davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Botanisk hage

Botanisk hage (fra avledet av botanikk; etter nylatin botanicus, fra gresk botanikos + hage) er et museum med utstillinger av levende planter ordnet etter ulike prinsipper og anlagt vesentlig av hensyn til vitenskapelige botaniske studier og for å skaffe materiale til undervisning i botanikk. Plantene omfatter trær, busker, lianer, stauder og andre urteaktige planter. Samlinger som bare omfatter trær eller busker kalles for arboret.
Tidligere var oftest systematikken i de botaniske hagene lik den for mange frimerkesamlere, en skulle ha en av hver. Andre prinsipper har imidlertid overtatt, dels etter geografisk opprinnelse, biologisk systematikk, eller knyttet til plantenes naturlige økologiske sammenheng.
Botanisk hager kan inneholde spesialiserte plantesamlinger som kaktus og andre sukkulente planter, urtehager, planter fra bestemte deler av verden og så videre; det kan være drivhus, større kjøkkenhager, igjen med spesielle samlinger som tropiske planter, alpine planter eller andre eksotiske planter og fremmed arter. De fleste er i det minste delvis åpne for publikum, og kan tilby guidede turer, pedagogiske visninger, kunstutstillinger, bokrom, utendørs teater- og musikalske forestillinger og annen underholdning.
Europas eldste, og fremdeles eksisterende botaniske hage på sitt opprinnelige lokalisering, finnes i Padova, Orto Botanico di Padova i Italia, grunnlagt i 1545 under republikken Venezia.
De første, moderne botaniske hagene ble opprettet i Norditalia, knyttet til universitetene:
Andre europeiske byer fulgte snart etter:
I Norge finnes seks botaniske hager som samarbeider i Nettverk for norske botaniske hager, foruten Rogaland Arboret (etabl. 1972).
Organisasjonen Botanic Gardens Conservation International (BGCI) definerer botaniske hager slik: «Botaniske hager er institusjoner som holder dokumenterte samlinger av levende planter for vitenskapelig forskning, bevaring, visning og utdanning.»
(en) Botanical gardens – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Engsoleie

Engsoleie, (Ranunculus acris, sørsamisk: lamsehke ) også kalt smørblomst, er en av de mer vanlige soleiene i Europa, den vokser helt opp til 2 400 meters høyde. Den noe hårete planten med opp til meterhøye stengler, bærer blomster som blir om lag 25 mm i diameter. Den blomstrer fra mai til oktober og har fem overlappende gule blad i blomsten. Fruktemnet hos engsoleie er «apokarp», dvs. at det består av mange deler med hvert sitt arr. Antallet pollenbærere er også stort og ubestemt. Bladene er tre- til fem-delte med store fliker.
Smørblomster er blant de eldste eksisterende blomstergrupper, og var utbredt i tempererte soner i kvartærtiden. I dag finnes det over 2 000 medlemmer av soleie-familien om man teller med urter og busker. Den blanke overflaten på kronbladene irriterer fordøyelsen hos dyr som spiser dem.
Engsoleie er nasjonalblomsten på Færøyene, hvor den heter sólja (IPA: [ˈsœlja]).
Når vi tar en frisk engsoleie, vil ranunculin fra snittet bli brutt ned til protoanemonin. Dette kan forårsake hudirritasjoner, og man bør derfor behandle planten med forsiktighet. Giften forsvinner ved slåttonn og tørking, så engsoleie i høy og silo er ikke farlig. Dyr på beite unngår planten, som derfor ofte blir stående som gule øyer på jordene.
Engsoleie pollineres trolig av mange ulike insekter, som f.eks. fluer, biller, humler og bier, siden den ikke har noen åpenbare tilpasninger til spesielle pollinatorgrupper. Når det gjelder forholdene for fjell-variantene av engsoleie, viste Ørjan Totland i sin doktoravhandling hvordan økologiske faktorer påvirker pollinerings- og reproduksjonsbiologien til alpine planter. Feltarbeidet skjedde på Finse, og Totland fant ut at fluer er de viktigste pollinatorene i dette området, men at temperaturen har stor betydning, da engsoleiene ikke mottar nok pollen til å befrukte alle frøanlegg fordi insektene ikke er aktive i kaldt vær.
Grynsildre

Grynsildre er en arktisk plante som vokser i mellomalpin eller lavalpin sone. Den krever middels til høyt kalkinnhold (pH > 4,0), og næringsrik berggrunn. Voksestedene er gjerne fuktige, tidvis oversvømmet med smeltevann eller kildevann, og med kaldt mikroklima (nordvendt).
Grynsildre ligner på stjernesildre. Stengelen er bladløs, loddrett og sparsomt forgrenet. Til forskjell fra stjernesildre har grynsildre tallrike yngleknopper i blomsterstanden, men kan også ha en enkelt blomst på toppen.
I Norge har planten en nærmest todelt (bisentrisk) utbredelse. Den er nokså sjelden i Sør-Norge, men finnes fra Jotunheimen til Trøndelag. De største populasjoner her finnes mellom Rondane og Dovrefjell, typisk i Veslehjerkinntjønnin naturreservat. Den er svært sjelden i Trøndelag, men vanligere igjen fra Nordland og nordover, og tilsvarende fra Jämtland og nordover i Sverige. Den finnes også på Jan Mayen og over hele Svalbard, om enn ikke vanlig. Arten har en sirkumpolar utbredelse og vokser nesten overalt i Arktis.
Grynsildre er ført på den norske rødlista som sårbar VU. Plantens habitater er i tilbakegang på grunn av uttørking, trolig klimaendring.
Al DeLoner

