Ishockey under Vinter-OL 1980

Ishockeyturneringen under Vinter-OL 1980 ble arrangert fra 12. til 24. februar 1980 i Olympic Fieldhouse (i dag kjent som Herb Brooks Arena) og Olympic Arena i Lake Placid, New York. Tolv land deltok i turneringen. Lagene spilte i to grupper à seks lag, der de to beste lagene i hver gruppe gikk videre til medaljerunden. Sovjetunionen var regjerende olympiske mestre.
Turneringen var preget av den kalde krigens geopolitikk og høy spenning mellom USA og Sovjetunionen som følge av den sovjetiske invasjonen av Afghanistan i desember 1979. I opptakten til OL vurderte USAs president Jimmy Carter en amerikanskledet boikott av Sommer-OL 1980, som skulle holdes i Moskva, i protest mot invasjonen. Da Sovjetunionen ikke trakk sine styrker ut av Afghanistan innen fristen den 23. februar 1980 ble boikotten gjennomført. Sovjetunionen valgte ikke å boikotte OL i Lake Placid, men boikottet senere Sommer-OL 1984 i Los Angeles.
For mange observatører brakte ishockeyturneringen den største skrellen siden Storbritannias OL-gull i 1936. Sovjetunionen, med et lag bestående av statsamatører som reelt var profesjonelle, ble sett på som soleklare favoritter til å vinne gull siden de hadde vunnet gull i fem av de siste seks OL-turneringene og seks av de siste ni VM-titlene. Men i finalerunden slo vertsnasjonen USA, med et lag bestående av amatør- og universitetsspillere ledet av trener Herb Brooks, overraskende Sovjetunionen 4–3 og vant sin andre olympiske gullmedalje etter å ha beseiret Finland to dager senere. Kampen ble etterpå kjent som Miracle on Ice («Mirakelet på isen»). Sovjetunionen måtte nøye seg med sølvmedaljene. Sverige tok bronse og vant dermed sin første OL-medalje på 16 år. Canada, som hadde boikottet internasjonal ishockey fra 1970 til 1976 på grunn av striden om bruken av profesjonelle spillere, returnerte til OL med et amatørlag bestående av universitetsspillere. Tross et respektabelt 4–6 tap til Sovjetunionen endte de i fraværet av sine profesjonelle spillere på en sjetteplass.
Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF) sluttet å arrangere VM-turnering i et OL-år. Nasjoner som ikke deltok i OL-turneringen ble i stedet invitert til å konkurrere i Thayer Tutt Trophy-turneringen.
I 1980 hadde Sovjetunionen fullkomment dominert sporten i 15 år. De hadde vunnet gull i fem av de siste seks OL-turneringene og seks av de siste ni VM-titlene. Samtidig hadde de vist i Summit Series 1972 (mot et canadisk landslag bestående av spillere fra NHL) og at de kunne spille jevnt eller sågar beseire lag bestående av spillere fra National Hockey League (NHL), verdens mest prestisjefylte profesjonelle ishockeyliga. I løpet av høsten 1979 hadde sovjetiske klubblag vunnet fem av ni treningskamper (5–3–1) mot NHL-klubber, og i februar 1979 hadde de vunnet to av tre kamper mot et NHL all star-lag under Challenge Cup 1979 (med resultatene 2–4, 5–4, and 6–0). Sovjetunionen ble dermed ansett som klare favoritter til å ta gull. Tsjekkoslovakia og Sverige ble ansett som henholdsvist sølv- og bronsefavoritter.
I gruppespillet gikk russerne ubeseiret gjennom sin og beseiret Japan 16–0, Nederland 17–4 og Polen 8–1, Finland 4–2 og Canada 6–4 og avanserte dermed til finalerunden uten store problemer. Selv om at både Finland og Canada ga motstand i perioder og viste at Sovjet kunne rokkes så klarte de å snu en finsk 2–1 ledelse med tre mål i kampens fem siste minutter og å snu en canadisk 3–1 ledelse til 4–6. Finnene sikret andreplassen i gruppen etter å ha slått Canada 4–3, som i stedet måtte nøye seg med en kamp om 5. plassen.
