davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
राष्ट्रीय महामार्ग ६६

राष्ट्रीय महामार्ग ६६ हा भारतातील एक प्रमुख राष्ट्रीय महामार्ग आहे. जवळपास पूर्णपणे अरबी समुद्राच्या किनारपट्टीजवळून १६४० किमी धावणारा हा महामार्ग मुंबईला तामिळनाडूमधील कन्याकुमारी ह्या शहराशी जोडतो. पनवेल, चिपळूण, संगमेश्वर, रत्‍नागिरी, सावंतवाडी, पणजी, उडुपी, मंगलोर, कालिकत, कोची, कोल्लम, तिरुअनंतपुरम, नागरकोईल ही रा.म. ६६ वरील काही महत्त्वाची शहरे आहेत. रा. म. ६६ हा कोकणातील तिन्ही जिल्हे जोडणारा एकमेव राष्ट्रीय महामार्ग आहे. १९९८ सालापर्यंत कोकण रेल्वे सुरू होण्यापूर्वी रा. म.६६ हा कोकणातील गावांना मुंबईसोबत जोडणारा एकमेव दुवा होता.
मुंबई-गोवा महामार्गावरील वाढती वाहतूक लक्षात घेऊन महाराष्ट्र सार्वजनिक बांधकाम विभागाने रा. म. ६६ च्या चौपदरीकरणाचा आढावा घेण्यास सुरुवात केली आहे.
मुंबई-गोवा महामार्गावर कशेडी घाट, भोस्ते घाट, परशुराम घाट, कामथे घाट, आरवली घाट, निवळी घाट, अंजनारी घाट, वाकेड घाट, राजापूर घाट, कोडे घाट, नडगिवे घाट, वागदे घाट, अकेरी घाट, इन्सुली घाट इत्यादी घाट येतात.
हा महामार्ग रायगड जिल्ह्यातील पेण तालुक्या मध्ये असलेल्या वडखळ,डोलवी,गडब गावातून अतिशय अरूंदपणे गेलेला आहे....वडखळ नाक्याची बाजारपेठ सोडली कि अलिबागला सरळ जाणारा रस्ता वगळता डावीकडे गोव्याला कंटिन्यू करताना डोलवी फाटक,इस्पात कंपनी,जॉन्सन कंपनी इथे खूपच अरुंद आणि निमुळता रस्ता आहे. कशेडी घाट ते सावंतवाडी हे तीनशे किलोमीटरचे अंतर आहे.. या महामार्गावर कशेडी घाटात परशुराम, भोस्ते, कामथे, ओणी, इन्सुली या ठिकाणी अत्यंत धोकादायक घाटवळणाचा रस्ता आहे..तसेच काही ठिकाणी अरुंद पूल आहेत.
मुंबई-गोवा महामार्गावरील बहादुरशेख नाका सोडल्यानंतर पुढे कळंबस्ते फाटा येतो. तेथून पुढे रेल्वे मार्गापासून काही अंतरावर आंबडसकडे फाटा फुटतो. तो लोटे येथे बाहेर पडतो. परशुराम घाटरस्त्याला आंबडस मार्गे रस्त्याचा पर्याय आहे; मात्र त्याचा उपयोग केला जात नसल्याने त्याची नियमित डागडुजी होत नसल्याने या रस्त्याचा फारसा उपयोग होत नाही. शिवाय या रस्त्याचे अंतर ८० किमी असल्याने तसेच हा रस्ता जंगलातून जातो. कामथे घाटाला टेरवमार्गे खेर्डी रस्त्याचा पर्याय आहे. कुंभार्ली घाटाला नवजा मार्गाचा पर्याय आहे.
मुंबई-गोवा महामार्गावरून एका मिनिटाला पाच गाड्या ये-जा करीत असतात. त्यामुळे रस्त्यावर रात्रंदिवस रहदारी असते. कशेडी किंवा भोस्ते घाटात एखादा अपघात झाला किंवा दरड कोसळली, तर मुंबई-गोवा महामार्गावरील वाहतूक पूर्णपणे थांबते. अशीच अवस्था परशुराम घाटाची आहे. खेड तालुक्‍यातील लोटेपासून पुढे भरणे नाक्‍यापर्यंतचा रस्ता एखाद्या दुर्घटनेमुळे रोखला गेला, तर कोतवली मार्गे जाणाऱ्या रस्त्याचा पर्याय उपलब्ध आहे. खाडीपट्ट्यातील गावांमधून जाणाऱ्या या पर्यायी रस्त्याचा उपयोग काही प्रमाणावर केला जातो. लोटे येथून सुरू होणारा हा ३५ किमी लांबीचा रस्ता खेड शहरात बाहेर पडतो.
भारतातील राष्ट्रीय महामार्गांची यादी (राज्यानुसार)

भारतीय राष्ट्रीय राजमार्ग प्राधिकरण ही संस्था भारतातील महामार्गांची बांधणी व देखभाल करते. भारताच्या अर्थव्यवस्थेत या महामार्गांच्या जाळ्याचा मोठा व महत्त्वाचा वाटा आहे. या महामार्गांची एकूण लांबी सुमारे ५८,००० कि.मी आहे, पैकी ४,८८५ कि.मी. लांबीचा रस्ता जाण्या-येण्याच्या मार्गिकांमध्ये दुभागलेला आहे.
यातील बहुतेक महामार्गांवर २+२ मार्गिका असतात. विकसित भागात अनेकदा हे ४+४ मार्गिकांइतके रुंद होतात तर मोठ्या शहरांमध्ये ८+८ मार्गिकांचे महामार्गही आहेत. भारतातील एकूण रस्त्यांच्या लांबीपैकी फक्त २% रस्ते महामार्ग आहेत पण त्यांवरून सुमारे ४०% वाहनांची वाहतूक होते. राष्ट्रीय महामार्ग (सुधारित) कायदा, १९९५नुसार महामार्गांची बांधणी व देखभालीसाठी खाजगी उद्योगांनाही मुभा मिळाली आहे.
रा.म. ७ हा वाराणसीपासून कन्याकुमारी पर्यंतचा महामार्ग सगळ्यात जास्त लांबीचा आहे. जबलपूर, नागपूर, हैदराबाद व बंगलोर मार्गे जाणारा हा रस्ता २,३६९ कि.मी. लांबीचा आहे. रा.म. ४७अ हा महामार्ग सगळ्यात छोटा आहे. ६ कि.मी. लांबीचा हा रस्ता एर्नाकुलमला कोचीन बंदराशी जोडतो. मनालीपासून लेहला जाणारा महामार्ग जगातील सगळ्यात उंचीवरचा महामार्ग आहे.
भारतातील राष्ट्रीय महामार्गांची यादी अशी :
ताम्हाणे (राजापूर)