Atle Byström (født 9. oktober 1970), som bruker artistnavnet Al DeLoner, er en norsk musiker. Han var låtskriver, pianist og gitarist i den norske gruppen Midnight Choir, som regnes som et av Norges viktigste band på 90-tallet. Etter gruppens oppløsning i 2004, har Byström gitt ut fem soloalbum. Han fikk Kardemommestipendiet i 2008.
Furuslekten

Furuslekten (vitenskapelig navn Pinus) er en slekt av trær i furufamilien. Slekten omfatter ca. 115-130 eviggrønne arter av bartrær, hovedsakelig utbredt på den nordlige halvkule. Nedenfor er 121 arter pluss underarter og varianter nevnt.
I Norge er bare én art viltvoksende, nemlig vanlig furu, men buskfuru har vært innplantet såpass omfattende siden midt på 1800-tallet at den er naturalisert og har fått stor utbredelse. Det er også en del innførte hagearter som har spredt seg til skogstrøk, tildels i betydelig omfang. Blant disse er blant annet sibirsk sembrafuru.
Enkelte forskere deler furuslekten i 3 underslekter:
Furua anvendes til en rekke formål. Innredning, møbelproduksjon, båtbygging, listverk, gulv- og veggpanel og brensel er de mest vanlige.
Furuslekten kan deles inn i tre underslekter, hvitfuruer, trevlebarkfuruer og vanlige furuer. Fureartenes navn er ofte kompliserte og overlappende, endenfor er derfor også de vanligste engelske navn angitt for å lette identifikasjonen. Slekten omfatter blant annet følgende arter, hvor de som forekommer i Norge står i fete typer:
Dag Spantell

Dag Aage Spantell (født 24. mars 1950 i Oslo) er en norsk vokalist, pianist og revyskuespiller.
The Shadows inspirerte ham i 1962 til å starte instrumentalbandet Beatboys, der han spilte rytmegitar. Dette bandet holdt sammen til 1965, da Spantell sluttet for å starte The Misfits. Etter to år med The Misfits gikk han over til Happie, hvor han ble i to år og fikk sin platedebut.
På 1970- og 1980-tallet utgjorde Ottar «Big Hand» Johansen, Asbjørn Krogtoft og Dag Spantell popgruppa Strikk.
I 2007 hadde Dag Spantell vært med på 112 lydspor gjennom sin karriere.
Fjellbloddråpesvermer

Fjellbloddråpesvermer (Zygaena exulans) er en sommerfugl som tilhører familien bloddråpesvermere (Zygaenidae). Den finnes i fjellet over hele Norge, i Nord-Norge også i lavlandet.
En liten til middelsstor (vingespenn 22-33 mm), grå og rød sommerfugl. Kroppen er kullsvart og kledt med ganske lange, utstående hår, bakkroppen er piperenser-aktig. Vingene er ganske tynt skjellkledte og delvis gjennomsiktige. Forvingen er blågrå med fem røde flekker, disse kan være mer eller mindre sammenvokste. Bakvingen er rosa med grå ytterkant. Larven er ganske hårete, svart med en rad av små, gule flekker langs hver side av ryggen.
Denne arten er knyttet til heier og skråninger i fjellet, og kan finnes ganske høyt opp der det er lite vegetasjon. Larvene kan leve på mange ulike planter, i Norge trolig mest på musøre (Salix herbacea), men også på krekling, planter i erteblomstfamilien og andre. De bruker to eller tre år på utviklingen. De voksne sommerfuglene svermer i solskinn en gang mellom juni og august, men på en lokalitet er flygetiden ganske kort, høyst to uker. Bestanden varierer kraftig fra år til år, dette synes i alle fall delvis å ha sammenheng med smågnager-syklene fordi store smågnager-bestander dreper mange av larvene. Larven forpupper seg i en hvit, vanntett kokong på et strå like over bakken.
Arten finnes i fjellområdene i Mellom-Europa, i Skottland, i Fennoskandia og det nordlige Russland, mot øst til Kasakhstan og Sibir. I Norge finnes den trolig i alle fjellområder, og kan enkelte år være meget tallrik. Noen steder har den blitt kalt russeflue, et navn som ellers brukes om hårmyggen russeflue Bibio pomonae. Lengst i nord kan den finnes like ned til havnivå.
Reliktfluer

Reliktfluer (Pseudopomyzidae) er en liten og lite kjent familie av fluer. En art, Pseudopomyza atrimana, er funnet i Norge.
Små (1,7 - 5,5 mm), mørke fluer med slank kropp og nokså kraftige bein. Brystet (Thorax) har mange kraftige børster.
Hodet er noe kortere enn bredt, med store, runde fasettøyne. I pannen sitter tre små punktøyne (ocelli). Langs innerkanten av fasettøynene sitter det tre-fire par kraftige børster. Antennene er korte, tre-leddete, det tredje leddet er rundt. Antennebørsten (arista), som sitter på oversiden av det tredje leddet, er uvanlig lang og fjærgrenet. Fluene har ett par kraftige kinnbørster (vibrissae).
Vingene er middels store, avrundet. Fremkantåren (costa) har ett eller to brudd. Det er to avlange, lukkede celler i den indre halvdelen av vingen.
Beina er kraftige med ganske lange hår, men uten kraftige børster.
Larvene er ubeskrevet.
Disse fluene er sjeldne og deres levevis er lite kjent. De eneste kjente larvene av denne familien ble funnet under barken på død ved. Noen arter er også funnet ved kadavere og yngler kanskje i disse.
Alle tovinger gjennomgår en fullstendig forvandling, med et puppestadium.
Erling Hauge

