davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
NikNaks (South African snack)

NikNaks, also known as "amaNikNaks," is the brand name for a popular brand of South African Cheese puffs manufactured by the Simba Chips company since 1972. Originally only coming in a "Cheese" flavour. It is normally sold in 55 gram and 135 gram bags, and is primarily made from maize, vegetable oil, salt and cheese.
Though based in South Africa and mostly consumed in the Southern African region, NikNaks are consumed internationally due to South Africa's diaspora.
The brand features the brand mascot, Nik the Nak, on a yellow packet with different coloured diamonds arranged in a circular pattern depending on the flavour. Green for fruit chutney, brown for spicy beef, and pink for cheese. In the 2000s the image of the brand mascot was altered due to concerns over the racially prejudicial nature of the original image featuring a stylised Kaapse Klopse minstrel. The mascot was originally "introduced as a middle-aged comic-like character [that] has since evolved into a funkier more youthful male, symbolising elements of youth culture."
The new and final (as of 2020) branding was finalised in 2010 when a design from the advertising agency Graffiti by Mzwandile Buthelezi was chosen after members of the public voted it the best of 3 possible new options.
In 2014 British importers of South African Niknaks were issued with legal letters informing them not to import the snacks into the country as they infringed on the brand name of the older, 1981-established British brand Nik Naks manufactured by KP Snacks.
NikNaks currently come in eight different flavours:
The following flavours are discontinued:
Simba Chip, the manufacturers of NikNaks, were reviewed by South Africa's Advertising Regulatory Body for alleged false advertising after public complaints that the Flamin' Hot flavour was not spicy. The board ruled in Simba's favour, stating that perceived spiciness is subjective to each consumer.
Papaya milk

Papaya milk (Chinese: 木瓜牛乳; pinyin: mùguā niúrǔ) is a Taiwanese milk beverage made from fresh papaya and milk, the most common of which is produced by Uni-President Enterprises Corporation in Taiwan.
The beverage consists of more than 50 percent milk and concentrated papaya juice. Papaya milk has a creamy and slightly sweet flavour with a light orange colour.
Papaya milk has been a staple in Taiwan for decades. Its origins are tied to Taiwan's geographic location, which supports the growth of both tropical fruits and dairy production. The drink gained popularity in the 1970s, a period marked by significant agricultural and industrial development in Taiwan. The introduction of household appliances like refrigerators and blenders during this time further boosted the drink's popularity, as they made it easier to prepare fresh papaya milk at home.
The earliest milk farms in Taiwan were established during the Japanese colonial era. However, it was not until the 1960s that the Taiwanese government began promoting dairy production to reduce reliance on imported milk powder. This initiative included sending young farmers abroad for professional training and encouraging milk consumption among school children. These efforts laid the foundation for the widespread availability of milk, which, combined with locally grown papayas, led to the creation of papaya milk.
Legend has it that a night market vendor first experimented with blending milk and various fruits, discovering that papaya combined with milk was particularly delicious. This combination quickly caught on, becoming a favourite among locals.
Despite its popularity in Taiwan, papaya milk has not achieved the same level of international recognition as bubble tea. The flavour profile of papaya milk, with its distinctive aroma, may not appeal to everyone. Additionally, the enzyme papain found in papayas can break down the protein in milk, causing the drink to become bitter if not consumed quickly. To address this, commercially produced papaya milk often undergoes high-temperature processing to deactivate the enzymes, or uses papaya powder instead of fresh fruit.
However, the drink has found a following in parts of Asia, including Hong Kong and Singapore, where it is appreciated for its nutritional benefits and refreshing taste. Raw papaya milk is believed to promote gut health and immunity due to the presence of papain, an enzyme that aids digestion.
Isuku muri Ruhango

Urubyiruko rwo mu Karere ka Ruhango ruvuga ko biteye isoni kuba hakiri ingo zidafite ubwiherero n’izindi zifite ubutujuje ibisabwa, bityo biyemeje gukemura icyo kibazo kikarangira burundu.
akomeje avuga ko uyu mwaka watangiye habarurwa ingo 120 zidafite ubwiherero ariko bwagiye bwubakwa kandi bihaye umuhigo wo kuburangiza muri uku kwezi kwahariwe ibikorwa by’ubukorerabushake by’urubyiruko. Hari ingo zigera kuri 72 basanze zifite ubwiherero butujuje ibisabwa, nazo bazazifasha kubusana.
Bazatera ibiti bivangwa n’imyaka ku buso bwa hegitali 90, bace imirwanyasuri basibura n’iyari isanzwe mu rwego rwo kurwanya isuri ndetse bakore n’ubukanguramabaga mu kwirinda ibiza. Bamwe mu rubyiruko rwo mu Karere ka Ruhango bavuze ko biyemeje gukorera hamwe bagamije
kwiyubakira igihugu. “Icyo twiyemeje ni uguhuza imbaraga tukiyubakira igihugu. Muri uku kwezi rero dufite umurava wo gukora ibikorwa byinshi. Turasaba ababyeyi n’abayobozi kudushyigikira.” Abazakorerwa ibikorwa bitandukanye basabwe kubifata neza kugira ngo bizagire uruhare mu guhindura imibereho yabo irusheho kuba myiza.
Mu bindi yavuze bazakora ni ukubakira abatishoboye badafite aho akuba aho muri uku kwezi bazubaka inzu icyenda bakazuzuza. Ni ukuvuga inzu imwe muri buri murenge. Uyu mwaka watangiye mu Karere ka Ruhango hari imiryango 85 idafite aho kuba.
Amazi, Isuku n'isukura