ताम्हाणे हे भारतातील महाराष्ट्र राज्यातील दक्षिण कोकणातील रत्‍नागिरी जिल्ह्यातील राजापूर तालुक्यातील एक गाव आहे.
ताम्हाणे गाव हे सह्याद्री पायथ्याला वसलेले आहे. अणुस्कृरा घाटामार्गे उतरल्यास पाचल हे गाव लागते. पाचलपासून ९ किलोमीटर अंतरावर आणि राजापूरपासून ३२ किलोमीटर अंतरावर हे गाव स्थित आहे.
सह्याद्री पर्वतच्या डोंगररांगांच्या पायथ्याशी असल्याने या गावातील वर्षा ऋतू मधील पर्जन्यमान अधिक आहे. प्रतिवर्षीचे पर्जन्यमान सुमारे २५००-३००० मि. मी. इतके असते. उन्हाळ्यात येथील तापमान सुमारे ४५ अंश इतके असते तर हिवाळ्यात येथील तापमान २० अंश सेल्सियस इतके असते.
गावातीळ बारा वाड्यात मिळून सुमारे १२००- १५०० लोकसंख्या आहे. प्रामुख्याने शेतीवर येथील लोकजीवन आधारित आहे. तांदूळ, नाचणी, कुळीथ, वरई ही येथील प्रमुख पिके आहेत. होळी, गणेशोत्सव आणि देवदिवाळी हे उत्सव गावात मोठ्या प्रमाणावर साजरे केले जातात.
गावामधील मुख्य सडक डांबरी असून महाराष्ट्र राज्य परिवहन महामंडळाची वाहतूक सुविधा गावात उपलब्ध आहे. खाजगी रिक्षा आणि वाहने दळणवळणाची सोया उपलब्ध करून देतात. गावामध्ये मोबाईल टॉवर असून आंतरजाल सुविधा उपलब्ध आहे. अंगणवाडी, प्राथमिक शाळा (५)आणि माध्यमिक शाळा (१) गावात विद्यार्थ्याच्या शिक्षणाची व्यवस्था पाहतात. पाण्यासाठी गावात हातपंप आहेत.सार्वजनिक ग्रंथालय आहे. गावात किराणा मालाचे एकमेव दुकान आणि एक स्वस्त धान्य दुकान आहे.वीजेची व्यवस्था शासकीय यंत्रणेतून उपलब्ध आहे.
ताम्हाणे गावाच्या पंचक्रोशीत सौंदळ, पाचल, ओशिवळे,परटवली, तळवडे अशी गावे येतात. पाचल हे आठवडी बाजाराचे गाव असून दर बुधवारी आठवडी बाजार भरतो.
१.https://villageinfo.in/ २.https://www.census2011.co.in/ ३.http://tourism.gov.in/ ४.https://www.incredibleindia.org/ ५.https://www.india.gov.in/topics/travel-tourism ६.https://www.mapsofindia.com/
नीरा रेल्वे स्थानक

नीरा रेल्वे स्थानक हे पुणे–मिरज–लोंढा रेल्वेमार्गावरील एक महत्त्वाचे स्थानक आहे. हे स्थानक नीरा शहरात, नीरा नदीच्या काठावर वसलेले असून, पुणे जिल्ह्यात आहे. ब्रिटिश काळात १८५६ मध्ये या स्थानकाची स्थापना झाली आणि तेव्हापासून ते मध्य रेल्वेच्या पुणे विभागांतर्गत कार्यरत आहे. नीरा रेल्वे स्थानक हे मूळ मीटर गेज मार्गावर होते, ज्याचे १९६८ मध्ये ब्रॉड गेजमध्ये रूपांतर झाले. २०१० च्या दशकात या मार्गाचे विद्युतीकरणही पूर्ण झाले.
नीरा रेल्वे स्थानकाची स्थापना ब्रिटिशांनी १८५६ मध्ये केली होती, जेव्हा पुणे ते मिरज या मार्गाचा विस्तार सुरू झाला.या स्थानकाच्या नावावरूनच जवळील नीरा शहराची ओळख निर्माण झाली, जे भारतातील काही मोजक्या स्थानकांपैकी एक आहे ज्याच्या नावावरून शहर वसले गेले. नीरा नदीच्या काठावर असल्यामुळे आणि पाण्याच्या मुबलक उपलब्धतेमुळे हे स्थानक रेल्वे गाड्यांसाठी पाणी भरण्याचे प्रमुख ठिकाण बनले. १९६८ मध्ये मीटर गेजचे ब्रॉड गेजमध्ये रूपांतर झाले आणि २०१० च्या दशकात या मार्गाचे विद्युतीकरण पूर्ण झाले.
नीरा रेल्वे स्थानक पुणे–मिरज–लोंढा रेल्वेमार्गवर पुणे रेल्वे स्थानकापासून ८४ किलोमीटर अंतरावर आहे. या स्थानकावर दोन फलाट आणि तीन मार्गिका आहेत. स्थानकावर पाणी भरण्याची सुविधा उपलब्ध असल्याने मिरज आणि पुणे दरम्यानच्या गाड्यांसाठी हे एक महत्त्वाचे थांब्याचे ठिकाण आहे. याशिवाय, स्थानकावर मूलभूत सुविधा जसे की प्रतीक्षालय, स्वच्छतागृह आणि बुकिंग काउंटर उपलब्ध आहेत. दिव्यांग प्रवाशांसाठीही काही प्रमाणात सुविधा (ADA) पुरवल्या जातात. पुणे-पंढरपूर राष्ट्रीय महामार्ग (NH-९६५) स्थानकाला लागून असल्याने प्रवाशांना सरकारी (ST) बसेस आणि खाजगी वाहतुकीची सोय सहज उपलब्ध होते. स्थानकाबाहेर पुणे, सातारा, भोर, फलटण, बारामती, इंदापूर आणि दौंड या ठिकाणी जाण्यासाठी वाहतूक व्यवस्था आहे, ज्यामुळे हे स्थानक प्रवाशांसाठी सोयीचे मानले जाते.
या स्थानकावर पुण्याकडून मिरजेकडे जाणाऱ्या सर्व पॅसेंजर गाड्या थांबतात, तसेच काही प्रमुख एक्सप्रेस गाड्यांचाही थांबा आहे. यामध्ये खालील गाड्यांचा समावेश होतो: महाराष्ट्र एक्सप्रेस (पुणे-कोल्हापूर) कोयना एक्सप्रेस (मुंबई-कोल्हापूर) सह्याद्री एक्सप्रेस (मुंबई-कोल्हापूर) या व्यतिरिक्त, स्थानिक नागरिक लांब पल्ल्याच्या सुपरफास्ट गाड्या (उदा., पुणे-बेंगलुरू किंवा पुणे-हैदराबाद) थांबाव्यात यासाठी रेल्वे प्रशासनाकडे सातत्याने मागणी करत आहेत, परंतु अद्याप यावर निर्णय झालेला नाही.
पाण्याची सुविधा: नीरा नदीमुळे पाण्याची मुबलकता असल्याने हे स्थानक गाड्यांना पाणी भरण्यासाठी प्रसिद्ध आहे. सुरक्षितता: रात्रीच्या वेळीही हे स्थानक प्रवासासाठी सुरक्षित मानले जाते. ऐतिहासिक महत्त्व: ब्रिटिश काळापासून कार्यरत असलेले हे स्थानक नीरा शहराच्या विकासाचे कारण ठरले आहे. वाहतूक जोडणी: राष्ट्रीय महामार्ग आणि स्थानकाची जवळीक यामुळे प्रवाशांना पर्यायी वाहतूक सहज मिळते.
स्थानिक नागरिक आणि प्रवासी संघटनांकडून नीरा रेल्वे स्थानकावर अधिक एक्सप्रेस आणि सुपरफास्ट गाड्या थांबाव्यात, तसेच स्थानकाच्या आधुनिकीकरणासाठी मागणी केली जाते. यामध्ये फलाटांची लांबी वाढवणे, अतिरिक्त सुविधा (उदा., वाय-फाय, फूड स्टॉल्स) आणि स्थानकाची स्वच्छता सुधारणे यांचा समावेश आहे.
नीरा हे स्थानक पुणे-पंढरपूर पालखी मार्गाच्या जवळ असल्याने दरवर्षी आषाढी वारीदरम्यान या स्थानकावर भाविकांची गर्दी वाढते. अनेक भाविक पुणे किंवा मिरजेहून नीरा स्थानकापर्यंत रेल्वेने येतात आणि पुढे पालखी मार्गाला जोडले जातात.
वसमत तालुका