Erling Hauge (født 9. mai 1941, død 15. september 2012) var en norsk entomolog, eller egentlig araknolog, siden han arbeidet med edderkopper. Hauge ble regnet som en ledende spesialist på edderkopper i Norge.
Han ble ansatt ved Zoologisk museum i Bergen i 1967 og var der frem til han gikk av med alderspensjonen. I 1975 ble han amanuensis og i 1981 førsteamanuensis. Hauge har bidratt vesentlig til museets samling. Han har også gjennomgått eldre materiale av edderkopper i samlingene ved Zoologisk museum i Bergen. Han har bidrog vesentlig til kunnskapen om edderkopper i Norge. Han har også studert edderkopper på de nordatlantiske øyene, på Færøyene og Island, og nord i Storbritannia.
Hauge var engasjert med vern av truede arter. Flere arter er truet på grunn av endringer i kulturlandskapet og hugging av gammel skog.
Erling Hauge døde i september 2012 etter lengre tid med sykdom.
Erling Hauge har publisert en rekke artikler i flere entomologiske tidsskrift, særlig innen systematikk og faunistikk.
Anatella

Anatella er en slekt i familien soppmygg (Mycetophilidae). Slekta omfatter ca. 55 arter i hvorav 27 arter er rapportert fra Norge.
Middelsstore, avlange, brunlige soppmygg. Antennene er lange og tynne. Vingene er glassklare til litt brunlige, med kraftige, små hår (microtrichia), årene brune, seks lange årer munner rundt vingespissen, medialåren (åren i midten) og cunitalåren (den bakerste, lange åren) kløver seg rundt midten av vingen. De to fremste årene (R1 og R4+5) er forbundet med en tverråre rundt midten av vingen. Beina er gjerne bleke, leggene på mellom- og bakbeina uten børstehår.
Artene er assosiert med sopp.
I tillegg til de 22 navngitte artene som er registrert fra Norge er det kjent 5 med distinkte DNA-fingeravtrykk som ennå ikke har fått navn .
.
Karpatene

Karpatene er en fjellkjede som danner en bue omtrentlig 1500 km langs Sentral-Europa, noe som gjør den til Europas nest lengste fjellkjede etter Den skandinaviske fjellkjede.
I vest starter fjellkjeden nær Bratislava ved Donau og strekker seg i en 1 500 km lang bue gjennom Tsjekkia (3 %) og Slovakia (17 %), Polen (10 %), Ungarn (4 %), Ukraina (11 %), Romania (53 %) og Serbia (2 %). Høyeste fjell er 2 655 meter og ligger i slovakisk del av Tatrafjellene. Karpatene ble dannet på samme tid som Alpene i Den alpine fjellkjedefolding. Karpatene og dens skråninger har mange forekomster av varme kilder og naturlig mineralvann, hvor Romania har bortimot en tredjedel av totalen i Europa.
Karpatene deles vanligvis inn i tre hovedregioner:
I tillegg til disse hører også De vestrumenske Karpatene, Det transilvanske platå og De serbiske Karpatene til fjellkjeden.
De lavere høydene i Karpatene er skogkledde. Tregrensen varierer mellom 1 150 og 1 900 meter. Vegetasjonen og dyrelivet er i hovedsak likt som Alpene, men fjellene er også rike på endemiske arter som bare finnes i visse regioner i Karpatene.
Fjellkjeden er habitat for mer enn en tredjedel av alle store rovdyr som fortsatt lever i naturen i Sentral-Europa. Brunbjørn, ulv, gemse og gaupe er hjemmehørende her, med størst konsentrasjon i Romania. Her finnes også over en tredjedel av alle europeiske plantearter. Karpatene er dekket av det største gjenværende løvskogsområdet i Europa. Og Romania har den største overflaten av urskog i Europa (om man ser bort fra Russland), totalt rundt 250 000 hektar (65 prosent), det meste i Karpatene, og hvor de sørlige Karpatene utgjør Europas største ufragmenterte skogområde.
Volcanoes nasjonalpark

Volcanoes nasjonalpark (kinyarwanda: Pariki y’Igihugu y’Ibirunga, fransk: Parc National des Volcans, engelsk: Volcanoes National Park) er en nasjonalpark i Virungafjellene nordøst i Rwanda, ved grensen mot Den demokratiske republikken Kongo og Uganda. Parken dekker et område på ca. 160 km², og består i hovedsak av regnskog. Fem av de åtte vulkanene i Virungafjellene, Karisimbi, Bisoke, Muhabara, Gahinga og Sabyinyo, ligger i parken. Volcanoes nasjonalpark grenser mot Virunga nasjonalpark i Kongo og Mgahinga Gorilla nasjonalpark i Uganda. Parken ble opprettet i 1925, og er kjent for sin bestand av fjellgorilla (Gorilla beringei beringei).
Volcanoes nasjonalpark består hovedsakelig av regnskog med en undervegetasjon som domineres av bambus (hovedsakelig Yushania alpina). På vulkanenes topper som ligger 4300 til 4500 meter over havet er det sumpområder, samt noen mindre innsjøer. I parkens nedre deler som ligger 2500 meter over havet, består undervegetasjonen stort sett av busklignende planter fra slekten Neoboutonia, i stedet for bambus. Det dominerende treet i regnskogen er Hagenia abyssinica.
Parken er mest kjent for fjellgorillaen (Gorilla beringei beringei), og foruten den lever forskjellige andre pattedyr i nasjonalparken, inkludert gullmarekatt (Cercopithecus kandti), flekkhyene (Crocuta crocuta), afrikabøffel (Syncerus caffer) og buskbukk (Tragelaphus scriptus). I sjeldne tilfeller besøkes dalene av elefanter. 178 forskjellige fuglearter er registrert i nasjonalparken, inkludert 13 arter og 16 underarter som er endemiske for Virunga- og Rwenzorifjellene.
Nasjonalparken ble opprettet i 1925 for å verne områdets gorillaer fra krypskyttere, og besto av et lite område mellom Karisimbi, Bisoke og Mikeno. Den var den aller første nasjonalparken i Afrika. I 1929 ble parken utvidet videre innover i Rwanda, og inn i Belgisk Kongo, for å danne Albert nasjonalpark. Nasjonalparken dekket et stort område på 8090 km², og ble styrt av Belgia som kontrollerte begge koloniene. I 1958 ble 700 hektar av parken ryddet for menneskelig bosetting, og mellom 1969 og 1973 ble 1050 hektar ryddet for å dyrke Pyrehtrum.
Parken ble senere basen for den amerikanske naturforskeren Dian Fossey som forsket på gorillaer. Hun ankom i 1967 og opprettet Karisoke Research Center mellom Karisimbi og Visoke. Fra da av tilbrakte hun mesteparten av tiden i parken, og tiltakene som er utført for å beskytte fjellgorillaene mot utryddelse tilskrives i stor grad henne. Hun ble angrepet og myrdet i sitt eget hjem i 1985, trolig av krypskytterne som hun hadde brukt livet sitt på å kjempe mot.
Ananas