Amazi meza, ubwiherero bufite ibyangombwa by’ibanze, n’umuco wo kugira isuku ni ibintu by’ingenzi mu mibereho n’imikurire y’abana. Ibura ry’ibyo bintu nkenerwa by’ibanze, rishyira mu kaga ubuzima bw’abana ibihumbi n’ibihumbi. Amazi, isuku n’isukura ni uburenganzira bwa muntu.Ibikorwa bigeza kuri buri wese amazi, isuku n’isukura, biri ku isonga mu Rwanda. Amazi meza, isuku n’isukura bifitanye isano ikomeye n’imirire myiza, ubuzima bwiza, uburinganire, iterambere ry’ubukungu, hamwe no kubungabunga ibidukikije.
Mu Rwanda, 57 ku ijana by’abaturage ni bo bonyine babona amazi meza yo kunywa aherereye ahari urugendo rw’iminota 30 kuva mu ngo zabo. Iyo abana bakoresheje umwanya wabo mu kuvoma amazi, akenshi bituma batajya ku ishuri. Iki ni ikibazo cyugarije cyane cyane abakobwa, dore ko ari bo baba batezweho gukora imirimo myinshi yo mu rugo. N’ubwo amazi aboneka hafi y’ingo, akenshi ntabwo aba ari meza ku buryo abantu bayanywa. Iyo rero abana banyweye amazi yanduye, bibatera indwara zikomeye cyane - ndetse n’ urupfu – ruturutse ku ndwara ziterwa n’amazi mabi.
Isukura ry’ibanze risobanuye ko buri rugo rwaba rufite ubwiherero bwarwo rudahuriyeho n’urundi rugo. Ubwo bwiherero bugomba kandi kuba bubasha kubika umwanda ku buryo ntaho uwo mwanda wahurira n’abantu. Abanyarwanda 64 ku ijana gusa ni bo babasha kugerwaho n’ibyo bikorwa by’isukura.
Hari kandi ikinyuranyo gikomeye kijyanye n’ubukungu bw’imiryango: ingo zifite ubushobozi buhagije zifite ubwiherero ku kigero cya 94 ku ijana ugereranije na 74 ku ijana by’ingo zikennye cyane.
Mu Rwanda, ingo 5 ku ijana gusa ni zo zifite ahantu habugenewe abagize umuryango bakarabira intoki n’isabune. Gukaraba intoki mu bihe by’ingenzi ni ingirakamaro cyane mu kugira ubuzima bwiza cyane cyane ku bana.
Isuku

Isuku iramutse yitaweho byagabanya indwara nyinshi.
Mu mwaka 2021 ingengo y’imari, Akarere ka Nyagatare karateganya kubakira abaturage batishoboye ubwiherero 1,200 mu rwego rwo gufasha abatabugiraga cyangwa abafite ubutujuje ibisabwa.Ikindi ni uko hazongerwa ibikorwa by’amazi kugira ngo abaturage babashe kugerwaho n’amazi meza n’isuku yifuzwa igerweho.Kugira ngo bigerweho, ngo birasaba imbaraga z’abaturage n’inzego z’ubuyobozi zitandukanye. Ishami ry’Umuryango w’Abibumbye ryita ku bana (UNICEF) rivuga ko gukaraba intoki uvuye mu bwiherero, umaze guhanagura umwana, mbere yo guteka no gutegura amafunguro bigabanya indwara ziterwa n’amazi mabi cyangwa ubwiherero butujuje ibyangombwa harimo no kugwingira.
Rwamagana:umugi urangwa n'isuku n'umutekano

Mu mwaka w'ibihumbi bibiri na makumyabiri na kabiri (2022)mu karere ka rwamagana hashyizwe amabwiriza avuga ko inyubako zose z'ubucuruzi zigomba kuzengurutswa amakaro murwego rwogusigasira isura nziza y'umugi ,ibyo byashyizwe mubikorwa umugi usa neza cyane,hashyirwamo ibimoteri bijugunywamo imyanda kumuhanda,ndetse ahanini ikoreshwa ry'amasashi riracibwa kuko ,amasashi ni kimwe mubikoresho bitabora(non biodegradeble waste), bishora kuramba igihe kinini mubutaka bikaba byakwangiza ubutaka mugihe cyo guhinga ndetse nigihe atwitswe akaba yakwangiza ikirere tutibagiye ni kiremwa .
Mu murenge wa muhazi wa karere ka rwamagana havuguruwe ivomo rusange ry'amazi meza aturuka mu musozi iryo vomo riherereye mu kagari ka kagarama icyo gikorwa kiba cyaratewe inkunga n'umuryango udaharanira inyungu wa USAID UBAKA EJO murwego rwo gusangiza amazi meza abaturage ndetse no kugirango barwanye indwara zikomoka kumwanda ,uterwa no gukoresha amazi adasukuye twavugamo cholera,amacinya n'izindi,ibyo bikaba byarafashije abaturage begereye uwo mugezi mugukoresha amazi asukuye no kurwanya ahanini indwara zikomoka kumwanda,wo gukoresha amazi adasukuye.si ibyo gusa kuko ubuyobozi bwashyize imbaraga mu kwegeza abaturage ibikoresho b'yisuku y'umusarane bana bakangurira kugira ubwiherero bufite isuku kuko nkuko tubizi ,iyo umusarane uramutse udafite niho hantu hambere handurira indwa zikomeye zanageza k'urupfu byumwihariko kubana bari munsi y'imyaka itanu,ni muri urwo rwego muwi 2018 hatangijwe ubukangurambaga bwo kugira ubwiherero bufite isuku ndetse bufite kandagira ukarabe .
Umutekano ni imwe munkingi y'iterambere munzego zose z'ubuzima ,muri urwo rwego akarere ndetse ninzego z'umutekano bifanyiriza hamwe mu kwimakaza no kwigisha abanyeshuri ,uburyo bwiza bwo gukoresha umuhanda hagamijwe mukwirinda impanuka zo mu muhanda ,no gusigasira ubuzima bwiza bwabatuye muri uwo mugi cyangwa muri ako karere.
Raised Toilet Seats

Raised Toilet Seats ni ubwiherero bwifashishwa cyane mu mahotel, mu ngo n'ahandi hantu hatandukanye bworohereza abantu batandukanye barimo abasaza cyangwa abantu bafite ubumuga kwicara cyangwa kuva mu musarani byoroshye. Niba umusarani uri hasi cyane, birashobora kugorana kongera guhaguruka, cyane cyane niba ufite umuvuduko muke mumaguru kandi bikagorana guhagarara.
Raised Toilet Seats, abasaza cyangwa abafite ubumuga irashobora kubafasha gukoresha umusarani inzira yubahwa kandi yoroshye. Ubu bw'iherero bufite intebe ishobora gufasha umuntu ufite ubumuga bw'amaguru guhagurukia byoroshye hatagombeye umuntu umuherekeza.
Lattingtown, New York

