в родното си село.
Отбива военната си служба в Пирот в периода 1942 – 1945 г. В преломните последни години на Втората световна война е мобилизиран в състава на Първа българска армия под командването на генерал Владимир Стойчев, с която участва в известните Белградска операция и Балатонска операция.
След завръщането си от фронта (1945) продължава образованието си във вечерната гимназия „Отец Паисий“ в София (на ул. „Дунав“), която успешно завършва през 1950 г.
През 1957 г. завършва Националната художествена академия в София, специалност „Сценография“. Негови преподаватели в академията са професорите Дечко Узунов, Иван Пенков и Георги Каракашев. За тема на дипломната си работа избира сценографското решение и костюмите за драматизацията по повестта „Гераците“ на Елин Пелин.
След завършване на академията работи в ателието на Дeчко Узунов и в театър „Сълза и смях“. През 1960 г. постъпва на постоянна работа в Националния институт за опазване на паметниците на културата.
След тежка злополука – ударен от автобус от негов съселянин, от която не успява да се възстанови, умира на 8 юли 1992 г. Не е женен и няма наследници.
Дълъг период от време с професионализъм и усърдие се занимава с реставриране на фрески и мозайки най-напред в централните софийски храмове (включително и в Храм-паметник „Свети Александър Невски“), а след това по манастирите и църквите из цяла България. Работил е като реставратор в Рилския манастир (по Хрельовата кула), в Кремиковския манастир, в Бачковския манастир (по Костницата), в Преображенския манастир, в Регионалния етнографски музей в Пловдив, в пещерата „Магура“ и по реставрацията на праисторическите находки в село Иваново, област Русе.
През 1959 г. изписва „Самоковската порта“ в Самоков. По-късно пак в Самоков след спечелване на конкурс изгражда и изписва „Чадър чешма“ при джамията. Известно време е художник-декоратор в театър „Сълза и смях“.
През годините рисува илюстрации по български народни приказки, графични листове, акварелни пейзажи, алафранги, натюрморти и др.
Петър Пашов

Петър Пашов е български езиковед, професор в Софийския университет. Автор е на книгата „Практическа българска граматика“.
Петър Минков Пашов е роден на 1 април 1931 г. в с. Малкочево, Севлиевско.
Основно образование той получава в родното си място, а през 1949 г. завършва Севлиевската мъжка гимназия. Вече като студент в специалността българска филология в Софийския държавен университет, Петър Пашов е един от най-активните участници в кръжока на проф. Стойко Стойков.
Веднага след завършването на висшето си образование през 1953 г., по предложение на проф. Ст. Стойков, проф. Л. Андрейчин и проф. К. Мирчев, П. Пашов е избран за редовен асистент към Катедрата по български език в Софийския университет, където води семинарни упражнения по: съвременен български език, българска диалектология и езикова култура. Доцент (1969) и професор (1978) по съвременен български език в СУ.
Преподавал е във Висшия педагогически институт в Шумен (1971 – 1976). Бил е лектор по български език в Хаванския университет (1962 – 1963) и в Лионския университет (1968 – 1971). Гост-професор в Московския, Упсаленския, Стокхолмския, Хелзинкския и в Осло. Автор е на различни научни публикации. Един от съвременните български езиковеди, които подкрепят отпадането на правилото за пълен и кратък член.
Освен активната преподавателска дейност, проф. Пашов има внушителна биография в областта на академичното администриране. Той е бил главен специалист в управление „Висше образование“ и зам.-председател на Комисията по българистика към МНП. В Софийския университет проф. Пашов е бил зам.-директор на Летния семинар по български език и култура за чуждестранни българисти и слависти към СУ (1968), дългогодишен ръководител на Катедрата по български език в СУ, декан на Факултета по славянски филологии, член или ръководител на различни комисии, научни и експертни съвети. Проф. Пашов има изключителни заслуги за основаването и първите стъпки на Висшия педагогически институт в Шумен. Той е първият заместник-ректор по учебната работа там (1971 – 1976) и първият ръководител на Катедрата по български език (1971 – 1978). Проф. Пашов организира учебно-преподавателската и научноизследователската дейност, следвайки най-добрите наши и европейски традиции във висшето образование – полага основите на библиотеката, на научните издания (той е първият редактор на Годишника на Висшия педагогически институт в Шумен) и на вестника, организира авторитетни национални и международни форуми, полага усилия за създаването и развитието на млади специалисти в областта на филологията и за израстването им като учени и преподаватели.
Заради безспорния си принос в академичното строителство на Шуменския университет по повод 70-годишния си юбилей е удостоен със званието почетен доктор на Шуменския университет.
Удостоен е посмъртно с българо-шведската литературна награда „Артур Лундквист“ (2016), връчвана през година от 1988 до 2016 г. съвместно от НДФ „13 века България“, СУ „Св. Климент Охридски“ и посолството на Швеция в България
Петър Горанов (художник)