वसमत हा भारताच्या महाराष्ट्र राज्यातील हिंगोली जिल्ह्याचा एक तालुका आहे. वसमत ही एक मोठी बाजारपेठ आहे. वसमत शहर हे राष्ट्रीय महामार्ग 61 परभणी - नांदेड राष्ट्रीय महामार्गा वर वसलेले आहे. वसमत शहराजवळुन NH 752I हा राष्ट्रीय महामार्ग जातो. पूर्णा सहकारी साखर कारखाना शहरापासून 5km अंतरावर आहे. कला, वाणिज्य,विज्ञान या शाखेतील पदवी पाठ्यक्रम हु. बहिर्जी स्मारक महाविद्यालय चालवते.राज्याच्या राजधानीपासुन सुमारे 570km व उपराजधानिपसून सुमारे 350km अंतरावर वसलेले आहे. कुरुंदा हे वसमत तालुक्यातिल प्रमुख गाव आहे.
वसमत तालुक्यातील वाई गोरखनाथ येथील श्री गोरक्षनाथ महराजांचे मंदिर प्रसिद्ध आहे. येथे पौष पौर्णिमेला यात्रा सुरू होते.
वसमत-परभणी रस्त्यावर, वसमतपासुन १७ कि.मी. अंतरावर आरळ हे एक प्रसिद्ध धार्मिक स्थळ आहे. येथे श्री अन्नपूर्णा मात्तेचे जागृत देवस्थान असून हे मंदिर हेमांद्री (हेमाडपंथी) स्थापत्यशैली चे आहे. कालंका आई ची मुर्ती भंगलेली(तोड-फोड) असल्याने श्रीदेव ओंकारनाथांनी १९४७ रोजी श्री अन्नपूर्णा मात्तेची स्थापना केली. तेंव्हा पासून येथे दररोज अन्नदान सुरू असते. तसेच देवीला वर्षभर आलेल्या साड्या भाऊ-बीज च्या दिवशी सर्व लेकी बाळांना मोफत वाटप केल्या जातात. येथील यात्रा व पालखी उत्सव दरवर्षी माघ कृष्ण षष्टी ला साजरा होतो.
वसमत येथे बाळासाहेब ठाकरे हळद संशोधन केंद्र उभारणार आहेत. त्याचे काम चालू आहे.
शहरातून राष्ट्रीय महामार्ग 61 भिवंडी ते निर्मल , राष्ट्रीय महामार्ग 752I कोपरगांव ते धानोडा तसेच राज्य महामार्ग 256 नांदेड कडे जातो. राज्य महामार्ग 255 पूर्णा कडे, राज्य महामार्ग 249 औंढा नागनाथ कडे जातो.
अकोला पूर्णा या रेल्वे मार्गावर वसमत रेल्वे स्थानक आहे. या रेल्वे मार्गाने वसमत शहर हे थेट मुंबई, पुणे, हैद्राबाद, औरंगाबाद शी जोडले आहे. श्री गुरू गोविंद सिंग जी विमानतळ, नांदेड हे सुमारे ३० किमी अंतरावर आहे.
Tanga (cart)

A tonga or tanga is a two-wheeled cart drawn by a single horse. It is used for transportation in the Indian subcontinent. There is a canopy over the body, one seat faces forward for the driver and one passenger, and one seat faces the rear for a second passenger. Some space is available for baggage below the carriage, between the wheels. This space is often used to carry hay for the horses.
Tongas were commonly used in Colonial India by British officers and civil servants. They were used in long distance mail routes and travel, where they changed horses every few miles in the manner of stage stations (posting), averaging 8 miles per stage in rough terrain. Under such conditions, Tongas would be drawn by a pair of horses with a pole, but in contemporary times are pulled by a single horse.
Tangas were popular before the advent of automobiles and are still in use in some parts of the Indian subcontinent. They are a popular mode of transportation because they are fun to ride in, and are usually cheaper to hire than a taxi or rickshaw. However, in many cities, tangas are not allowed to use highways because of their slow pace. In Pakistan, tangas are mainly found in the older parts of cities and towns, and are becoming less popular for utilitarian travel and more popular for pleasure. Tangas have become a traditional feature of weddings and other social functions in parts of the Indian subcontinent.
In India, tangas are also found in rural areas of North India like Uttar Pradesh, Rajasthan, Madhya Pradesh, and Punjab. Apart from the modern modes of transport, tangas still offer services at the entrance of bus stops and railway stations to transport luggage and passengers to their destinations in small towns of North India. The culture of the tanga is disappearing due to the speed of modern transportation and the earnings people make. However, there are still some that continue to support themselves and keep the tradition alive. Tourists who come to India still take rides in tangas to experience their Indian charm. They are still among the most appreciated experiences of North India.
2018 in American television