I den andre gruppen var det forventet at sølvfavorittene Tsjekkoslovakia og Sverige skulle avansere til finalerunden. Det var ikke store forventninger til amerikanske laget, bestående av amatør- og unge universitetsspillere ledet av trener Herb Brooks. Noen dager før OL-turneringen hadde laget tapt 10–3 i en treningskamp til Sovjetunionen i Madison Square Garden. Men amerikanerne overrasket mange observatører med sitt fysiske, sammenhengende spill. Brooks hadde studert og inkorporert elementer fra det mere tekniske og pasningsorienterte europeiske spillestilen i den mere fysisk-orienterte nordamerikanske spillestilen. I deres første kamp mot favorittene fra Sverige sørget USA for turneringens første skrell da USA på dramatisk vis utlignet til 2–2 med 27 sekunder igjen av kampen etter at de hadde tatt ut målvakten Jim Craig for en ekstra utespiller. Kampen endte dermed uavgjort. Neste skrell kom i kampen etter da amerikanerne beseiret Tsjekkoslovakia 7–3. Med de to tøffeste kampene i gruppefasen ute av veien, tok det amerikanske laget tre seire til, og slo Norge 5–1, Romania 7–2 og Vest-Tyskland 4–2. USA avsluttet gruppespillet med statistikken 4–1–0 (4 seiere og en uavgjort) og gikk dermed videre til finalerunden som toer i, bak Sverige. and a 7–3 upset victory over second-place favorite Czechoslovakia.
I finalerunden møttes USA og Sovjetunionen i første kamp. Sovjetunionen tok oppskriftsmessig ledelsen da Aleksej Kasatonov skøt et skudd som Vladimir Krutov styrte inn til 1–0. Selv om USA hadde havnet under i alle kampene (bortsett fra mot Romania) hadde de gang på gang klart å arbeide seg inn i kampen igjen. Denne tendensen fortsatte også i kampen mot Sovjetunionen. William «Buzz» Schneider kvitterte fem minutter senere da han dundret inn 1–1 oppe i krysset med et skudd fra vantet. Sovjet tok ledelsen igjen til 2–1 gjennom Sergej Makarov men i periodens siste sekund utlignet Mark Johnson til 2–2. Sovjet var rystet, og innen andre periode hadde trener Viktor Tikhonov byttet ut målvakten Vladislav Tretjak, som ble ansett som en av de beste målvaktene i verden, med reservemålvakten Vladimir Mysjkin. Sovjet startet andre periode med å ta initiativet og da Aleksander Maltsev ga Sovjet ledelsen for tredje gang i overtall tidlig i andre periode trodde de fleste at USA ikke ville klare å svare. Men kampen var imidlertid mye jevnere enn ventet. USA utlignet 8.39 ut i den tredje perioden og med ti minutter igjen av kampen satte lagkapteinen Mike Eruzione inn 4–3. De siste 10 minuttene ble en nervepirrende affære hvor Sovjet presset intenst mens USA forsøkte å holde unna. Tikhonov, som ikke var vant til å være i en sånn situasjon, tok ikke ut målvakten for å få inn en ekstra utespiller. Med sju sekunder igjen fikk amerikanerne pucken ut av sonen mens publiken talte ned sekundene mot slutt. Al Michaels kommenterte for fjernsynskanalen American Broadcasting Company og utropet hans i sluttsekundene ble senere verdenskjent:
I nabomøtet mellom Sverige og Finland skulle svenskene igjen slite mot finnene, som midtveis i annen periode ledet 2–0 etter scoringer av Mikko Leinonen og Jukka Porvari. Svenskene reduserte til 2–1 da Ulf Weinstock sendte en puck inn på mål som gikk inn via en finsk kølle. Backen Tomas Jonsson utlignet deretter til 2–2, og da Waltin sørget for en svensk 3–2 ledelse med et slagskudd minuttet senere var Sverige nære på å ta gruppeledelsen i finalerunden. Men det lyktes imidlertid Leinonen å utligne igjen ett minutt etter Waltins scoring.
I plasseringskampen om 5. plass møttes Tsjekkoslovakia og Canada, som begge var skuffede over ikke å ha greid på kvalifisere seg til finalerunden. De tre Šťastný-brødrene Anton, Marián og Peter sørget for fire mål og fem pasninger i første periode da Tsjekkoslovakia utklasset Canada med 6–1.