Ananas (Ananas) er en planteslekt i ananasfamilien (Bromeliaceae). Plantene stammer opprinnelig fra Sør- og Mellom-Amerika, nord til Mexico. Navnet kommer fra karibiske indianerstammer som kalte frukten anana, som betyr «ypperlig frukt».
Ananas har vært dyrket av folk i Amerika i lang tid før europeerne ankom. Siden renessansen har den blitt brakt til forskjellige tropiske områder over hele verden. I dag er ananasdyrking vanlig i Øst-Asia og Stillehavet.
Ananasplanten er rosettformet med stive blad. I midten utvikler blomstene seg til en slags små bær som vokser sammen til den store frukten.
Planten hører hjemme i det tropiske Amerika, det eneste stedet der den vokser vilt. Ananas trives best i 25-30 grader og den krever 1-1½ meter regn per år. En dyrket ananasplante lever i omkring tre år. Når planten er 2-3 år bærer den frukt, deretter visner den.
Frukten kan ligne en stor kongle med en stilk av blader på. Den midterste delen av frukten fjernes før den spises, i hermetisk form er kjøttet derfor enten formet som ringer eller småbiter.
Man regner med omkring 16 forskjellige arter. Den alminnelige ananasen som brukes mest til mat har det vitenskapelige navnet Ananas comosus. Noen arter er populære som stueplanter, som Ananas bracteatus. Dens rødlige frukt har en svakere smak. Den lille arten Ananas nanus kan dyrkes innendørs. Dens frukt er ikke av interesse som mat.
Fuglevikke

Fuglevikke (Vicia cracca) er en flerårig urt i erteblomstfamilien. Planten blir frittstående 40-60 cm høy, men kan klatre opp til 1,5 meter og er sterkt bestanddannende. Slyngtrådene ytterst på bladstilken reagerer på berøring og vikler seg om andre planter under klatring.
Fuglevikke vokser ofte i løvskog og åpne skogsbryn, skråninger og åkrer. Den trives også i veikanter, eng og beitemark, samt i solfylte gressbakker og mellom andre arter.
Bladene er sammensatt i par med inntil 12, smale småblad med en slyngtråd lengst ut. Arten blomstrer fra juni til juli. Den har en lang kolbe eller skaftet rekke med blåfiolette eller blå blomster, og ser ut som et slags "blomsteraks".
Frukten er en ca. 20 mm lang belg som er litt flat og brun eller brungrå.
Fuglevikke kan være vanskelig å skille fra gjerdevikke. Artene skiller seg fra hverandre ved at fuglevikke har mindre, smalere og mørkere småblad og flere småblad per bladskaft. Dessuten har gjerdevikke færre blomster og ofte en noe rødere farge.
Venusfluefanger

Venusfluefanger (Dionaea muscipula) er en kjøttetende plante i soldoggfamilien. Den er den eneste arten i slekta Dionaea og vokser vilt i sørøstlige USA.
Den er en flerårig urt som er grønn hele året. Bladene sitter i en rosett, og bladstilken er vinget. Bladet er omdannet til en fangstorgan. Det er hengslet så det kan klappe sammen om byttet. Innsiden av bladet kan være grønn eller rød. Blomstene er hvite og sitter på enden av en lang stilk. Frukten er en kapsel med omtrent 25 frø.
Venusfluefanger vokser på fuktig jord med sand og torv i myr og savanne med sumpfuru. Den har en svært begrenset utbredelse på den atlantiske kystsletta fra Beaufort County i Nord-Carolina til Charleston County i Sør-Carolina og inn i landet til Moore County i Nord-Carolina. Utbredelsen er sterkt redusert på grunn av grøfting, utbygging og gjengroing fordi man stopper skogbranner.
Venusfluefanger bruker en slags liten dobbel flate, med korte spisser langs kanten, for å fange insekter. Dyret flyr inn i den åpnede fangstkoppen og når fluefangeren merker at noe setter seg på hårene inne i bladet, lukker den seg fort, og byttet er stengt inne. To av hårene må berøres for at fangstkoppen skal lukke seg. Det andre håret må bli berørt av insektet innen et tidsintervall på 20 sekunder etter at det første håret ble berørt. Fluene blir tiltrukket av den røde fargen (noen fluefangere har ikke det) inne i fangstkoppen og lukten av nektar. Når flua ligger inne i fangstkoppen legger fluefangeren et lag med slim på flua. Kjertler på innsiden av bladene utskiller fordøyelsesenzymer. Bladene åpner seg først når næringsinnholdet fra insektet er opptatt. Dag etter dag får væsken, eller slimet, deler av fluen til å forsvinne. Etter et par uker åpner fangstkoppen seg, og bare harde deler (vinger og bein) ligger igjen.
Kamfertre