In American television in 2018, notable events included television show finales, cancellations, and information about controversies and carriage disputes.
These television films and specials are scheduled to premiere in 2018. The premiere dates may be changed depending on a variety of factors.
The following shows will return with new episodes after being canceled, ended their run previously, or underwent a hiatus that lasted at least one year:
A list of programs (current or canceled) that have accumulated enough episodes (between 65 and 100) or seasons (three or more) to be eligible for off-network syndication and/or basic cable runs.
Double Decker Express

Double Decker Express are a series of trains started by Indian Railways for shorter routes in order to serve more people than a traditional chair car carriage.
The Howrah–Dhanbad Double Decker Express was the first of its type to be introduced.
Double Decker Express are composed of bi-level seating arrangements for passengers with seating capacity of 120 seats, divided into lower deck, upper deck and mezzanine seating area. The old Double Decker were non AC ICF coaches. In 2011, new fully-AC Stainless Steel LHB Double Decker were introduced in India. Stainless Steel LHB Coaches built at Kapurthala Coach Factory are utilized for AC Double Decker trains.
In 2018, a new generation of Double Decker Express trains were introduced in Indian Railways named as UDAY Express - Utkrisht Double Decker Air Conditioned Yatri Express trains, designed by RDSO. The coaches of these trains have an anti-graffiti vinyl wrapped exterior and have been given a bright color scheme of yellow, orange and pink - somewhat similar to that of the Tejas Express. The UDAY express was envisioned as a premium train service for business travelers. According to Indian Railways, Uday Express will cater to the "busiest routes" and increase carrying capacity by 40%. These trains have airline styled seating with a capacity of 120 passengers per coach (50 for upper deck, 48 for lower deck and 22 on the ends) as compared to Shatabdis which can seat up to 78. These coaches are also equipped with WiFi infotainment system, have information screens just like Humsafar Express and have small dining area in coaches. Uday Express can run at a maximum speed of 110 km/h and an average speed of 62 km/h.
The first service was launched on 10 June 2018 between Coimbatore Junction and Bangalore having halts at Krishnarajapuram, Kuppam, Salem Jn, Erode Jn, Tiruppur Jn and Coimbatore Jn. The second service was launched on 26 September 2019 between Visakhapatnam and Vijayawada with 7 stops en route, and was later extended till Guntur.
Ekka (carriage)

An ekka (sometimes spelt hecca, ecka or ekkha) is a one-horse carriage used in northern India. Ekkas (the word is derived from Hindi ek for "one") were something like 'traps' (of 'a pony and trap'), and were commonly used as cabs, or private hire vehicles in 19th-century India. They find frequent mention in colonial literature of the period (for example, Kipling's "The Three Musketeers"). It is also said that some kind of ekkas were used by people of Indus Valley civilisation (without the spoked wheel).
Ekkas were typically drawn by a single horse, pony, mule (or sometimes bullock) and had a pair of large wooden wheels (and traditionally, a wooden axle) and the carriage had a flat floor with a canopy providing shade to the passengers and the driver. Traditionally, they lacked springs and seats, with the passengers having to sit on their haunches and withstand the jolts transmitted by the wheels. John Lockwood Kipling, artist and father of Rudyard Kipling, described the ekka as a "tea-tray on wheels" with the passengers sitting like "compressed capital N's". Bells were attached to the cart so as to warn people to stay out of the way of the cart. The space below the carriage and between the wheels was available for baggage. Wider versions with two bullocks have also been referred to as ekkas although larger two horse carriages with better seating are known as tongas.
List of World Heritage Sites in India

The United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization (UNESCO) designates World Heritage Sites of outstanding universal value to cultural or natural heritage which have been nominated by countries which are signatories to the UNESCO World Heritage Convention, established in 1972. Cultural heritage consists of monuments (such as architectural works, monumental sculptures, or inscriptions), groups of buildings, and sites (including archaeological sites). Natural features (consisting of physical and biological formations), geological and physiographical formations (including habitats of threatened species of animals and plants), and natural sites which are important from the point of view of science, conservation or natural beauty, are defined as natural heritage. India accepted the convention on 14 November 1977, making its sites eligible for inclusion on the list.
There are 43 World Heritage Sites in India. Out of these, 35 are cultural, seven are natural, and one, Khangchendzonga National Park, is of mixed type, listed for both cultural and natural properties. India has the sixth-most sites worldwide. The first sites to be listed were the Ajanta Caves, Ellora Caves, Agra Fort, and Taj Mahal, all of which were inscribed in the 1983 session of the World Heritage Committee. The most recent site listed is the Moidams – the Mound-Burial System of the Ahom Dynasty, in 2024. At different times, two sites were listed as endangered: the Manas Wildlife Sanctuary was listed between 1992 and 2011 due to poaching and the activities of Bodo militias, and the monuments at Hampi were listed between 1999 and 2006 due to risks from increased traffic and new constructions in surroundings. One site is transnational: The Architectural Work of Le Corbusier is shared with six other countries. In addition, India has 62 sites on its tentative list.
UNESCO lists sites under ten criteria; each entry must meet at least one of the criteria. Criteria i through vi are cultural, and vii through x are natural.
In addition to sites inscribed on the World Heritage List, member states can maintain a list of tentative sites that they may consider for nomination. Nominations for the World Heritage List are only accepted if the site was previously listed on the tentative list. India lists 62 properties on its tentative list.
State funeral

A state funeral is a public funeral ceremony, observing the strict rules of protocol, held to honour people of national significance. State funerals usually include much pomp and ceremony as well as religious overtones and distinctive elements of military tradition. Generally, state funerals are held in order to involve the general public in a national day of mourning after the family of the deceased gives consent. A state funeral will often generate mass publicity from both national and global media outlets.
State funerals already existed in antiquity. In ancient Athens, for example, fallen soldiers were regularly buried in a public ceremony. In the Roman Empire, a state funeral (funera publica) could be instructed by the senate for the city of Rome, whereas city councils could instruct a communal state funeral.
On 17 November 2012, Bal Thackeray was accorded a state funeral in the city of Mumbai. On 10 October 2024, businessman Ratan Tata was given a state funeral in Mumbai. Former Prime Minister Dr. Manmohan Singh was given a State funeral on 28 December 2024.
In Italy state funerals are granted by law to the Presidents of the constitutional entities, such as the Presidency, the Parliament, the Government and the Constitutional Court, even after their terms have expired, and to Ministers who died during their term in office. State Funerals can also be granted, by decree of the Council of Ministers, to people who gave particular services to the country; to citizens that brought honor to the nation; or to citizens who died in the line of duty, or were victims of either terrorism, or organized crime.
The official protocol provides for
Public mourning, either national or local, is declared following the dispositions of the Prime Minister's decrees. The flags are flown at half-mast outside of public buildings, while inside they display two black ribbons, with the exceptions provided for military flags, when required by military protocol.
If the departed held a public office, the body can lie in state in the building of the office's institution. In other cases it is followed the will of the family, the traditions of the office or the local customs.
Outside of the cases provided for by the protocol, for example during natural events that deeply impact the community, solemn funerals can be arranged and the six people who carry the coffins are members of the Civil Protection.
Smart Village India