Петър Начев Горанов е български художник и актьор.
Роден е на 7 юли 1947 година в град София. Завършва Художествената гимназия в София. През 1969 г. постъпва във ВИИИ „Николай Павлович“ в София, специалност Текстил, при проф. Марин Върбанов. Още като студент в художествената академията започва да работи в киното. Поканен е за филма „Последно лято“ на режисьора Христо Христов от съученика си Иван Добчев (тогава студент във ВИТИЗ). Продължава да работи там, и след завършване на висшето си образование е назначен като художник-постановчик в Киностудия Бояна. Работи с режисьорите Въло Радев, Христо Христов, Едуард Захариев, Борислав Пунчев, Николай Минчев, Киран Коларов, Георги Стоянов-Мрамор, Иван Андонов, Иван Росенов и Иванка Гръбчева.
Приет е за член на СБХ. Успоредно продължава работа в екипи на проф. Марин Върбанов при създаването на гоблени и килими за няколко държавни и правителствени сгради. Работи два месеца в Париж по изработка на гоблени-експонати за първата самостоятелна международна изложба на проф. Марин Върбанов.
През 1989 г. заминава за чужбина, където повече от 20 години работи като сценичен и интериорен дизайнер. В този период създава декори за театри, ТВ постановки, търговски изложбени павилиони по целия свят. Сътрудничи на продуцентите Менахем Голан и Жак Яков, предимно в театрални постановки. През 2008 г. гастролира отново в България по покана на режисьора Киран Коларов в качеството на художник-постановчик във филма Ако някой те обича (2010).
Женен, има две дъщери.
Стеван Сремац

Стеван Сремац (на сръбски: Стеван Сремац) е сръбски писател.
Стеван Сремац е роден на 23 ноември 1855 г. във Войводина. От 13-годишен е в Белград, където завършва гимназия и Историко-филологическия факултет на Великата школа. След завършването ѝ постъпва на работа като учител в главния град Ниш на новоприсъединените към княжеството земи на Поморавието.
В Ниш Сремац прекарва 10-те най-хубави и ведри години от своя живот. Той е романтик по дух, немарлив към хладния и бездушен сръбски запад, но както сам се изразявал, тук намерил един живописен и екзотичен изток, където стария патриархален живот и идеи са запазили своята сила. Сремац се почувствал твърде комфортно сред тази „източна декорация“ от прости и сърдечни хора от стария калъп, за които в живота няма проблеми, но има жизнерадост. Именно тази характерна атмосфера и състояние на духа в стария и бодър Ниш долавя неподправено в произведенията си Сремац. Занимателно, реалистично и животописно с характерните думи, анекдоти, жестове, положения, изрази, песни и т.н. ни се представя именно тази нишка атмосфера в най-известните произведения на Сремац: „Ивкова слава“ (екранизирана), „Зона Замфирова“ (екранизирана), „Чичо Юрдан“, Ексик-Аджи и др. Произведенията носят силен локален цвят.
Сремац започва да пише в зряла възраст (през 1890 г.), впечатлен от старовремския патриархален живот, който се е запазил в новоприсъединените към Сърбия български краища. Това, че Сремац е филолог по образование, му помага да „фотографира“ живия народен нишки език на героите в произведенията си, всеки от които има реален прототип с действителни случки от живота. Така например, когато в Ниш се е представяла на живо драматизираната негова повест „Ивкова слава“, бай Ивко е ставал между публиката и е одобрявал или протестирал някои прекалени или изопачени представяния от страна на автора. Също така Зона Замфирова (главна героиня от едноименното произведение на Сремац) и баща ѝ, стар нишки чорбаджия, са известни лица в цялата нишка околност.
Евстати Бурнаски