Lattingtown is a village located within the Town of Oyster Bay in Nassau County, on Long Island, in New York, United States. The population was 1,881 at the 2020 census.
The area of marsh along the coast was occupied by a band of Lenape, known as the Matinecock – a name associated with the place.
The Matinecock sold the area in 1660 to Richard Latting and his son, Josiah Latting. The Lattings sold marsh reeds for use in thatched-roof houses. The same family later established the hamlet of Lattingtown at Marlborough, Ulster County, New York, north of Manhattan.
Lattingtown incorporated as a village in 1931.
The 1986 film The Money Pit was partially filmed at a run-down house in Lattingtown.
According to the United States Census Bureau, the village has a total area of 3.8 square miles (9.8 km), of which 3.8 square miles (9.8 km) is land and 0.04 square miles (0.10 km), or 1.05%, is water.
As of the census of 2000, there were 1,860 people, 627 households, and 509 families residing in the village. The population density was 491.9 inhabitants per square mile (189.9/km). There were 688 housing units at an average density of 182.0 per square mile (70.3/km). The racial makeup of the village was 94.46% White, 0.59% African American, 3.49% Asian, 0.38% from other races, and 1.08% from two or more races. Hispanic or Latino of any race were 2.31% of the population.
There were 627 households, out of which 37.2% had children under the age of 18 living with them, 73.0% were married couples living together, 5.3% had a female householder with no husband present, and 18.8% were non-families. 16.1% of all households were made up of individuals, and 8.5% had someone living alone who was 65 years of age or older. The average household size was 2.93 and the average family size was 3.25.
In the village, the population was spread out, with 26.2% under the age of 18, 4.6% from 18 to 24, 24.0% from 25 to 44, 31.0% from 45 to 64, and 14.2% who were 65 years of age or older. The median age was 42 years. For every 100 females, there were 93.3 males. For every 100 females age 18 and over, there were 91.5 males.
The median income for a household in the village was $136,807, and the median income for a family was $156,462. Males had a median income of $100,000 versus $44,063 for females. The per capita income for the village was $76,260. About 2.1% of families and 4.5% of the population were below the poverty line, including 1.5% of those under age 18 and 6.6% of those age 65 or over.
As of August 2021, the Mayor of Lattingtown is Robert W. Fagiola, the Deputy Mayor is Carol M. Harrington, and the Village Trustees are Mark DeNatale, Stephen Ely, Carol M. Harrington, and Andrea Volpe.
Miyama, Kyoto

Miyama (美山町, Miyama-chō) is an agricultural town located in Kitakuwada District, Kyoto Prefecture, Japan.
As of 2003, the town had an estimated population of 5,070 and a density of 14.89 persons per km. The total area was 340.47 km.
On January 1, 2006, Miyama, along with the towns of Hiyoshi, Sonobe, and Yagi (all from Funai District), was merged to create the city of Nantan.
Miyama is best known for its thatched roof houses that create a rustic village ambience. Its top tourist attraction is Miyama Kayabuki-no-Sato.
Miyama is located 55km from Kyoto City. The various homestay options in the town facilitate short getaways for people who want a quick escape from city life.
35°18′46″N 135°37′19″E﻿ / ﻿35.312899°N 135.622069°E﻿ / 35.312899; 135.622069
Naganeupseong

Naganeupseong Folk Village (Korean: 낙안읍성; Hanja: 樂安邑城) is a Korean historic village located in Nagan-myeon, Suncheon, South Jeolla, South Korea. This well-preserved walled town served as an administrative core for the county during the Joseon Dynasty and it is designated as historical site N0. 302.
Naganeupseong is a former administrative town. It consists of three neighborhoods located inside fortress walls, on a level field surrounded by mountains. It has well-preserved buildings such as a fortress, government buildings, and a cluster of private houses. The houses are hanok-style: they have straw roofs, clay rooms, and Korean-style verandas. This is notable because the original town was mainly inhabited by common people and not aristocrats.
Even today, the town is still actively occupied by around 100 households. Many work as farmers that carry out the traditional lifestyle and arts of the region.
The fortress was constructed in 1397 by general Kim Bin-gil, during the reign of King Taejo of Joseon. The fortress was intended to defend the area after the defeat of the Wokou pirates. It was initially surrounded by a sand wall, but was fortified with a stone wall during the rule of King Injo in order to better defend itself against Japanese pirates. The project was carried out under the guidance of general Im Gyeong-eop (1594-1646), who served as the governor of Nagan from 1626 to 1628. When he died, a monumental house was built by the people of Nagan, which still stands in the village to this day.
Nine 19th century thatched-roof houses are designated as national heritages, because they are valuable examples of South Jeolla architecture during the Joseon period.
Naganeupseong was designated as National Heritage (Historic Site No. 302) in 1983. Since then, a series of projects have been conducted to preserve the village landscape. 231 houses were kept in their original condition, and are thus considered valuable sources for academic research. The village was also included on the tentative list of UNESCO's World Heritage Sites in 2010.
The fortress and the village are home to various cultural events of the region. One of the most celebrated is the annual South Jeolla Food Festival, held every year in October, where people can enjoy and learn about the regional cuisine.
Nagan is also a venue for Korean traditional music including "nongak", farmer's music, pansori and communal rituals. Oh Tae-seok, a pansori artist popular when South Korea was under Japanese colonial rule, was born in the village and his house is still preserved by the city of Suncheon.
Due to its pristine condition, Naganeupseong has been a popular filming location for period films and drama series, including "Masquerade" (2012), "Dong Yi" (2010), "Taegukgi: The Brotherhood of War" (2004) and more.
Stiles-Hinson House

The Stiles-Hinson House is two houses built back-to-back on James Island, South Carolina.
The first house is a simple, rural building constructed in 1742 by the James Island pioneer planter Benjamin Stiles. The significant agricultural science contributor William Godber Hinson constructed the 1891 portion of the building and he continued to maintain the running of the plantation until early in the 20th century.
The conjoined arrangement of two styles is unique. Both houses' exteriors are characteristic of the periods of history of which they belong. The house's Stiles part has been cited as an example of the residence of a planter from the mid-18th century. The larger part of the house, facing the river and built by Hinson, is Victorian.
On October 9, 1974, the house was added to the National Register of Historic Places.
Rural crafts