Smart Village is a concept adopted by national, state and local governments of India, as an initiative focused on holistic rural development, derived from Mahatma Gandhi's vision of Adarsh Gram (Ideal Village) and Swaraj (Self Reliance). Prime Minister Narendra Modi launched Sansad Adarsh Gram Yojana (SAGY) or SAANJHI) on 2 October 2014, Gandhi's birthday, in addition to Smart Cities and Digital India, as a development programme for India. The Parliamentarian's Model Village Scheme main goal is for each Member of Parliament and Minister to adopt a rural village and develop it into a model by 2019 under the SAGY guidelines. The vision of SAGY is an integrated village development plan, encompassing Personal, Human, Social, and Economic dimensions.
Smart Village India gets its foundation from Mahatma Gandhi's vision of Adarsh Gram (model village) and Gram Swaraj (Village self-rule/independence). Gandhi in two texts, Hind Swaraj and Gram (Village) Swaraj, promotes the concept of integrated rural development to impact majority of the population, as the primary initiative after India Independence in 1947. The Eco Needs Foundation has initiated the concept of "Smart Village". Under this project the Foundation is adopting villages and putting efforts for sustainable development by providing basic amenities like sanitation, safe drinking water, internal road, tree plantation, water conservation. The Foundation is also working for inculcating moral values in the society and for improving the standard of living of the villagers. In the concept of "Smart Village" the development of the village shall be based on the five paths Retrofitting, Redevelopment, Green fields, e-Pan, Livelihood. Under the concept of Smart Village, the Foundation has adopted Village Dhanora, Teh. Bari, District Dholpur, a small and remote village of Rajasthan to develop it as India's First Smart Village. The village is situated 30 km away from Dholpur district headquarter and 248 km from Jaipur. The population of the village is about 2,000. The village was devoid of its basic needs like sanitation, internal roads. It was also facing various other similar problems such as lack of access to potable water, non-availability of water conservation system, encroachment on the roads, power fluctuation, non-availability of employment oriented education, unemployment and poverty, so on and so forth. Prof. Priyanand Agale Founder of Eco Needs Foundation and Dr. Satyapal Sing Meena (IRS) Joint commissioner of Income Tax has converted this idea into reality. Smart village "copyright is on the name of Prof. Dr. Priyanand Agale and Dr. Satyapal Sing Meena. smart village Dhanora has become role model of Rural Development. Dhanora village was also given an award by Prime minister of India Mr. Narendra Modi in the year 2018.
The following states and territories participate in the programme.
Bengaluru Rural district

Bangalore Rural district is one of the 31 districts in Karnataka, India. It was formed in 1986, when Bangalore District was divided into Bangalore Rural and Bangalore Urban. Presently in Bangalore Rural district, there are 4 talukas: Devanahalli, Nelamangala, Doddaballapura, Hoskote. It has 20 hoblies, 294 villages, 3 towns, 2 tier-three cities, administered by 66 Village Panchayats (Grama Panchayitis), 3 Town Municipal Councils (Purasabes) and 2 City Municipal Councils (Nagarsabes).
Proximity to the city of Bangalore has its impact on the district, with a considerable daily commuting population. The rural people are mostly agriculturists, although with the advent of Special Economic Zones in the area, service and IT industries are booming. Devanahalli is set to be the site of a ₹95 billion Devanahalli Business Park, near the Kempegowda International Airport.
According to the 2011 census, the total population of the district was, 990,923 of which 21.65% were urban with a population density of 309 persons per km. Bangalore Rural district has 22.5% of its population belonging to the Scheduled Caste and Scheduled Tribe. Hinduism is the major religion of this district. The Bangalore Rural district is essentially an agriculture district but it has sufficient scope for industrialisation, dairy development and sericulture.
It is the second least populous district in Karnataka (out of 30), after Kodagu. The district is endowed with agricultural and horticultural crops such as ragi, rice, groundnut, sugarcane, castor, grapes, mulberry, etc. There are adequate infrastructural facilities such as transport and communications, banking, credit, and marketing. Though the region is not rich in mineral resources, its non-metallic mineral resources are utilised for bricks, tiles, and stoneware manufacture. For many years, weaving has also been a major occupation for a large section of the population. The soil and such climatic conditions are congenial for the cultivation of mulberry, rearing of silkworms, and production of silk, besides other agro-based industries. There are a number of wineries and quantity of production of wine has been increasing. There is a proposal by the Government of Karnataka to rename Bangalore Rural district to Kempe Gowda. In September 2007, the taluks of Kanakapura, Ramanagara, Magadi and Channapatna were merged to form the Ramanagara district.
According to the 2011 census Bangalore Rural district has a population of 990,923. This gives it a ranking of 449th in India (out of a total of 640). The district has a population density of 441 inhabitants per square kilometre (1,140/sq mi). Its population growth rate over the decade 2001-2011 was 16.02%. Bangalore Rural has a sex ratio of 945 females for every 1000 males, and a literacy rate of 78.29%. 27.12% of the population lives in urban areas. Scheduled Castes and Scheduled Tribes make up 21.57% and 5.34% of the population respectively.
At the time of the 2011 census, 71.67% of the population spoke Kannada, 12.84% Telugu, 9.22% Urdu and 3.29% Tamil and 0.96% Hindi as their first language.
Indian wedding clothes