To dager senere møtte USA og Finland i turneringens siste dag. USA hadde nå plutselig fått favorittstempelet og ville med seier vinne gull, mens Finland ville med seier sikre sin første OL-medalje noensinne; USAs medaljeskjebne ville da være avhengig av kampen mellom Sovjet og Sverige. USA møtte et defensivt sterkt finsk lag og to ganger ledet Finland etter praktscoringer av Jukka Porvari og Mikko Leinonen. Men i tredje periode tok USAs førsterekke initiativet og Phil Verchota utlignet til 2–2. Da Rob McClanahan etter seks minutter av perioden sørget for at USA tok ledelsen til 3–2 brøt det ut vill jubel blant de amerikanske tilskuerene. USAs visepresident Walter Mondale, som var blant tilskuerne, reiste seg og fektet med armene i begeistring. Da Mark Johnson satte inn 4–2 målet fullbyrdet USA sensasjonen og skrev ishockeyhistorie.
I kampen mellom sølv og bronse klarte de skuffede sovjetiske spillerne å nullstille seg og knuse svenskene 9–2. Etter to perioder ledet Sovjet 9–0, selv om Mats Åhlberg og Leif Holmgren pyntet på resultatet i tredje periode. Sovjetunionen vant dermed sølv mens Sverige tok bronse.
Tolv land var kvalifisert til ishockeyturneringen: de åtte lagene fra A-VM i ishockey 1979 og de fire beste lagene fra B-VM. Øst-Tyskland (nr. 2 i B-VM 1979) var kvalifisert til OL-turneringen men takket nei til å delta. De ble derfor først erstattet av Sveits (nr. 5 i B-VM), som også meldte avbud. Japan (nr. 6 i B-VM) ble dermed valgt som erstatningslag.
I forkant av Vinter-OL 1980 ble det innført et nytt spillformat.
I gruppespillet ble de tolv lagene inndelt i to grupper med seks lag i hver. Lagene skulle spille en round robin på fem gruppespillskamper mot på forhånd kjente motstandere. De to beste lagene i hver gruppe gikk videre til finalerunden mens nummer 3 i hver gruppe skulle spille plasseringskamp om 5. plass.
Finalerunden ble også spilt som en enkelt round robin hvor de tre beste vant medaljer. Lagene i finalerunden tok med poengene fra kampene spilt mot de andre kvalifiserte lagene fra egen gruppe i gruppespillet. I tilfelle av uavgjort i sluttstillingen ville målforskjell være den avgjørende tiebreakeren.
I alle kampene ble poengene utdelt som følger:
I 1980 innførte IIHF og IOK spilleforlengelse og straffeslagskonkurranse for å avgjøre plasseringskamper som var uavgjort etter ordinær spilletid. Det skulle spilles inntil 10 min spilleforlengelse som ble avgjort når et av lagene scoret («sudden death»). Dersom kampen fortsatt ikke var kommet til avgjørelse skulle det avholdes straffeslagkonkurranse.
I straffeslagskonkurransen skulle begge lag ta fem straffer hver med forskjellige spillere. Spillerne på begge lag skulle ta straffeslagene annenhver gang helt til det avgjørende målet var scoret. Hvis stillingen fortsatt var uavgjort etter at begge lag hadde tatt fem straffeslag, skulle prosedyren fortsette med en tie-break-duell med en spiller fra hvert lag. Lagene byttet rekkefølge på hvem som skyter først. Disse straffene kunne tas av de samme spillerne som tidligere eller laget kunne velge å bruke nye spillere. Det betyr at samme spiller kunne ta alle straffene for sitt lag i tie-break-duellen. Kampen ble avsluttet så snart en duell mellom to spillere ga det avgjørende resultatet.
Seedingen ble basert på landenes sluttplassering ved ishockey-VM 1979 (markert i parentes).
IIHF utnevnte følgende dommere og linjedommere til å dømme kampene under turneringen:
Hvert lag skulle bestå av maksimalt 20 utespillere (løpere og backer) samt tre målvakter.
Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC−05.00.
Lagene som kom nummer 3 i hver gruppe skulle spille plasseringskamper om 5. plassen.
Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC−05.00.
De to beste lagene fra hver gruppe skulle spille en round robin mot de to beste lagene fra den andre gruppen én gang. Resultatene fra innbyrdes oppgjør fra første runde ble overført.
Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC−05.00.
Innbyrdes oppgjør fra gruppespillet overført til finalerunden:
Turneringens sluttplassering ifølge IIHF.
Kilde: Ice-hockey-stat.com og Hokej.sfrp.cz
De fem beste målmaktene som har spilt 40 % eller mer av lagets totale spilleminutter.
Kilde: Ice-hockey-stat.com og Hokej.sfrp.cz
Kilde: Ice-hockey-stat.com