Kamfertre (latin: Cinnamomum camphora) er en art løvtrær innenfor kaneltreslekten, og et brukstrevirke som anvendes i produksjon av skrin og møbler, som medisinsk middel, i parfyme, som krydder og som naturlig insektmiddel. Kamfertreet vokser opprinnelig i Taiwan og Japan, sørøstlige Kina og Indokina. Det har også spredt seg i det sørøstre Australia etter introduksjon i hager og parker siden 1822. Dyrkingen for tømmer- og farmasøytisk produksjon har hatt stor betydning både på Taiwan og i Indokina.
Kamfertreet blir fra 15 til 30 meter høyt, bladene er bredt lansettformede, tykke og voksaktig mørkegrønne. Når bladene knuses, lukter de kamfer. Om våren danner treet en mengde små, gulhvite blomster, mens bærene kan minne om solbær eller blåbær.
Den hvite, krystallinske substansen kamfer utvinnes av treet. Produksjonen innebærer tradisjonelt at stykker av treet hugges opp, røykes i en lukket røykbeholder, og tørkes via utluftning hvorpå det hvite, krystallinske pulveret skrapes av treet.
Bruksområdene for kamfer har omfattet:
Man kjenner bruk av kamfer i sukkertøy og til duftformål fra oldtiden, og i Tankdynastiet (618-907) ble det brukt i produksjon av et næringsmiddel som minnet om iskrem. En kokebok fra Andalucía fra 1200-tallet nevner en kjøttrett med kamfer. I Europa falt kamfer ut av bruk i matlaging på 1500-tallet, men i India brukes fortsatt Pachha Karpooram i desserter. Under bønn (pudsja) bruker hinduer kamfer som en slags rituell røkelse. I Sichuan brukes bladene av kamfertreet i tilberedelsen av retten Zhangcha-and.
Mountain ranges of Norway

The geography of Norway is dominated by vast mountain ranges broken up by valleys and fjords. Less than 10% of the country's area is arable, and the rest is mountainous. Glaciers are the major cause for erosion, so the terrain in the Norwegian mountains consists of plateaus and lakes with peaks. These areas have an abundant and diverse fauna and flora.
The altitude of the treeline comes slowly down going to higher latitudes; in northern Finnmark, the treeline reaches sea level. The treeline is also lower near the coast, and higher on the eastern slopes of the mountains.
Mountain ranges also form the main boundaries among Norway's districts. They typically run north-south. Several of the ranges have had road and railroad passes since historical times; some are newer; and many close over the winter.
Norwegian mountain ranges provide some of the most attractive recreational areas, both during summer and winter. Cabins and trails are operated by the Norwegian Mountain Touring Association at intervals that allow for weeks of uninterrupted hiking or cross-country skiing in the mountains.
Guidebooks in languages other than Norwegian are few. The following is a list of current mountaineering and walking guidebooks in print in English.
61°36′18″N 8°28′39″E﻿ / ﻿61.6050°N 8.4775°E﻿ / 61.6050; 8.4775
Alpine garden

An alpine garden (or alpinarium, alpinum) is a domestic or botanical garden, or more often a part of a larger garden, specializing in the collection and cultivation of alpine plants growing naturally at high altitudes around the world, such as in the Caucasus, Pyrenees, Rocky Mountains, Alps, Himalayas and Andes. It is one of the most common types of rock garden.
Although it is often associated with rocks, an alpine garden does not require rocks to thrive. It is the alpine plants that is the focus, not the rocks. Scientifically, alpine plants are characterized as plants that grow above the tree line in mountainous regions, where the environment makes it hard for plants to produce woody tissues. From the horticulture perspective, any plants with a suitable size and is able to withstand harsh conditions such as a rock garden, trough, or raised beds could be considered as alpine. They are often smaller in statue and more hardy.
An alpine garden tries to imitate the conditions of the plants' place of origin. One example of this is using large stones and gravel beds, rather than the soil that naturally grows there. Though the plants can cope with low temperatures, they dislike standing in damp soil during the winter months. The soil used is typically poor (sandy) and extremely well-drained. One of the main obstacles in developing an alpine garden is the unsuitable conditions which exist in some areas, particularly mild or severe winters and heavy rainfall, such as those present in the United Kingdom and Ireland. This can be avoided by growing the plants in an alpine house (essentially an unheated greenhouse), which tries to reproduce the ideal conditions, or just covering them with a raised sheet of glass in winter. According to some Austrian sources, the first true alpine garden was created by Anton Kerner von Marilaun in 1875 on the Blaser Mountain, in Tyrol, Austria, at an altitude of 2,190 m (7,190 ft).
Typical plants found in an alpine garden include:
Pulsatilla vernalis