Rural crafts refers to the traditional crafts production that is carried on, simply for everyday practical use, in the agricultural countryside. Once widespread and commonplace, the survival of some rural crafts is threatened.
Rural crafts are not considered part of arts and crafts, as they are produced for a practical means, and not for leisure. As they are a part of a general and simple set of skills that are easily learned, they have not been produced for sale by an artisan class of makers.
Examples of goods and activities produced by rural crafts would be:
Rural crafts will tend to vary in their styles from place to place, and will thus often contribute strongly to a sense of place.
Offering training courses in, and demonstrations of, rural crafts is now becoming a viable job in some parts of the British Isles.
Rural crafts are distinguished from the "rustic" handicraft goods often seen in rural gift shops, such as at country stores.
Telangana Legislative Assembly

The Telangana Legislative Assembly (ISO: Telangāṇa Śāsana Sabha) is the lower house of the Telangana Legislature. The Legislative Assembly of Telangana currently consists of 119 elected members.
The members of the Vidhana Sabha are directly elected by people through adult franchise. Each constituency elects one member of the assembly. Members are popularly known as M.L.A.s. The assembly is elected using the simple plurality or "first past the post" electoral system. The elections are conducted by the Election Commission of India.
Telangana legislative assembly came into existence with 119 seats in June 2014 with the formation of Telangana. TRS swept the first election and formed the government with INC and TDP as opposition parties. In the 2018 elections, TRS won with a greater majority. There was one nominated member from the Anglo-India community till 2023.
The duration of the Assembly is five years from the date appointed for its first meeting, unless it is decided to dissolve the Assembly sooner. The Legislative Assembly's main functions include legislation, overseeing of administration, passing the budget, and airing public grievances.
There are currently 119 MLAs in the legislative assembly elected by the people. The state is divided into 119 constituencies with roughly equal populations. Every 5 years the assembly is up for election. However election can happen earlier if:
The current assembly is the third Legislative Assembly of Telangana.
Source:
Antonio Fresco

Miguel Antonio Matos (n. 1 septembrie 1983, Silver Spring, comitatul Montgomery, Maryland, SUA], Silver Spring, Maryland, SUA ) cunoscut sub numele de scenă Antonio Fresco, este un disc jockey, producător de muzică și prezentator de radio american. Este de origine dominicană și puertorică.
Miguel Antonio Matos s-a născut la 1 septembrie 1983 în Silver Spring, Maryland. A fost crescut la Baltimore, Maryland, de mama sa, care este o puertoricană din New York.
Fresco este o fostă personalitate radio și DJ pentru postul de radio ritmic, 97,9 Beat în Dallas, Texas. În timpul petrecut la postul de radio, Antonio a intervievat multe persoane notabile, cum ar fi rapperii Nelly, B.o.B, și fostul grup de fete, OMG Girlz. În timp ce locuia în Dallas și lucra la radio, a folosit numele M-Squared. În noiembrie 2011, Fresco a produs și a găzduit un videoclip muzical numit „M-Squared Presents The Understanding - DFW Cypher” care a prezentat el însuși și șase artiști muzicali din zona Dallas Fort Worth. Videoclipul muzical a fost prezentat într-un ziar din Dallas, numit D Magazine. În aprilie 2014, el a fost votat „Cel mai bun DJ” de un alt ziar numit Dallas Weekly.
Fresco s-a alăturat cântăreț Jonn Hart și producător muzical Clayton William pentru a lansa o melodie numită „Blow It”. Blow It a fost lansată mai târziu sub numele de artistă Hella Louud (un grup format din Hart și William) cu Antonio Fresco.
În 2016, Fresco a lansat o melodie numită Light It Up. Piesa a fost în stilul „Melbourne bounce”, care este un subgen al Electro house. Mai târziu în acel an, în august 2016, Fresco a făcut un remix neoficial al piesei lui Calvin Harris și Rihanna This Is What You Came For.
În iunie 2017, Fresco a colaborat cu cântăreț Kennis Clark pentru a lansa o melodie numită „Bout Time.” Videoclipul muzical a fost înregistrat împreună cu Academia de Film din New York ca unul dintre proiectele lor „Industry Lab”. Piesa sa After Party a apărut mai târziu în acel an, urmată de Lose Myself, care este o melodie care are influențe muzică pop și dancehall.
Frescă

Frescă (în italiană "Affresco", plur. "Affreschi", derivat din cuvântul fresco = proaspăt) este o pictură murală executată pe o tencuială proaspătă, în care culoarea este încorporată chimic și poate fi astfel conservată un timp nelimitat.
Fresca se compune din trei elemente:
Tencuiala, caracteristică tehnicii al fresco, este formată din două straturi: fresca neagră , primul strat și fresca albă, care se așază peste primul. Fresca albă este de fapt stratul peste care se pictează.
Principala dificultate în tehnica picturii de fresce este necesitatea de a așterne cu rapiditate culorile, ce presupune preparative specifice. Pigmenții minerali (caolinuri și silicate) trebuie diluați în apă, înainte de a fi aplicați cu o pensulă dură sau moale - în funcție de efectul dorit - pe tencuiala proaspătă, încă udă (intònaco fresco). Diverse culori dau rezultate diferite pe aceeași suprafață. De exemplu, pigmentul albastru de cobalt ("albastru regal"), adică silicatul de potasiu și cobalt, își pierde luciul prin uscare și de aceea în cazul frescelor lui Michelangelo acesta este mai puțin strălucitor decât culoarea roșie sau verde. "Un artist care pictează o frescă trebuie să facă în decurs de o zi o muncă pentru care unui sculptor îi trebuie o lună, dacă nu, cu timpul devin vizibile corecturi, pete, îmbinări, culori aplicate mai târziu sau chiar retușuri făcute după ce culorile s-au uscat. Ceea ce a fost pictat în tehnica frescei se păstrează, în timp ce culorile adăugate ulterior după ce primul strat s-a uscat, se pot spăla cu un burete umed". (Giorgio Vasari)
Pictură murală