Евстати Стоилов Бурнаски е български поет.
Роден в пернишкото село Муртинци на 21 октомври 1922 г.
Живее и учи последователно в Брезник и Перник. През 1934 г. семейството му се премества в София и там завършва 7-а мъжка гимназия „Черноризец Храбър“. През 1947 г. завършва ветеринарна медицина в Софийския университет. След завършването си започва работа като участъков ветеринарен лекар в село Мировци, Новопазарска околия. Година по-късно обаче е мобилизиран в армията и остава на задължителна военна служба 10 години.
В началото на 1950-те години случайно се отбива в редакцията на „Български воин“ – литературно и публицистично списание. Там се запознава с поетите Ламар и Младен Исаев. Предлага им 2 свои стихотворения и, след като са одобрени, са публикувани. През 1957 г. излиза първата му стихосбирка „Песни по пътя“.
Премества се в литературната редакция на Военното издателство. В продължение на 10 години е редактор и завеждащ редакция „Поезия“, а след това е назначен в Групата на писателите към Министерството на отбраната. През 1967 г. е приет за член в Съюза на българските писатели. Дълги години наред е председател на дружеството на писателите в Перник.
Евстати Бурнаски умира на 31 юли 2015 г. на 92 години.
Автор е на над 30 стихосбирки като:
Други
Негови стихове са включени като песни в репертоара на Емил Димитров и на ФСБ.
През 2010 г. издава и първия си роман „Чудовището и малката изкусителка“
Носител е на десетки литературни награди и държавни отличия, сред които и наградата „Георги Братанов“ за 2005 г. с „Рецитал пред ангели“. Превеждан е на много езици.
Почетен гражданин е на няколко български града. Присъдено му е звание „Заслужил деятел на културата“. През 1997 г. е удостоен със Златна диплома от Ветеринарномедицинския факултет на Тракийския университет в Стара Загора.
По случай 100-годишнината на Съюза на българските писатели през 2014 г. е удостоен с медал „Иван Вазов“.
Евстати Бурнаски умира на 31 юли 2015 г. на 92 години.
Българо-унгарско средно училище „Христо Ботев“

Българо-унгарското средно училище „Христо Ботев“ (на унгарски: Hriszto Botev Bolgár–Magyar Általános Iskola és Gimnázium) с изучаване на български език в град Будапеща, Унгария провежда обучение от детска градина до завършване на средно образование. Училището действа в периода 1918 – 2011 г.
Започва да функционира през 1918 г. За провеждането на учебните занятия са наети 2 класни стаи в унгарско училище. В продължение на години се издържа със собствени средства – наема учители, помещения в унгарски училища, дори осигурява дрехи за бедни деца.
През 1950-те години настъпва нов период в развитието на училището. Неговата издръжка и професионално ръководство се поемат от България. Училището се премества в постоянна сграда, предоставена от правителството на Унгария. До края на 1980-те години училището работи със стабилен брой деца, някои от които преминават целия курс на обучение – от детска градина до завършването на гимназия.
Училището е закрито през 2011 г. със заповед № РД-14-55 на България от 6 юли същата година.
Елена Стателова