Pulsatilla vernalis (spring pasqueflower, arctic violet, lady of the snows) is a species of flowering plant in the family Ranunculaceae, native to mountainous habitats in Europe. Growing to 10 cm (4 in) high and wide, it is a semi-evergreen perennial with hairy, divided leaves. In early spring it bears anemone-like flowers which are up to 6 cm (2 in) in diameter, white flushed with violet on the outer surface of the petals, and prominent yellow stamens.
The specific epithet vernalis means "of spring".
In cultivation it is suitable for an alpine garden or alpine house, with sharply drained soil in full sun. Though very hardy it dislikes winter wetness. It has gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit.
It was the county flower of the former county Oppland, Norway and was depicted in the county coat of arms. It is also the county flower of Härjedalen, Sweden and South Karelia, Finland.
Ribes alpinum

Ribes alpinum, known as mountain currant or alpine currant, is a small deciduous, dioecious shrub native to central and northern Europe from Finland and Norway south to the Alps and Pyrenees and Caucasus, Georgia; in the south of its range, it is confined to high altitudes. It is scarce in western Europe, in Britain being confined to a small number of sites in northern England and Wales.
R. alpinum grows to 2 metres (6+1⁄2 feet) tall and 1.5 m (5 ft) broad, with an upright and dense shape. The bark is initially smooth and light grey, later it becomes brownish grey and eventually starts to flake off. The buds are scattered, compressed and light green to white. The leaves are palmate. The upper side of the leaves are dark green with scattered hair, while the bottom is light green. The male and female flowers are on distinct specimens. Both kinds of flowers are organized in clusters in the corners of the leaves, where the male's are the longest. The individual flowers are small and greenish-yellow. The edible fruit is red, clear and resembles a redcurrant, but has an insipid taste. The seeds germinate readily.
Saxifraga oppositifolia

Saxifraga oppositifolia, the purple saxifrage or purple mountain saxifrage, is a species of plant that is very common in the high Arctic and also some high mountainous areas further south, including northern Britain, the Alps and the Rocky Mountains.
Saxifraga oppositifolia grows at a latitude of 83°40'N on Kaffeklubben Island, making it one of the northernmost plants in the world.
Saxifraga oppositifolia is a low-growing, densely or loosely matted plant growing up to 5 cm (2 in) high, with somewhat woody branches of creeping or trailing habit close to the surface. The leaves are small, rounded, scale-like, opposite in four rows with ciliated margins. The flowers are solitary on short stalks, petals purple or lilac, much longer than the calyx lobes. It is one of the first spring flowers, continuing to flower during the whole summer in localities where the snow melts later. The flowers grow to about 1 cm (1⁄2 in) in diameter.
Saxifraga oppositifolia grows in all kinds of cold temperate to Arctic habitats, usually found from sea level up to 1,000 m (3,300 ft), in many places colouring the landscape. Its native habitats include tundra, arctic coastal bluffs, alpine scree, and rock crevices.
Swiss botanist Christian Körner found the plant growing at an elevation of 4,505 m (14,780 ft) in the Swiss alps, making it the highest elevation angiosperm in Europe. It is even known to grow on Kaffeklubben Island in north Greenland, at 83°N 40°E﻿ / ﻿83°N 40°E﻿ / 83; 40, the most northerly plant locality in the world.
The flowers of Saxifraga oppositifolia may be consumed by certain animal species, such as the caterpillars of the cold-adapted Gynaephora groenlandica, the Arctic woolly-bear caterpillar.
Saxifraga oppositifolia is a popular plant in alpine gardens, though difficult to grow in warm climates.
The edible flower petals are eaten, particularly in parts of Nunavut without abundant berries. They are bitter at first but, after about one second, they become sweet. (They are also slightly sticky.) It is known to the Inuit as aupilaktunnguat. The leaves and stems are brewed for herbal tea: According to many Nunavummiut, the tea is best later in the season once the flowers have died.
Saxifraga oppositifolia serves as the territorial flower of Nunavut in Canada, a symbolic flower of Nordland county in Norway, and the county flower of County Londonderry in Northern Ireland.
There are a few subspecies of Saxifraga oppositifolia, including:
Papaver dahlianum

Papaver dahlianum, commonly called the Svalbard poppy, is a poppy species common on Svalbard, north-eastern Greenland and a small area of northern Norway. It is the symbolic flower of Svalbard. Some sources regard this species as part of Papaver radicatum.
It grows to 10–25 cm high, and has long-petiolated basal leaves forming a rosette; the leaves are pinnately dissected and coarsely hirsute. The flowering stems are slender, often arcuate, hirsute. The flower is 2–4 cm in diameter, with four yellow or white, slightly undulate petals, and two boat-shaped sepals, which are densely hirsute with dark brown hairs. The fruit is an obovoid capsule covered with stiff hairs, containing numerous seeds.
The poppy grows on gravel, roadsides, scree sleeps and ledges, and holds the altitude record for flowering plants in Svalbard.
Despite the extreme northern latitude of the Svalbard poppy, if accepted as a separate species, Papaver radicatum is the most northerly growing plant known to the world, being found on Kaffeklubben Island.
Pulmonaria officinalis