Prin pictură murală se înțelege o pictură pe un perete, tavan, zid sau pe orice suprafață permanentă a unei clădiri sau structuri, iar datorită tehnicii folosite (frescă, tempera etc.) aderă perfect la zidul pe care este executată.
Picturi murale Arhivat în 21 august 2013, la Wayback Machine. au existat încă din cele mai vechi timpuri ale organizării societății umane, pornind de la picturile din peșterile din Lascaux din sudul Franței sau cele de pe pereții unor grote din Munții Tassili din centrul deșertului Sahara, și până la pictura murală bisericească, parte importantă a tradiției creștinismlui ortodox sau cea murală laică, devenită prepoderentă în ultimele două secole.
Este important de observat că în secolul al 20-lea, odată cu apariția mișcării artistice "muralista", ai cărei exponenți de seamă a fost trio-ului celebrilor muraliști mexicani Diego Rivera, David Siqueiros și José Orozco, pictura murală și muralismul au marcat o "renaștere".
Dacă în trecut principalele simboluri cultivate în picturile murale erau cele religioase, noul curent artistic manifestat între anii 1920-1930, presupunea cultivarea simbolurilor politice, artiștii mai sus menționați folosind în special fresca pentru a cultiva teme politice de-a dreptul revoluționare. Mișcarea artiștilor mexicani a influențat într-o mare măsură arta Statelor Unite din timpul Marii Depresiuni, astfel încat între anii 1935-1943 au fost realizate numeroase picturi murale.
Pictura murală a dus la apriția graffiti-ului, acesta devenind o parte importantă a culturii urbane, fiind considerat o adevărată artă.
Există diverse tehnici care se pretează la decorarea suprafețelor permanente cu picturi murale. Cea mai cunoscută este probabil fresca, care utilizează pigmenți solubili în apă, are o largă aplicabilitate, permite amestecarea armonioasă a culorilor și se usucă relativ repede. După uscare tonurile culorilor devin mai deschise.
Astăzi, pictura murală se poate executa în moduri foarte diferite, utilizând vopsele pe bază de ulei sau apă. Stilul poate varia mult, de la cel abstract, cunoscut sub termenul din franceză trompe l'oeil, care într-o traducere aproximativă înseamnă "înșelarea ochiului", până la cele "clasice", desemnând pictarea directă a zidului sau a suprafeței permanente oferite. De asemenea, acuratețea și calitatea unor reprezentări murale de azi sunt conferite de o tehnică care permite oricărei imagini, fie pictură, fotografie, imagine electronică sau compozită să fie transferată unui poster, care se poate apoi atașa "definitiv" suprafeței.
În istoria muralului au fost folosite mai multe metode:
Picturi murale unicat se găsesc pretutindeni în jurul lumii. Un astfel de exemplu este o pictură care se găsește pe un zid dintr-o clădire veche, cândva o închisoare, care se găsește pe vârful unei faleze dintr-un loc numit Bardiyah, din Libia. Semnată de realizator în aprilie 1942, cu câteva săptămâni înainte de moartea sa în prima bătălie de la El Alamein, este cunoscută sub numele de Bardia Mural, fiind creată de soldatul John Frederick Brill.
Proiectul Venus

The Venus Project, Inc. este o asociație care promovează viziunile despre viitor ale lui Jacque Fresco, cu scopul de a îmbunătăți societatea prin adoptarea unei economii bazate pe resurse și proiectarea durabilă a orașelor, eficienței energetice, a gestionării resurselor naturale și a automatizărilor avansate, cu accent pe beneficiile pe care acestea le vor aduce societății. Corporația a fost înființată de către Jacque Fresco și Roxanne Meadows în 1995, în timp ce ideile care se regăsesc în acest proiect au fost lansate în jurul anului 1975. Ideile Proiectului Venus sunt puse în practică prin intermediul organizației non-profit Future by Design.
Proiectul Venus este prezentat în filmul Zeitgeist: Addendum (din germană: Spiritul vremii: Adaos), ca o posibilă soluție la problemele mondiale descrise în film.
Stavkirke

Stavkirke sunt bisericile de lemn medievale din Norvegia. Până azi s-au păstrat 28 de astfel de biserici în Norvegia. Toate bisericile cunoscute ca stavkirke sunt monumente istorice, unele dintre ele făcând parte din patrimoniul UNESCO.
Cercetările au revelat că tipul de arhitectură al acestor biserici a fost, cândva, comun întregului spațiu nord-european, dar azi mai sunt doar două stavkirke în afara Norvegiei (una în Suedia și alta strămutată în Polonia).
Bernard Bachrach

Bernard S. Bachrach (n. 14 mai 1939, New York City, New York, SUA – d. 14 iulie 2023) a fost un istoric american, care a predat istoria la Universitatea din Minnesota. A fost specializat în Evul mediu timpuriu, în special în istoria militară a acestei epoci, istoria francilor, istoria evreilor și istoria comitatului de Anjou.
Ion Popa (istoric)

Ion Popa (n. ?) este un istoric contemporan român. Este specializat în istoria Holocaustului, studiind în special atitudinea bisericilor creștine în acea perioadă.
A obținut doctoratul la Universitatea din Manchester în 2014. Între 2014 și 2015 a fost cercetător postdoctoral la Yad Vashem Institute for Holocaust Research și la Freie Universität Berlin între 2015 și 2016. Cartea The Romanian Orthodox Church and the Holocaust („Biserica Ortodoxă Română și Holocaustul”) a primit Yad Vashem International Book Prize for Holocaust Research în 2018. Între 2012 și 2013 a fost titularul unei grant Ausnit Fellowship la Muzeul Memorial al Holocaustului din Statele Unite ale Americii și în 2013 al unui grant Tziporah Wiesel la aceeași instituție.
Cartea lui Ion Popa, The Romanian Orthodox Church and the Holocaust („Biserica Ortodoxă Română și Holocaustul”) a atras atenția presei de limbă română și a fost recenzată pozitiv, dar la jumătatea anului 2021 nu fusese încă tradusă în românește. Într-un interviu acordat revistei VICE, Ion Popa a explicat că problematica antisemitismului Bisericii Ortodoxe Române în perioada interbelică mai fusese studiată, dar perioada celui de-al Doilea Război Mondial și al comiterii Holocaustului era aproape necercetată. Arhivele Bisericii nefiind deschise, Popa utilizează extensiv presa bisericească, inclusiv cea de după 1941. Capitolele 7, 8 și 9 tratează memoria Holocaustului așa cum este ea reflectată de atitudinile Bisericii și de publicațiile sale. Teza dezvoltată este că Biserica Ortodoxă Română a practicat o îndelungă activitate de rescriere a trecutului și de albire (whitewashing) a propriei imagini.
Într-o recenzie din 2019, Gaëlle Fisher a apreciat bogăția materialului publicat de Popa, verva și consistența argumentării și a concluzionat că lucrarea reprezintă o lectură convingătoare. Pe fond, ea a deplâns utilizarea necritică a termenilor de „autor”, „spectator” și „salvator”, („perpetrator”, „bystander” și „savior”) și lipsa clarității asupra a ceea ce Popa numește Biserica, în special în cazul legăturii cu Mișcarea legionară care a implicat clerul de rând. Principala critică adusă de Fisher privește însă forma - numărul mare de capitole, împărțirea în subcapitole și anumite exprimări nefericite.
Într-un interviu pentru postul de radio Deutsche Welle din 2018, regizorul Radu Jude a criticat sprijinirea de către Biserica Ortodoxă Română a ideilor naționaliste, antisemite și homofobe și a afirmat că: „Problema cu Biserica nu este că sprijină doar aceste tipuri de politici. Dar și că Biserica a fost parte din Holocaust în România.” Jude a citat cartea lui Popa ca referință.
Într-un articol din 2020 pe tema participării preoților ortodocși români la Holocaustul din Transnistria, Ionuț Biliuță a amintit lucrările istoricilor Ion Popa și Diana Dumitru.
Mitropolia Ortodoxă Română a celor Două Americi

