Lac meromictic

Un lac meromictic este un lac care are straturi de apă care nu se amestecă.
În limnologia fizică și de asemenea în oceanografie, un corp de apă meromictic este un corp de apă stagnant în care circulația verticală a apei nu are loc pe întregul profil de adâncime.
Sistemul mixis (amestecare) este un sistem de clasificare a apelor linistite. Aici apele meromictice (parțial amestecate, din greaca veche μέρος / méros, în română parte) stau între holomictic (se amestecă complet) și amictic (nu se amestecă): într-o apă meromictică, amestecarea are loc numai în anumite zone separate, care înseamnă că se formează zone de apă de diferite vârste, în timp ce apa din corpurile de apă stratificate diferit, cum ar fi dimictice sau oligomictice, se amestecă complet cel puțin o dată pe an, în primul anotimp, iar în cel de-al doilea neregulat.
Termenul meromixie a fost inventat de austriacul Ingo Findenegg în 1935 și extins semnificativ de George Evelyn Hutchinson în 1937.
Termenii speciali sunt „dimictici” (lacuri sau corpuri de apă care se amestecă de două ori pe an, în perioada de tranziție, caz normal) și „oligomictic” (lacuri sau corpuri de apă care se amestecă doar o dată la câțiva ani).
Stratul superior care circulă regulat se numește mixolimnion („apă de amestec”), zona de apă adâncă monimolimnion. În mixolimnion, se formează adesea o stratificare de amestecare regulată, permanentă sau intermitentă cu epilimnion (apă de suprafață), metalimnion (strat de fisurare) și, de asemenea, un hipolimnion (strat adânc), numai că acesta este suprapus pe monimolimnion, astfel încât se formează un strat separator caracteristic.
Există două cauze principale posibile.
Apele meromictice formează de obicei o stare stabilă care poate fi spartă doar de evenimente excepționale. Mixolimnionul furnizează în mod regulat monimolimnionul cu apă rece sau îmbogățită. Cele două procese apar, de asemenea în combinație, pe de altă parte, monimolimnia foarte salină poate rămâne stabilă chiar și în apă caldă și adâncă. De exemplu, o suprafață mică de apă în raport cu adâncimea este benefică, ceea ce înseamnă că într-o locație protejată de vânt aproape că nu există suprafață pe care vântul să o atace. Un caz special este Lacul Öden, Styria, care devine meromictic din cauza afluxurilor reci din peștera subterană: curge doar apa caldă de suprafață, adâncimea rămâne stratificată chimic.
Mixolimnionul pierde prin sedimentare în mod constant biomasă și astfel nutrienți pentru monimolimnion. Acest lucru creează adesea condiții anaerobe (fără oxigen) în apele adânci. Un exemplu binecunoscut este Marea Neagră, cel mai mare bazin meromictic de pe pământ, care este de nelocuit pentru organismele superioare la adâncime. Metanul, amoniul, hidrogenul sulfurat și produsele finale metabolice similare se pot de asemenea acumula în acest fel.
Un exemplu de biotop independent cauzat de un corp de apă meromictic este Ongeim'l Tketau (Jellyfish Lake, „lacul cu meduze”) din Palau, o rămășiță marină izolată cu populația sa de meduze și anemone de mare în mixolimnion, o zonă plutitoare, strat de bacterii din genul Chromatium (Chromatiaceae) pe chemoclina subțire, foarte acidă și cu apa adâncă anoxică.
Lacurile meromictice există peste tot în lume. Distribuția pare a fi inegală, dar acest lucru se poate datora cercetării incomplete. În funcție de definiția exactă a „meromictic”, raportul dintre lacurile meromictice și holomictice din întreaga lume este de aproximativ 1:1000.