Pulmonaria officinalis, common names lungwort, common lungwort, Mary's tears or Our Lady's milk drops, is a herbaceous rhizomatous evergreen perennial plant of the genus Pulmonaria, belonging to the family Boraginaceae.
The genus name comes from the Latin pulmo meaning lung and was first used by Leonhart Fuchs (1501–1566), a German physician and one of the three founding fathers of botany. The species was named officinalis by Carl Linnaeus for the medical properties of these plants, used since the Middle Ages to treat coughs and diseases of the chest, because of the doctrine of signatures whereby Christian doctors believed that plants that resemble any body part could be used to treat illnesses in this part since God put his signature in the plant to guide mankind.
The basal leaves are green, cordate, more or less elongated and pointed and always with rounded and often sharply defined white or pale green patches. The upper surface of the leaves has tiny bumps and it is quite hairy. The leaves of this host plant are eaten by the caterpillars of the moth Ethmia pusiella. In spring, the plant produces small bunches of flowers. The 5-petal flowers are red or pink at first, later turn to blue-purple during the anthesis, by changing the pH value inside of the petals. As a matter of fact the flowers contain a dye that belongs to the anthocyanins and change the color from red (acidic) to blue (alkaline). Pulmonaria officinalis is diploid and has the chromosome number 2n = 14. Flowering period extends from March through May and the seeds ripen from May to June. Pollination is granted by insects (entomophily) - mainly bees, bumblebees and butterflies - the spread of seeds over ants.
This native species is perhaps the most widespread plant in Europe. It is distributed west in the Ardennes up to the Netherlands, Denmark and southern Sweden. It is missing in Norway and it is only naturalized in the British Isles. It reaches central Russia and the Caucasus and it occurs in the Balkans and in northern to central Italy.
Pulmonaria officinalis is an understorey species. It grows in deciduous and beech mixed forests from the lowlands to the mountains. It prefers fresh and shady areas, nutrient-rich and mostly calcareous, stony or pure clay loam soils, at an altitude of 0–1,500 meters (0–4,921 ft) above sea level. As a spring geophyte it starts its vegetative period before full foliation of the tree storey. During this time, it is exposed to high solar radiation, which presents a potential danger for the plant. After leaf out, the amount of solar radiation decreases. The plant is adapted to changing conditions with efficient protective and repair mechanisms (morphological characteristics of leaves, epidermal structure, UV-B absorbing substances). After foliation, the amount of photosynthetic pigments in plant leaves slightly increases due to less sunlight available. On the contrary, the UV-B absorbing substances (flavonoids and anthocyanins) are significantly reduced after foliation.
Pinus resinosa

Pinus resinosa, known as red pine (also Norway pine in Minnesota), is a pine native to Eastern North America.
Red pine is a coniferous evergreen tree characterized by tall, straight growth. It usually ranges from 20–35 metres (66–115 feet) in height and 1 m (3 ft 3 in) in trunk diameter, exceptionally reaching 43.77 m (143+1⁄2 ft) tall. The crown is conical, becoming a narrow rounded dome with age. The bark is thick and gray-brown at the base of the tree, but thin, flaky and bright orange-red in the upper crown; the tree's name derives from this distinctive character. Some red color may be seen in the fissures of the bark. The species is self pruning; there tend not to be dead branches on the trees, and older trees may have very long lengths of branchless trunk below the canopy.
The leaves are needle-like, dark yellow-green, in fascicles of two, 12–18 centimetres (4+3⁄4–7 inches) long, and brittle. The leaves snap cleanly when bent; this character, stated as diagnostic for red pine in some texts, is however shared by several other pine species. The cones are symmetrical ovoid, 4–6 cm (1+1⁄2–2+1⁄4 in) long by 2.5 cm (1 in) broad, and purple before maturity, ripening to nut-blue and opening to 4–5 cm (1+1⁄2–2 in) broad, the scales without a prickle and almost stalkless.
The pine grows well in sandy soils and on soils which are too poor for white pine.
Red pine is notable for its very constant morphology and low genetic variation throughout its range, suggesting it has been through a near extinction in its recent evolutionary history. A genetic study of nuclear microsatellite polymorphisms among populations distributed throughout its natural range found that red pine populations from Newfoundland are genetically distinct from most mainland populations, consistent with dispersal from different glacial refugia in this highly self-pollinating species.
It occurs from Newfoundland west to Manitoba, and south to Pennsylvania, with several smaller, disjunct populations occurring in the Appalachian Mountains in Virginia and West Virginia, as well as a few small pockets in extreme northern New Jersey and northern Illinois.
It can be found in a variety of habitats.
It is intolerant of shade, but does well in windy sites; it grows best in well-drained soil. It is a long-lived tree, reaching a maximum age of about 500 years.
The wood is commercially valuable in forestry for timber and paper pulp, and the tree is also used for landscaping.
The wood is light, hard, and very close grained. It is not durable in contact with soil without chemical treatment. It is used in construction for piling, masts, spars, boxes, and crates.
The red pine is Minnesota's state tree. In Minnesota the use of the name "Norway" may stem from early Scandinavian immigrants who likened the American red pines to the Scots pines back home.
Centaurea triumfettii

Centaurea triumfettii, the squarrose knapweed, is a species of plant belonging to the genus Centaurea of the family Asteraceae.
The squarrose knapweed is an herbaceous perennial plant. This plant grows to a height of about 30–60 centimetres (12–24 in). The leaves are undivided and narrow-lanceolate. The period of flowering is from May until August. The inner flowers are bright purple, the outer ones are azure blue or deep mauve.
This species occurs in Afghanistan, Armenia, Austria, Canada, Czech Republic, France, Germany, Greece, Hungary, Iceland, Iran, Israel, Italy, Lebanon, Mexico, Norway, Poland, Romania, Slovakia, Spain, Sweden, Turkey Turkmenistan and United States.
Centaurea triumfettii prefers dry and sunny places, in deciduous bushes, on meadows and subalpine grass slopes. The soil should be chalky. The species thrives at altitudes up to 2000 m above sea level. It is widespread in the mountains of southern and central Europe. Occasionally they are found as ornamental plants in gardens and parks.
Gashi (river)