Indian wedding clothes refer to the traditional attire worn by a wedding couple and wedding guests.
The bride is usually dressed up in auspicious colors. Many of the guests attending the wedding wear gold jewelry including the bride and sometimes the groom. The women are additionally adorned with henna patterns on their palms, hands, forearms, legs, and feet.
Indian weddings generally tend to continue for several days and new attire is worn each day. All these dresses and the colour symbolize the meaning of marriage and the period that follows it.
Indian Hindu weddings continue for several days. India is a country that defines diversity, and this is visible even in the wedding and its different styles. The ceremonies, the rituals, and the formalities are all different in each region and culture. In the North, starting with the tilak ceremony, each function has significance in the marriage. Tilak, sangeet, haldi, baraat & the shaadi; all necessitate the bride and the bridegroom to wear new attire on each occasion. All these above ceremonies are known by different names in the other parts, for eg, simant puja in the west, or mangalasnanam in the south and so on.
Many communities of southern, western & eastern India adhere to their ethnics wears such as dhoti, mundu & veshti. In South India, a shirt may be worn with dhoti or sometimes just an angavastra may be used to cover the chest, some grooms go topless or shirtless.
On the other hand, in the northern parts, the bridegroom usually wears a sherwani or a jodhpuri. The groom's face is veiled with a curtain of flowers which is called sehra in the north, which is not the custom elsewhere. It is also customary to wear a taqiyah all through the ceremony in Muslim marriages.
The bride wears a wedding sari or lehenga-kurti & odhni depending on the region. In Indian culture, the wedding dress of the bride comes from the groom's side as a shagun. Red is considered to be the most auspicious colour for a Hindu bride. While the sari is preferred as the bridal dress in South India, ethnic wear such as the mekhela sador is preferred in North-east India & brides of the North India prefer lehenga.
Christian marriage in India is mostly an adaptation of white weddings. The bridegroom usually wears a black suit or tuxedo. The bride usually wears a white gown or white dress. Among the South Canarese Christians: Some brides wear the gown to church ceremonies, then change into the sari, after the wedding dances in their wedding receptions. In the erstwhile South Canara area, Christian grooms would wear the dhoti to their weddings, but dhotis' usages have been stopped since the 1960s, likely because of the westernisation or anglo-americanisation of male attire in South Asia.
Archaeological Museum, Jaffna

Jaffna Archaeological Museum is located in Nallur, Jaffna, Sri Lanka. The land was given to museum by Arumuga Navalar Foundation, and front portion has Navalar Cultural Hall. The museum houses a rare collection of antiquities. Buddhist and Hindu religious collection are in big collection, which are in various forms of metal, wood and stone. The excellent collections begin in time from the period of ancient period Sri Lanka to the colonial era. Also, some of the archaeological excavations findings of Kandarodai can be seen at this museum.
Public holidays in India

Public Holidays in India, also known as Government Holidays colloquially, consist of a variety of cultural, nationalistic, and religious holidays that are legislated in India at the union or state levels.
Being a culturally diverse country, there are many festivals celebrated in various regions across the country. There are only three national holidays declared by Government of India: Republic Day (26 January), (14 April) Apart from this, certain holidays which are celebrated nationally are declared centrally by the Union Government. Additionally, various state governments and union territories designate additional holidays on local festivals or days of importance as holidays as per section 25 of the Negotiable Instruments Act, 1881 Independence Day (15 August), Gandhi Jayanti (2 October) and Ambedkar Jayanti
National holidays are mandatory holidays declared by Government of India which is applicable for all states and union territories of India.
In addition to the three fixed national holidays, Union Government of India declares additional days as holidays which are largely followed by central government offices and affiliates. In addition to designated fixed holidays, few other days are designated optional from which select number of days can be chosen according to individual convenience.
In addition to the above, various state governments and union territories designate additional holidays on local festivals or days of importance as holidays as per section 25 of the Negotiable Instruments Act, 1881.
Banks have specific holidays according to the various states or union territories in addition to every second and fourth Saturdays of the month. Schools, colleges and other educational institutions have specific term holidays according to the state or board.
Sarah Lloyd

Sarah Lloyd (born 1947) is a British travel writer, best known for her nonfiction books An Indian Attachment (1984) and Chinese Characters (1987).
Born into an upper-middle-class family in Stanmore, westLondon, she trained as a landscape architect, won an architecture scholarship to Brazil and studied under the renowned Roberto Burle Marx. She then travelled to India, where she had a love affair with a Sikh; this story became the subject of her first book, An Indian Attachment (1984, new edition by Eland in 2008). The book's insight into Indian village life earned it widespread praise, including among Indians. Writing in India Today, Ramesh Chandran said of it, "Part-travelogue, part-love story, part-autobiography, Attachment has some of the most evocative and vivid writing on Indian village life – especially in the Punjab – which is at times more lucid and informed than the recordings of social scientists on the structure of village society." The Tribune, another Indian newspaper, praised its "utter sincerity and authenticity", and the UK's Sunday Telegraph called it "above all, a brilliant exposé of village India."
Lloyd followed this success with Chinese Characters in 1987, which achieved similar success to her earlier book. Andrew Lane, who used it to research his Young Sherlock series, talks about in his Author's Note to Snake Bite, calling it a "brilliant... meditation on Chinese people, Chinese history, the Chinese character"
Since her second book, Lloyd has worked as a landscape architect and a landscape photographer.
Thirumazhapadi Vaidyanathaswami Temple

Thirumazhapadi Vaidyanathaswami Temple is a Hindu temple located at Thirumazhapadi in Ariyalur district, Tamil Nadu, India. The temple is dedicated to Shiva, as the moolavar presiding deity, in his manifestation as Vaidyanathaswami. His consort, Parvati, is known as Sundarambikai. The historical name of the place is Mazhuvadi.
It is one of the shrines of the 275 Paadal Petra Sthalams - Shiva Sthalams glorified in the early medieval Tevaram poems by Tamil Saivite Nayanars Tirugnanasambandar, Tirunavukkarasar and Sundarar.
It is one of the tourist places in Ariyalur. This temple is famous for its "Nandikesvarar thirukalyanam " (March/April) which is conducted yearly. The people of thirumalapadi celebrate the festival grandly. It also has a statue of Thiruvalluvar, which was made with 750 kg of Bronze. It is the biggest metallic statue of Thiruvalluvar in Tamil Nadu. The temple is counted as one of the temples built on the northern banks of River Kaveri.
Nandi kalyanam, the celestial wedding of the Nandi (bull), is celebrated in a grand manner in this temple during the Tamil month of Panguni (mid-March to mid-April). At that time Lord Nandeeswara, the bridegroom of Aiyarappar temple marries Goddess Swayambikai of Thirumazhapadi and is brought in a palanquin. He is accorded a reception by the presiding deity of the temple Vaidyanathasami.
A doua patrie