Arhiepiscopia Ortodoxă Română din cele două Americi (engleză The Romanian Orthodox Metropolia of the Americas) este o eparhie autonomă a Bisericii Ortodoxe Române, ce are jurisdicție asupra comunităților ortodoxe românești din continentul american. Are sediul în Chicago, din statul Illinois (SUA), și este condusă de arhiepiscopul Nicolae Condrea.
28 octombrie 2016 – Sfântul Sinod al Bisericii Ortodoxe Române a aprobat hotărârea Congresului Arhiepiscopiei celor două Americi de înființare a unei noi Episcopii în Canada și a Mitropoliei Ortodoxe Române a celor două Americi. De la acea dată, B.O.R. are în componență două eparhii: Arhiepiscopia Ortodoxă Română a Statelor Unite ale Americii și Episcopia Ortodoxă Română a Canadei .
Episcopia Ortodoxă Română din America

Episcopia Ortodoxă Română din America (în engleză Romanian Orthodox Episcopate of America) este una dintre cele trei eparhii etnice ale Bisericii Ortodoxe din America – The Orthodox Church in America (OCA) și o fostă episcopie a Bisericii Ortodoxe Române. Centrul diecezan este situat la Jackson, Michigan.
Jurisdicția sa include parohii, mănăstiri și misiuni situate în 26 de state din Statele Unite ale Americii, precum și în șase provincii din Canada – Alberta, Arizona, California, Colorado, Columbia Britanică, Connecticut, Florida, Georgia, Illinois, Indiana, Louisiana, Manitoba, Maryland, Massachusetts, Michigan, Minnesota, Missouri, New Hampshire, New Mexico, Nevada, New York, Ohio, Ontario, Oregon, Pennsylvania, Quebec, Rhode Island, Saskatchewan, Tennessee, Texas, Virginia și Washington.
Actualul episcop de Detroit și al Episcopiei Românești este Nathaniel Popp. El a fost hirotonit ca episcop de Dearborn Heights și episcop vicar al Episcopiei Românești la 15 noiembrie 1980. Episcopul Nathaniel a fost întronizat ca episcop titular al eparhiei la 17 noiembrie 1984, după retragerea arhiepiscopului Valerian Trifa.
Nathaniel Popp a fost ridicat la rangul de arhiepiscop la 20 octombrie 1999.
Eparhia este grupată geografic în opt protopopiate, fiecare dintre ele fiind formată din mai multe parohii. Fiecare protopopiat este condus de un preot parohial, cunoscut sub titlul de protopop. Protopopii coordonează activitățile parohiilor din zona sa și raportează episcopului diecezan. Protopopiatele actuale ale Episcopiei Ortodoxe Române din America sunt următoarele:
Remus Rus

Remus Rus (n. 28 noiembrie 1942, Brașov, România) este un teolog și istoric român al religiilor, profesor la Facultatea de Teologie Ortodoxă din București.
S-a născut la 28 noiembrie 1942, în Brașov (originar, însă, din Joia Mare, județul Arad).
A urmat studiile teologice la Seminarul teologic din Caransebeș (1955-1960), apoi la Institutul Teologic Universitar din Sibiu (1960 - 1964), apoi cursurile de doctorat (specialitatea istoria religiilor) la Institutul Teologic Universitar din București, În continuare Rus a făcut specializări la Universitatea din Oxford (1965-1969), la Sorbona,și la Universitatea Heidelberg (Germania), susținând apoi examenul de doctorat la București, în 1978.
Rus a lucrat ca inspector de specialitate și documentarist în cadrul Serviciului de Relații Externe Bisericești al Patriarhiei Române (1969 - 1976), ca redactor de limba engleză al revistei "Romanian Orthodox Church News" (1971 - 1978) și redactor șef al aceleiași publicații (1988-1991).
În 1976 a devenit asistent la secția de Teologie sistematică de la Institutul Teologic din București, apoi lector suplinitor la conferința de Teologie fundamentală și istoria religiilor (1978 - 1985), apoi conferențiar la aceeași disciplină (1985-1991), apoi profesor de Istoria și filosofia religiilor (1991), profesor asociat al Facultății de Filosofie a Universității din București, la catedra de Istoria Religiilor (din februarie 1990). A participat la diverse întruniri ecumenice din țară și străinătate. A fost membru al delegațiilor Bisericii Ortodoxe Române care au vizitat Finlanda (1970), India (1982 și 1989) etc.
Este redactor coordonator al colecției „Orizonturi spirituale” de la Editura Enciclopedică.
Este profesor la Catedra Departamentului UNESCO din Bucuresti, predând cursul „Phénoménologie de la religion”.
Remus Rus este căsătorit și are un copil.
Relațiile dintre România și Vatican