Елена Стаматова Стателова е българска просветна деятелка.
Родена е в 1862 година като Елена Стаматова Думанова в село Себища, Дебърско. Баща ѝ е строителен работник, който загива на строеж при нещастен случай, преди раждането ѝ. Майка ѝ Румяна я дава на две години като осиновено дете на руския офицер Пьотър Щипщанов.
Завършва Московската женска учителска семинария в 1882 година. В Москва се запознава с Константин Стателов от Лясковец и двамата сключват брак. След завършване на института учителства със съпруга си в различни градове, като Силистра, Шумен, Солун, Садово, Русе. След създаването на Солунската българска девическа гимназия са назначени заедно с Царевна Миладинова като първи учителки. Преподава в девическата гимназия до 1888 година. През 1895 година Стателови се установяват във Варна. От брака си има четири деца – Александър – лекар, Олга – учителка, Борис – военен, и Евгения, учителка.
Умира във Варна през 1925 година.
Михаил Момчеджиков

Михаил Георгиев Момчеджиков е български общественик, просветен и църковен деец от късното Българско възраждане в Македония.
Роден е в 1872 година в Щип, Османската империя, в семейството на Георги Момчеджиков. В 1897 година завършва с дванадесетия випуск Солунската българска мъжка гимназия. След завършването си Екзархията го назначава за български учител в Щип. По-късно работи като секретар на Мелнишката и Драмската митрополия. По-късно е тютюнев експерт и църковен деятел в Шумен, България.
Умира в 1959 година.
Евтимий Кръстев

Евтимий е български духовник, архимандрит.
Роден е през 1848 година със светското име Христо Тодоров Кръстев в Сопот в будно, но бедно, занаятчийско семейство. След като завършва Сопотското мъжко класно училище, по настояване и със средствата на вуйчо си йеромонах Рафаил (другар и приятел на Васил Левски от времето на замонашаването му в сопотския манастир "Свети Спас", по-късно - около 1869 година - игумен на манастира), той заминава на учение в Русия, в Киевската семинария. Поради липса на средства, през 1866 година е принуден да прекъсне следването си и става учител в Болградската българска гимназия, където остава да преподава две години.
В 1869/70 г. е учител в Пловдивското епархийско класно училище. По това време Христо Кръстев се замонашава под името Евтимий и е въведен в чин дякон. На снимката на Учителския събор от 1870 г., проведен в Пловдив, се вижда непосредствено до архимандрит Дамаскин (дякон Евтимий е по-младото духовно лице от двамата на снимката). Подписва протоколите на Учителския събор с духовното си име - дякон Евтимий, от името на Пловдивската община, чийто представител е бил. Към 1876 г., вече обезпечил си достатъчно средства от учителствуване и служба и достигнал чин йеромонах, Евтимий заминава отново в Киев, за да завърши образованието си. Тук го заварва и Освободителната война през 1877 г. - вече с духовен сан архимандрит. В Киев архимандрит Евтимий е този, който посреща с витиевато приветствено слово княз Александър Батенберг през 1879 г. на път за Петербург, който отива на посещение при император Александър II.
Евтимий остава в Киев до 1884 г. до завършване на образованието си, след което се завръща в България и служи на Българската православна църква до 1904 г., когато тежко болен се завръща в родния си Сопот, по-точно в мъжкия манастир "Св. Спас", където умира и е погребан в двора на манастира.
Качо Станков