A doua patrie (în franceză Seconde patrie) este un roman scris de Jules Verne și publicat în Magasin d'Éducation et de Récréation între 1 ianuarie și 15 decembrie 1900, apoi în volum pe 26 noiembrie același an.
Cartea reprezintă o continuare a romanului Un Robinson elvețian, publicat de pastorul elvețian Johann David Wyss în 1813.
După zece ani de izolare a familiei Zermatt și a lui Jenny Montrose pe insula noua Elveție, aici ajunge vasul britanic Licorna. O parte dintre pasagerii vasului doresc să alături de familia elvețiană, printre ei numărându-se domnul Wolston cu soția și fiica sa. În timp ce cei rămași pe insulă fac o serie de explorări, Licorna pornește înapoi spre Marea Britanie, unde Jenny Montrose dorește să obține binecuvântarea tatălui ei pentru a se căsători cu Fritz Zermatt.
Călătoria nu este una fericită. Jenny află bătrânul colonel a murit, iar cea care îi dă binecuvântarea este mătușa ei, iar Licorna trece prin încercări grele în timpul călătoriei. Vasul este nevoit să rămână pe Noua Elveție pentru reparații, iar echipajul ei se îmbarcă la bordul lui Flag. Înăs nici călătoria cu acest vas nu este una liniștită, întrucât la bord se produce o revoltă, iar căpitanul, șeful de echipaj și câțiva marinari sunt lăsați în voia apelor pe o barcă. Ei ajung totuși pe Noua Elveție, unde sunt recuperați de cei rămași pe mal.
O nouă amenințare se ridică în continuare asupra coloniștilor, în persoana sălbaticilor care împânzesc insula și care pornesc un război contra europenilor. Curând, aceștia din urmă rămân fără muniție, dar sunt ajutați de o intervenție providențială.
În anii care urmează, pe insulă au loc mai multe căsătorii, iar colonia stabilește relații comerciale cu Europa și Asia. Ea este luată în posesie de Marea Britanie, care îi păstrează însă numele de Noua Elveție.
Deși Jules Verne s-a făcut remarcat prin originalitatea romanelor sale, patru dintre operele autorului francez reprezintă în mod evident omagii aduse altor scriitori:
În anul 1960, Walt Disney Productions a lansat filmul Swiss Family Robinson, în regia lui Ken Annakin, cu John Mills, Dorothy McGuire și James MacArthur în rolurile principale. Filmul constituie o adaptare a romanului Un Robinson elvețian, dar include și elemente din A doua patrie.
Cartea nu a fost tradusă în limba română.
Vexilologie

Vexilologia (alternativ vexilogia) este o disciplină a istoriei care studiază steagurile din diferite epoci și țări.
Termenul a fost folosit pentru prima dată de către Dr. Whitney Smith din Statele Unite ale Americii, în 1958, autor al multor articole, studii și cărți pe această temă. A fost considerată pentru mult timp ca fiind o subdiciplină a heraldicii, și este încă considerată astfel ocazional; de asemenea este considerată ca o ramură a semioticii.
Vexilologia este definită formal în Constituția FIAV ca fiind „creația și dezvoltarea de cunoștințe despre steaguri de toate tipurile, formele și funcțiile și a teoriilor științifice și principiilor bazate pe aceste cunoștințe”.
Orice persoană care studiază steaguri este un/o vexilolog(ă), iar cineva care concepe steaguri este numit un/o vexilolograf(ă).
Cuvântul vexilologie este un cuvânt compus, generat fiind de latinescul vexillum și completat cu sufixul –ologie, care înseamnă studiul a. (sau din limba greacă, în care logos înseamnă știință).
Vexillum a fost un gen particular de steag utilizat de legiunile romane în timpul existenței Republicii Romane și a Imperiului Roman. Spre deosebire de steagurile moderne, care sunt suspendate de un catarg vertical, vexillum-urile (vexilla, plural în latină), steaguri de formă pătrată, erau atașate de o bară orizontală, care la rândul lor erau atașate de lănci.
Vexilologii sunt activi în numeroase asociații naționale și regionale care fac parte din Federația Internațională a Asociațiilor de Vexilologie, FIAV (denumirea acesteia în franceză este Fédération Internationale des Associations Vexillologiques). O dată la doi ani, FIAV organizează Congresul Internațional de Vexiloogie, sau International Congress of Vexillology, conform denumirii sale din limba engleză. Spre exemplu, ICV 2005 a fost organizat la Buenos Aires, Argentina). Activitatea vexilologiștilor utilizând Internetul este axată pe website-ul Flags of the World și liste de e-mail.
Drapelul Ciadului

Drapelul național al Republicii Ciad (franceză: Drapeau du Tchad, arabă: علم تشاد) este un tricolor vertical care conține dinspre lance înspre marginea drapelului (în imagine, de la stânga la dreapta) trei zone diferit colorate, în albastru, galben și roșu. Steagul combină stilul și culorile tricolorului francez cu culorile tradiționale pan-africane.
Prezentul steag al Ciadului a fost adoptat la 6 noiembrie 1959, în timp ce stema Ciadului a fost adoptată la 11 august 1970.
Drapelul României este extrem de asemănător cu cel al Ciadului, dar albastrul său este de o nuanță mai deschisă. Deși steagul principatului Andorra, respectiv cel al Republicii Moldova prezintă aceleași culori, cu o aceeași dispunere, acestea sunt ușor identificabile datorită stemelor prezente pe culoarea galben, respectiv a nuanțelor diferite de albastru. În 2004, Ciad a cerut Organizației Națiunilor Unite să examineze această problemă, dar președintele României de atunci, Ion Iliescu, a anunțat că nu va apărea nici o schimbare a Drapelului României. Ion Iliescu a declarat presei că tricolorul ne aparține. Nu vom renunța la tricolor.
Drapel de luptă

Un drapel de luptă, numit și steag de război, steag militar sau steag de bătălie, este o variantă a steagului național folosit de forțele militare ale unei țări pe uscat. Echivalentul său nautic este steagul marinei militare.
În cel mai strict sens al termenului, puține țări au astăzi steaguri de război adecvate, majoritatea preferând să folosească în schimb steagul lor național sau stindardul în acest scop.
Însemnele de câmp au fost folosite în războiul timpuriu cel puțin din epoca bronzului. Însuși cuvântul stindard provine dintr-un termen italian pe filiera francezei vechi pentru un însemn heraldic de câmp (nu neapărat un steag).
Utilizarea steagurilor ca însemne de câmp se pare că a debutat în Asia, în timpul epocii fierului, posibil fie în China, fie în India. În Persia ahemenidă, fiecare divizie de armată avea propriul ei stindard, iar „toți ofițerii aveau steag peste corturile lor”. Însemnele timpurii de câmp care includ, dar nu se limitează la un steag, sunt, de asemenea, numite vexilloide sau „sub formă de steag”, de exemplu stindardul Vultur roman sau stindardul dragon al sarmaților. Vexillumul roman în sine este, de asemenea, un fel de steag, în sensul că a fost suspendat de o bară transversală orizontală, spre deosebire de un simplu catarg.
Folosirea steagurilor simple ca însemne militare devine obișnuită în perioada medievală, dezvoltându-se în paralel cu heraldica ca o completare a dispozitivului heraldic prezentat pe scuturi. Drapelul maritim se dezvoltă și în perioada medievală. Sashimonoul japonez medieval purtat de soldații obișnuiți reprezintă o dezvoltare paralelă.
Unele orașe sau comune medievale libere nu aveau steme și foloseau drapele de luptă care nu erau derivate dintr-o stemă. Astfel, orașul Lucerna a folosit un steag alb-albastru ca însemn de câmp de la mijlocul secolului al XIII-lea, fără a-l deriva dintr-un design de scut heraldic.
Forțele Aeriene Regale ale României

Aeronautica Regala Romana (ARR) erau forțele aeriene ale României în cel de-al Doilea Război Mondial. Aeronautica Regală Română asigura sprijin forțelor terestre, efectua recunoaștere aeriană și apăra teritoriul țării de forțe inamice în perioada 1941-1944.
Emblema ARR era Crucea Regelui Mihai I pe fuzelaj și pe partea superioară și inferioară a aripii (v. „Cifru Regal”).
Așa sunt eu!

