Arnold Sommerfeld

Arnold Johannes Wilhelm Sommerfeld (1868–1951) var en tysk teoretisk fysiker og pioner i utviklingen av atom- og kvantefysikken. Sommerfeld er mest kjent for sine bidrag til den semiklassiske «gamle kvantemekanikk», der han utvidet Bohrs atommodell med elliptiske elektronbaner.
Sommerfeld var sønn av en naturvitenskapelig interessert lege. Han studerte matematikk og naturvitenskap ved Albertina-universitetet i hjembyen Königsberg i Øst-Preussen.
Avhandlingen ble skrevet med matematikeren Ferdinand von Lindemann som veileder, og han hadde også nytte av den undervisning som ble gitt av matematikerne Adolf Hurwitz og David Hilbert og fysikeren Emil Wiechert. Hans aktive medlemskap i studentfraterniteten Deutsche Burschenschaft etterlot ham et duelleringsarr i ansiktet. Han fikk sin doktorgrad godkjent 24. oktober 1891 (da han var 22 år gammel).
Han gjennomførte sin nasjonaleksamen i 1892. Deretter avtjente han militærtjeneste ved et reserveregiment i Königsberg. Han ble dimittert i september 1893, og i de neste åtte årene sto han oppført som frivillig med åtte ukers militærtjeneste.
Sommerfeld begynte sitt virke ved Georg-August-Universität Göttingen og dette ble fulgt med nye akademiske stillinger, ved bergakademiet i Clausthal og så ved RWTH Aachen. Han ble ettefhvert en anerkjent teoretiker og skulle gi gjentatte uvurderlige bidrag til kvanteteorien.
I 1906 fikk han et professorat for teoretisk fysikk ved Ludwig-Maximilians-Universität München, og der bygde han opp et betydningsfullt sentrum for teoretisk fysikk. Selv om han fikk en rekke tilbud om andre renommerte lærestoler forble han i München resten av sin yrkeskarriere, avbrutt av et gjesteprofessorat i USA (University of Wisconsin, 1922/23) og av reiser som akademisk lærer som førte ham til Asia (India, Kina, Japan) og til USA (1928/29).
I 1935 ble han emeritert, men fortsatte med undervisning til 1940. Grunnen til denne lange overgangsvirksomheten var spørsmålet om etterfølger: Sommerfeld favoriserte Werner Heisenberg som sin etterfølger, men støtte på motstand fra representanter for det politiske fagmiljøet Deutsche Physik, som til slutt fikk drevet gjennom sin – etter Sommerfelds oppfatning dårligste av alle de fremsatte – kandidater: Wilhelm Müller.
Etter andre verdenskrig bestrebet Sommerfeld seg igjen om en etterfølger som stod i den tradisjon og skole han selv ville foretrekke, og forslo blant annet Werner Heisenberg, Karl Bechert, Hans Bethe og Carl Friedrich von Weizsäcker, men som imidlertid takket nei.
Han ble tildelt mange æresbevisninger i sin levetid, som f.eks. Lorentzmedaljen og Max-Planck-medaljen. Han ble også valgt til medlem av Royal Society of London, United States National Academy of Sciences, Academy of Sciences i Sovjetunionen og den indiske Academy of Sciences.
Sommerfeld står bak utdannelsen av et stort antall studenter for en ny æra med teoretisk fysikk. Han ble 81 ganger nominert til Nobelprisen i fysikk, og han fungerte som professor og veileder for flere senere nobelprisvinnere i fysikk enn noen annen veileder.
Sommerfeld døde i en alder av 83 år i München av skader etter en trafikkulykke mens han gikk tur med sitt barnebarn.
Wikiquote: Arnold Sommerfeld – sitater