Камен (Качо) Станков Каменов е български учител и търговец, народен представител в Първото и Третото велико народно събрание.
Роден е през 1842 г. в Живовци, Фердинандска околия (изселено 1968 г.), в заможно семейство от рода Торлаците, преселници от Росомач. Майка му се казва Тодора. Качо има четирима братя: Павел (1829 – 1909), Петър (1837 – 1907), Константин (1843 – 1917) и Герасим (1855 – 1925). Учи в семинарията към Солунската гимназия. След завършването си започва работа като учител в Живовци. След това се занимава със събирането на беглика в цялата Кутловска околия и транспортирането му до Цариград. Ктитор е на църквата „Свето Възнесение“ в с. Живовци, като дарява владишки трон с икона, книги и църковна утвар. През 1879 г. е избран за народен представител в Първото велико народно събрание в Търново, а през 1886 г. – в Третото велико народно събрание. Участва с копринени платове на Първото българско земеделско-промишлено изложение в Пловдив през 1892 г. Почива на 7 октомври 1904 г. в Живовци.
През 1862 г. се жени за мома от чорбаджийския род Мечкарците от Долна Вереница. През 1866 г. се ражда синът им Захари Каменов Станков, който завършва естествена история в Софийския университет, директор на Фердинандската гимназия. След смъртта на съпругата си се жени за Ната Каменова Петкова (1850 – 1926). Имат шест деца – Милетия (1880 – 1952), която се омъжва за поп Георги Луканов (1882 – 1949) от Бистрилица; Тодор (1884 – 1940), Станко (1885 – 1927), Стана (1887 – 1934) и Петър (1896- ). Майка им Ната пее народни песни. Песента „Стоян и Иринка“, публикувана в „Жива старина“ на Димитър Маринов през 1892 г., е записана от Захари Каменов, по текст от Ната Каменова. Внучката на Качо Станков – Райна Захариева Каменова (1892-1977) е първата жена адвокат във Фердинандска околия.
Теория за Големия взрив

„Теория за Големия взрив“ (на английски: The Big Bang Theory) е американски ситуационна комедия, създаден от Чък Лори и Бил Прейди, който се излъчва по Си Би Ес от 24 септември 2007 г. до 16 май 2019 г. Той разказва за ежедневието на двама физици от Калтек, живеещи срещу руса сервитьорка с амбиции да стане известна актриса.
На 12 януари 2011 г. Си Би Ес обявява, че сериалът е подновен за още три години и ще продължи през сезон 2013 – 2014 година. През февруари 2014 г. изпълнителният директор на Си Би Ес Лесли Мунвес потвърждава, че сериалът е подновен за осми сезон. През март 2014 е подновен за три сезона до сезон 2016 – 2017 година. През март 2017 г. е подновен за още два сезона до сезон 2018 – 19.
Дванайсетият и последен сезон започва на 24 септември 2018 г. Последните два епизода са заснети съответно на 23 и 30 април 2019 г. и са излъчени наведнъж на 16 май 2019 г.
Американски сезонни класации на „Теория за Големия взрив“ по CBS.
На 25 септември 2017 г. след премиерата на десетия сезон на сериала започва спиноф, озаглавен „Младият Шелдън“, чието действие се развива през 1989 г.
В България сериалът започва излъчване на 5 ноември 2008 г. по Нова телевизия. Последният епизод е излъчен на 20 юни 2020 г.
На 11 януари 2010 г. започва повторно излъчване по Диема 2, а по-късно продължава по обновения Кино Нова.
На 2 юли 2012 г. започва по Диема.
На 7 ноември 2012 г. започва по bTV Comedy.
На 19 септември 2016 г. започва по Fox.
За излъчванията по Нова телевизия и Диема от първи до четвърти сезон дублажът е на Арс Диджитал Студио, чието име се споменава от втори сезон, а от пети до дванайсети е на Диема Вижън, което не се споменава. Ролите се озвучават от артистите Силвия Русинова, Нина Гавазова от трети до дванайсети сезон, Борис Чернев в първи, Николай Николов от втори до дванайсети, Васил Бинев и Здравко Методиев. За излъчванията по bTV Comedy от първи до трети сезон дублажът е на bTV, а от четвърти до седми е на студио VMS и единствено Силвия Русинова е заместена от Даниела Горанова от пети до седми сезон. За излъчванията по Fox десети, единайсети и дванайсети сезон са преозвучени в Андарта Студио и Русинова отново е заместена от Горанова, а в единайсети Николов е заместен от Петър Върбанов.
Hora staccato