Relațiile dintre România și Vatican sunt relațiile externe dintre România și Sfântul Scaun. Ambele țări au stabilit relații diplomatice în anul 1920. Sfântul Scaun are o ambasadă la București denumită Nunțiatura Apostolică în România. România are o ambasadă la Vatican.
Relațiile dintre cele două state au fost reglementate prin Concordatul din 1927. Prin decretul nr. 151 din 17 iulie 1948 România a denunțat unilateral concordatul, iar la 7 iulie 1950 a fost expulzat ultimul reprezentant diplomatic al Vaticanului la București, Gerald Patrick O'Hara.
După Revoluția Română din 1989, prin Decretul-lege nr. 9 din 31 decembrie 1989 al Consiliului Frontului Salvării Naționale a fost abrogat Decretul-lege 358/1948 și a fost recunoscută Biserica Română Unită cu Roma, Greco-Catolică. Relațiile diplomatice dintre România și Sfântul Scaun au fost reluate în luna mai a anului 1990.
În perioada 7-9 mai 1999 papa Ioan Paul al II-lea a efectuat o vizită oficială în România. Aceasta a fost prima călătorie papală într-o țară majoritar ortodoxă după mai mult de 1.000 de ani. El a participat la o liturghie ortodoxă pe 9 mai 1999.
În anul 2002 erau 1.028.401 credincioși romano-catolici în România, reprezentând 4,7% din populația țării. Conform aceluiași recensământ oficial numărul credincioșilor greco-catolici era de 191.556.
În perioada 31 mai-2 iunie 2019 a avut loc vizita papei Francisc în România, ocazie cu care a fost beatificat episcopul Valeriu Traian Frențiu și însoțitorii săi, decedați în închisorile regimului comunist.
Geneză (mitologie)

Geneza este mitul procesului de creare a lumii în concepția iudeo-creștină.
Relatarea genezei se află în cartea sacră Kabala, care își are originea în tradiția orală, se spune, din ce i-a spus Dumnezeu lui Moise pe muntele Sinai, sau, în alte variante, lui Adam. Studiile cabalistice caută sensurile mistice în cărțile creștine, ceea ce se numește sod (sau anagogic, la creștini). Se bazează pentru asta pe metodologia ancestrală și pe cei zece Sefirot. Găsim ideea de creație în Ezechiel în conceptul metafizic evreiesc al Merkabah, care, în mod simbolic, desigur, este un car ceresc.
Tradiția iudaică, pe baza primului testament, relatează două concepții ale Creatiei:
În lumea catolică prima abordare va da ideea că omul, care reflectă voia lui Dumnezeu, trebuie să domesticească natura, cu exemplul monahal; al doilea, că omul, în conformitate cu Dumnezeu, participă în natură, cu exemplul derogărilor.
Creaționismul este, din punct de vedere teologic o credință care susține că Universul a apărut prin implicarea unei forțe divine, a unei inteligențe superioare sau a unei entități incomprehensibile, abstracte. Având o vechime foarte mare, această credință intră în contradicție cu evoluționismul, cu fenomenul “Big Bang” sau cu alte teorii științifice. Spre deosebire de acestea, creaționismul afirmă că formarea Universului și a elementelor ce îl compun nu a fost un fenomen lipsit de o cauză inteligentă, ci o acțiune voită de un zeu creator. De-a lungul timpului, diferitele popoare ale lumii au creat o sumedenie de mituri pentru a explica originea lumii.
În religia creștină, Dumnezeu este unicul creator al lumii văzute și nevăzute, este o entitate supremă care există dintotdeauna, nu are început și nici sfârșit. Biblia descrie în prima carte din Vechiul Testament, Facerea, procesul genezei. Creația lumii s-a desfășurat în etape succesive timp de șase zile, după care Dumnezeu s-a odihnit și a binecuvântat ziua a șaptea.
Ireligiozitate

Ireligiozitatea este absența religiei, indiferența față de religie, respingerea religiei sau ostilitatea față de religie. Când este caracterizată ca respingere a convingerilor religioase, ea include ateismul explicit, disidența religioasă și umanismul secular. Atunci când este caracterizată ca ostilitate față de religie, ea include anticlericalismul, antireligiozitatea și antiteismul.
Când este caracterizată ca indiferență față de religie, ea include apateismul. Iar atunci când este caracterizată ca absență de convingeri religioase, ea poate include deismul, ateismul implicit, agnosticismul, pandeismul, ignosticismul, nonteismul, panteismul, panenteismul, scepticismul religios sau un caracter de liber-cugetător sau spiritual dar nu religios.
Un studiu din 2012 arată că 36% din populația globului nu este religioasă și că între 2005 și 2012 rata religiozității în lume a scăzut cu 9 puncte procentuale. Majoritatea persoanelor non-religioase (76%) este concentrată în Asia și zona Pacificului.
Tabelele de mai jos prezintă țările lumii după nivelul ireligiozității în ordine descrescătoare.
Întâia epistolă a lui Petru

Întâia epistolă catolică a lui Petru (sau Întâia Epistolă Sobornicească a Sfântului Apostol Petru) este o carte a Noului Testament.
Mulți cercetători critici ai Bibliei consideră că a fost scrisă sub nume fals. Majoritatea bibliștilor resping ideea că Petru ar fi scris ceva din Biblie.
A doua epistolă a lui Petru

A doua epistolă catolică a lui Petru (sau A Doua Epistolă Sobornicească a Sfântului Apostol Petru) este o carte a Noului Testament.
Este datată circa 110 d.Hr.
Opinia critică majoritară este că a fost scrisă sub nume fals. Majoritatea bibliștilor resping ideea că Petru ar fi scris ceva din Biblie.
Patrimoniul cultural imaterial al umanității

UNESCO a întocmit o listă a Patrimoniului Cultural Imaterial cu scopul de a asigura o mai bună protecție unor elemente culturale imateriale din toată lumea și de a promova înțelegerea semnificației lor. Această listă este publicată de Comisia Interguvernamentală pentru păstrarea Patrimoniului Cultural Imaterial, iar membrii acesteia sunt aleși de statele membre întrunite în Adunarea Generală a ONU. Printr-un compendiu al diferitelor comori orale și imateriale ale omenirii, programul încearcă să atragă atenția asupra importanței conservării patrimoniului imaterial, pe care UNESCO l-a identificat drept componentă esențială și depozitar de diversitate culturală și expresie creativă.
Lista a fost înființată în 2008 când a intrat în vigoare Convenția pentru Conservarea Patrimoniului Cultural Imaterial din 2003.
În 2010, programul era alcătuit din două liste:
În 2013, în această din urmă listă erau înscrise patru elemente, ceea ce ajută statele membre să mobilizeze cooperarea și asistența internațională pentru a asigura transmiterea acestui patrimoniu prin participarea comunităților implicate. Astăzi, această listă cuprinde 35 de elemente.
Lista totală cuprindea 676 de elemente în 2022.
România este prezentă pe Lista Reprezentativă a Patrimoniului Cultural al Omenirii cu ritualul călușului (2005/2008), doina (2009), ceramica de Horezu (2012), colindatul de ceată bărbătească (2013, împreună cu Republica Moldova), jocul fecioresc (2015), tehnici tradiționale de realizare a scoarței (2016), mărțișorul - practici tradiționale asociate zilei de 1 martie (2017, împreună cu Republica Moldova și Bulgaria), arta cămășii cu altiță (2022, împreună cu Republica Moldova) și tradițiile de creștere a cailor lipițani (2022, împreună cu Austria, Bosnia și Herțegovina, Croația, Italia, Slovacia, Slovenia și Ungaria).
Republica Moldova este prezentă pe Lista Reprezentativă a Patrimoniului Cultural al Omenirii cu colindatul de ceată bărbătească (2013, împreună cu România ), tehnici tradiționale de realizare a scoarței (2016, împreună cu România), mărțișorul - practici tradiționale asociate zilei de 1 martie (2017, împreună cu România și Bulgaria) și arta cămășii cu altiță (2022, împreună cu România).
Materiale media legate de Patrimoniul cultural imaterial al umanității la Wikimedia Commons
Patrimoniul cultural național al României