Așa sunt eu! este al treilea album de studio al cântăreței Andreea Bălan, lansat în luna aprilie a anului 2004. Spre deosebire de materialele anterioare, Așa sunt eu! a avut un sound mai dur, orientat spre pop-rock, având și o colaborare rap, artista îndepărtându-se de imaginea de „prințesă pop dance” promovată până atunci. Odată cu schimbarea de imagine, a fost criticată că o imită pe Christina Aguilera, însă Bălan a negat această comparație.
Albumul este considerat de cântăreață ca fiind cel mai personal, declarând că „Albumul reliefează experiențe din trecutul meu și doresc ca fanii să mă cunoască mai bine prin intermediul textelor.” Artista s-a implicat mai mult în procesul de producție al albumului, ajutând la scrierea a șase piese.
Așa sunt eu! conține nouă piese și trei remixuri, în lista de cântece fiind inclus și remixul UNU' in The Dub al single-ului „Plâng de dor” inclus pe ediția specială a albumului Liberă din nou și pe maxi single-ul Plâng de dor.
Primul single, „Aparențe” a fost lansat în ianuarie 2004 și a atins locul 48. Aceasta a fost primul ei album care a produs hituri de top 40 în Romanian Top 100: „Oops, eroare!”, „Evadez” și „Invidia”. Ultimul single, „O străină” a devenit cântecul artistei cu cea mai joasă poziție în top, debutând pe locul 93 și ieșind din clasament săptămâna următoare.
Bălan a lucrat la album timp de șase luni cu șase compozitori. Textele compuse erau agresive, stilul muzical abordat reprezentând încercarea artistei de a se îndepărta de perioada Andre.
Apropo.ro a descris albumul ca fiind "excelent".
Remix realizat de Sebastian Zsemlye
Complexul Muzeal Național „Moldova”

Complexul Muzeal Național „Moldova” este un muzeu național din Iași, amplasat în Piața Ștefan cel Mare și Sfânt nr. 1.
Complexul muzeal își are sediul în Palatul Culturii din Iași, monument de arhitectură construit în stil neogotic, între 1907 - 1925, reprezintă o adevărată emblemă a Iașului. Edificiul este creația cea mai însemnată a arh. I.D. Berindei.
Palatul suprapune, în parte, rămășițele vechilor curți domnești medievale, menționate documentar la 1434 și ale unor palate mai târzii. A fost Palat de Justiție și Administrație, până în 1955, când s-a luat decizia de a fi transformat în muzeu. În prezent este supus unor ample lucrări de restaurare și consolidare.
Fiind situat în perimetrul curții domnești medievale a Moldovei (din 1434), construcția a fost concepută ca un proiect de reconstrucție și extindere a fostului Palat Domnesc al Moldovei datat în perioada domnitorului Alexandru Moruzi (1803-1806, arhitectul Johan Freywald ), reconstruit de prințul Mihail Sturdza (1841-1843, arhitectul Nicolae Singurov), din care a păstrat temeliile și primele etaje.
Arhitectul român I.D. Berindei a fost desemmnat să planifice și să conducă procesul de reconstrucție. Spre deosebire de vechiul palat construit intr-un stil neoclasic, Berindei a ales un stil neo-gotic.
Clădirea a găzduit Judecătoria Județeană și alte instituții publice până în 1955, când a primit o funcție culturală exclusivă. În timpul celui de-al doilea război mondial, Palatul a adăpostit trupele germane, iar apoi trupele sovietice.
Între anii 1955 și 2010, Palatul Culturii a găzduit și principala ramură a Bibliotecii Județene Iași .
Palatul are 298 camere mari, cu o suprafață totală de 34.236 m (368.510 sq ft), 92 ferestre în partea din față a clădirii și încă 36 în interiorul clădirii.
Sala centrală prezintă un mozaic figurativ, care cuprinde diverse reprezentări ale unui bestiar gotic, aranjat concentric: vulturi cu două capete, dragoni, grifoni, lei. Sala este suprapusă de o cameră din sticlă, unde inițial a fost amenajată o seră.
În ciuda designului său arhaic, Palatul a fost proiectat astfel încât să integreze materiale și tehnologii moderne. Astfel, blocurile de piatră au fost înlocuite cu materiale ușoare și mult mai ieftine. În plus, unele încăperi au fost decorate cu un material special, licențiat de Henri Coandă, sub numele de bois-cement. Elementele decorative de fierărie sunt de asemenea remarcabile și pot fi admirate, de exemplu pe ușile sălii Voivodurilor. De asemenea, clădirea a fost dotată cu instalații de înaltă tehnologie pentru acele vremuri, cum ar fi iluminatul electric, încălzirea (pneumatică), sistemul de ventilație, termostatul, aspiratoarele, toate direcționate la nivelul subteran.
Complexul muzeal cuprinde patru mari muzee:
Complexul are în subordine si obiective muzeistice de pe teritoriul orasului Iasi si, respectiv, al judetului. Acestea sunt:
Imposibila iubire

Imposibila iubire este un film românesc din 1984 regizat de Constantin Vaeni. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Șerban Ionescu, Amza Pellea, Tora Vasilescu, Valentin Teodosiu și Irina Petrescu.
Călin Surupăceanu este un băiat muncitor și simplu, pe care inginerul Dan îl convinge să vină „pe șantier” să construiască orașe, una dintre temele predilecte ale filmografiei de dinainte de 1989. Pe drum, Călin o întâlnește și pe cea care îi va deveni soție și, ulterior, sursă a neliniștii și a răzvrătirii împotriva destinului. Avem de-a face cu o viziune realistă asupra poveștii-emblemă a culturii comuniste: tânărul căruia munca pe șantier îi oferă răspunsurile la marile întrebări ale existenței.
„Intre monologul interior si concretizarea lui filmică se observă consensul revelator al unei investigații de o pregnanță imagistică remarcabilă.” - Ioan Lazăr - 1987 (Teme și stiluri cinematografice)
Distribuția filmului este alcătuită din:
Filmul a fost vizionat de 2.209.559 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.