Hora staccato (1906) is a virtuoso violin showpiece by Grigoraș Dinicu. It is a short, fast work in a Romanian hora style, and has become a favorite encore of violinists, especially in the 1932 arrangement by Jascha Heifetz. The piece requires an exceptional command of both upbow and downbow staccato. The character of the piece also demands the notes be articulated in a crisp and clear manner so that the vibrancy of music comes out.
Dinicu wrote it for his graduation in 1906 from the Bucharest Conservatory, and performed at the ceremony. Subsequently, it has been arranged for other combinations of instruments, notably trumpet and piano. The piece was arranged for full symphonic orchestra ("pour grand orchestre instrumenté"). The manuscript is signed by the Bulgarian arranger, Pantcho Vladigueroff, April 5, 1942 and resides in the library of the Bucharest Philharmonic with a catalogue (or work) number 1361.
Specific
List of secondary school leaving qualifications

A secondary school leaving qualification is a document signifying that the holder has fulfilled any secondary education requirements of their locality, often including the passage of a final qualification examination.
For each leaving certificate student, they obtain a certain number of points coinciding with the results they received in their examinations. These results will then determine the qualifications of the student; Whether they get into university or whether they have to have an alternative method into what they wish to study.
-insert here-
2018 World Junior Ice Hockey Championships

The 2018 World Junior Ice Hockey Championship was the 42nd edition of the Ice Hockey World Junior Championship, and was hosted by the city of Buffalo, New York at KeyBank Center and HarborCenter. It opened on December 26, 2017 and closed with the gold medal game on January 5, 2018. It was the sixth time that the United States has hosted the WJIHC, and the second time that Buffalo has done so, previously hosting in 2011.
A preliminary round game between Canada and the United States was played outdoors at New Era Field in nearby Orchard Park, New York on December 29, 2017. It was the second outdoor game held at any top-level IIHF world championship, the first being the opening game of the 2010 IIHF World Championship, and the first one held at a junior level.
On July 28, 2015, USA Hockey named the five initial finalists for hosting the event:
Chicago and Tampa were eliminated on September 15. Buffalo was chosen as the host site on December 3, with a formal announcement on December 4.
The following officials were assigned by the International Ice Hockey Federation to officiate the 2018 World Junior Championship.
The preliminary round was a two group of five teams each internal round-robin format, followed by a three-round playoff. In the round-robin, two points were allotted for a win, and one additional point for a regulation win. One point was allotted for an overtime or game winning shots loss.
The four highest-ranked teams from each group of the preliminary round advanced to quarterfinals while the last-placed team from each group played a best-of-three series, the loser relegated to Division IA for 2019. All other teams will retain their Top Division status.
All times are local. (Eastern Standard Time – UTC-5)
Note: Belarus was relegated to the 2019 Division I A
GP = Games played; G = Goals; A = Assists; Pts = Points; +/− = Plus–minus; PIM = Penalties in minutesSource: IIHF
(minimum 40% team's total ice time)
TOI = Time On Ice (minutes:seconds); GA = Goals against; GAA = Goals against average; Sv% = Save percentage; SO = ShutoutsSource: IIHF
Most Valuable Player
Casey Mittelstadt
All-star team
IIHF best player awards
The Division I A tournament was played in Courchevel and Méribel, France, from December 10 to 16, 2017.
The Division I B tournament was played in Bled, Slovenia, from December 9 to 15, 2017.
The Division II A tournament was played in Dumfries, United Kingdom, from December 10 to 16, 2017.
The Division II B tournament was played in Belgrade, Serbia, from January 10 to 16, 2018.
The Division III main tournament was played in Sofia, Bulgaria, from January 22 to 28, 2018.
The Division III qualification tournament was played in Cape Town, South Africa, from February 5 to 7, 2018.