Conform legii românești, patrimoniul cultural național este format din „totalitatea bunurilor care reprezintă o mărturie și o expresie a valorilor, credințelor, cunoștințelor și tradițiilor naționale, indiferent de regimul de proprietate al acestora”.
Principalele categorii de bunuri ce compun patrimoniul cultural național sunt:
Obiectele ce compun patrimoniul cultural pot fi în proprietate publică sau privată, dar sunt supuse unor limitări referitoare la utilizarea lor. Administrarea listelor cu bunuri culturale incluse în patrimoniul cultural național este făcută de Institutul Național al Patrimoniului.
Clădire

Prin clădire, de multe ori imobil, se înțelege în arhitectură, construcții, inginerie și piață imobiliară orice structură realizată de oameni cu scopul adăpostirii și locuirii continue, respectiv a menținerii unor condiții standard de lucru neîntrerupte pentru ființele umane.
Pentru a face o diferență între clădirile destinate unei ocupări continue și a celor care nu au fost construite în acest scop se preferă termenul de structură pentru acestea din urmă. Înălțimea structurală semnifică, în limbaj tehnic, distanța dintre nivelul de bază al străzii și cel mai înalt punct al clădirii unde încă există elemente arhitecturale. De obicei, spiralele, soclurile și antenele nu contează la calcularea înălțimii unei clădiri. Clădirile servesc mai multor nevoi sociale - în primul rând ca adăpost de vreme, securitate, spațiu de locuit, confidențialitate, pentru a depozita obiectele și pentru a trăi și lucra confortabil. O clădire ca adăpost reprezintă o diviziune fizică a habitatului uman (un loc de confort și siguranță) și exterior (un loc care uneori poate fi dur și dăunător).
Deși, foarte probabil, hominizii au locuit mai întâi în peșteri, la un moment dat au început să construiască primele adăposturi. Clădirile au devenit larg răpândite odată cu Neoliticul (vezi și Arhitectura neolitică).
Clădirile se pot împărți, după scopul pentru care au fost concepute, în clădiri administrative, de locuit/rezidențiale, de stocat bunuri, de realizare a bunurilor, de construit vehicule, etc. Clădirile și structurile suferă, ca orice organism viu, în diferite faze ale existenței lor, de creștere, stabilitate (sau echilibru) și apoi de decadență.
Clădirile rezidențiale unifamiliale sunt cel mai adesea numite case. Clădirile rezidențiale multifamiliale care conțin mai multe unități de locuit sunt numite duplexuri sau clădiri de apartamente.
Palatul Telefoanelor din București

Palatul Telefoanelor este o clădire reprezentativă a Bucureștiului, aflată în centrul capitalei, pe Calea Victoriei. În prezent este sediul Orange Romania Communications Palatul, înalt de 52,5 m, a fost construit între anii 1929 - 1934 într-un stil specific zgârie-norilor americani, având caracteristici reprezentative ale stilului Art Deco. Până în 1956 a fost cea mai înaltă clădire din București. Construcția a înregistrat și o premieră, ea fiind prima clădire înaltă cu schelet metalic din România. Edmond van Saanen Algi, unul din cei trei arhitecți semnatari, era de origine olandeză, stabilit în România, și este autorul mai multor clădiri reprezentative din București (cum ar fi Academia de Studii Economice).
Întrucât de-a lungul timpului clădirea a fost afectată de multe evenimente, ca de exemplu bombardamentul aliaților din 1944, cutremurele din 1940, 1977, 1986 și 1990, în anul 1995 s-a început o amplă consolidare a structurii sale, după proiectul specialistului in structuri, prof. ing. Alexandru Cișmigiu, realizată de firma de proiectare "Proiect București" și care a durat 10 ani.
Palatul telefoanelor a fost construit pe locul fostelor case ale boierului Oteteleșanu, care găzduiseră faimoasa cafenea literară și loc de întâlnire al protipendadei bucureștene, "Terasa Oteteleșanu".
La 24 septembrie 2014 compania Telekom a scos la licitație Palatul Telefoanelor și alte două proprietăți pentru 21,6 milioane euro, dar clădirea nu a fost vândută.
Materiale media legate de Palatul Telefoanelor din București la Wikimedia Commons
St. Gallen

St. Gallen (în germană Sankt Gallen; în franceză Saint-Gall) este capitala cantonului St. Gallen din Elveția. A evoluat din mănăstirea fondată în secolul al VII-lea de Sfântul Gallus, misionar irlandez. În prezent este un oraș cosmopolit cu bune legături de transport către restul țării și Germania învecinată. Populația numără 74.867 de locuitori (noiembrie 2003).
Gustav al IV-lea Adolf, fost rege al Suediei, și-a petrecut ultimii ani din viață în St. Gallen, unde a murit în 1837.
O clădire notabilă din oraș este Abația Sankt Gallen (mănăstire benedictină), înscrisă în anul 1983 pe lista patrimoniului cultural mondial UNESCO. Această mănăstire este faimoasă și pentru că aici a trăit și a murit ca martiră cuvioasa Wiborada, ucisă în 926 de maghiarii care năvăliseră în acea parte a Europei. A fost canonizată de papa Clement al II-lea în anul 1047.