The Gashi (Albanian: Lumi i Gashit) is a 27-kilometre-long (17 mi) river located in Tropojë, northern Albania. It was a nature reserve, spanning an area of 3,000 ha (7,400 acres). The nature reserve forms a part of the European Green Belt and has been declared a UNESCO World Heritage Site within the Primeval Beech Forests of the Carpathians and Other Regions of Europe. In 2022, the protected area was amalgamated to form the Alps of Albania National Park.
The river is located in the eastern part of the Albanian Alps at 2,175 m (7,136 ft) above sea level. It originates at the Dobërdol Pass 2,238 m (7,343 ft) and flows along numerous peaks including the Trekufiri 2,354 m (7,723 ft) in the north, Maja Bogiçaj 2,405 m (7,890 ft) in the northeast and Maja e Shpatit 2,199 m (7,215 ft) in the northwest. The various streams, flowing first to the north and northwest, merge with the Dobërdol pasture in the northwest, then leaving the basin westward. A few kilometres further, the river changes its course southwards and stops the direction in the sequence. It passes the Maja e Shkëlzenit 2,405 m (7,890 ft) on its western side. Farther south, the river passes through a narrow gorge and valley to the Tropoja basin, where the river below flows into the Valbonë river.
The climate is subarctic and oceanic, having cool summers and generally cold winters. Forests occupy the majority of the region's area. The region falls within the Balkan mixed forests and Dinaric Mountains mixed forests terrestrial ecoregion of the Palearctic temperate broadleaf and mixed forests biome. The river is particularly known for the diversity of flora and fauna and is surrounded by swamps and canals that drain the whole local basin such as the region of Malësia e Gashit within the Albanian Alps into the Adriatic sea. Forests occupy the majority of the total area.
The diverse flora is characterized with high endemism due to the combination of southern geographic latitude and high altitude variation. The forests are host to several plants such as beech, Macedonian pine, Bosnian pine, Norway spruce, and silver fir. The fauna is represented by 64 species of mammals, such as the brown bear, gray wolf, chamois, lynx, roe deer, wild boar, western capercaillie, golden eagle, Eurasian otter and 14 species of amphibians.
Alpine Biogeographic Region

The Alpine Biogeographic Region is a biogeographic region, as defined by the European Environment Agency, that covers the mountainous regions of Europe.
The Alpine biogeographic region of Europe includes the Alps in France, Italy, Germany, Austria, Slovenia, Switzerland and Monaco, the Apennines in Italy, the Pyrenees between Spain and France, the Scandes in Sweden, Finland and Norway and the Carpathians in Slovakia, Poland, Romania and Ukraine. The region also includes the Dinaric Alps, Balkans, Rhodopes, Urals and Caucasia.
All the ranges in the Alpine region have high altitude, rugged terrain and a relatively cold and harsh climate. The mountains all have the same zones of vegetation, but further north the low temperature zones are found lower down. On the lower slopes there are forests and grasslands. Higher up the montane grasslands give way to scrub heath and then to a few very hardy plants adapted to the rocks and snow of the highest altitudes. The complex topography creates many different microclimates. The Alpine region has about two thirds of the plants found in Europe, including endemic plants at the higher levels with very limited distribution.
Мой младший брат

«Мой младший брат» — советский черно-белый художественный фильм. Снят по сюжету романа Василия Аксёнова «Звёздный билет».
Рассказ в фильме, как и в повести, идет от лица двух братьев Денисовых. Старший, Виктор, — молодой учёный, пользующийся уважением среди коллег и готовящийся к защите кандидатской диссертации. Младший, Дмитрий, только окончил школу и не хочет слушать ничьих советов. Без разрешения родителей, вместе с двумя друзьями он решает уехать из Москвы. В поездку с ними увязывается одноклассница Галя Бодрова, тайно влюблённая в Диму. Четвёрка друзей уезжает в Эстонию. В Таллине Алик Крамер знакомится с москвичом Иннокентием Петровым и его приятелями — известными актёрами. Галя, мечтающая стать актрисой и отложившая попытку поступления в театральный ради этой поездки, пытается «войти в актёрскую среду». В ресторане она встречает Диму, который устраивает пьяный скандал, достаточный для того, чтобы разойтись с девушкой, с которой незадолго до того обменялся любовными признаниями. Оказавшаяся без средств к существованию троица устраивается грузчиками в мебельный магазин. Поняв, что их бригадир — жулик, ребята решают уехать в эстонский рыболовецкий колхоз.
Виктор, поняв, что положения его диссертации опровергаются его же собственными исследованиями, оказывается перед выбором — публично заявить об этом или же, скрыв невыгодные факты, стать кандидатом наук. Его коллеги и руководители, с которыми он делится своими сомнениями, советуют ему защищаться. Но Виктор отказывается от защиты.
Переживающий разлуку Дима начинает ухаживать за колхозной девушкой Ульви. Неожиданно в колхозе появляется Галя. После того, как её надежды стать актрисой разбились, она разыскала Диму, надеясь на его прощение, но он ведёт себя грубо. Навестить младшего брата в колхоз заезжает Виктор, который видит, что его брат превращается в ответственного работника. Начинаются осенние штормы. Москвичи нелегко переживают непогоду, особенно страдает от неё и от качки Юрка. В разгар сильного шторма Дима случайно ловит по рации сигнал SOS: неподалёку терпит бедствие норвежский лесовоз, и капитан принимает решение идти на помощь. Понимая решительность момента, Дима выходит в эфир со словами прощения и извинения к Гале.
Виктор гибнет во время испытаний, нужно срочно лететь в Москву. Дима вспоминает юношеские мечты его и брата. Во двор дома независимо от него приходят и другие бывшие жильцы — Алик, Юра и Галя.
Олег Даль и Александр Збруев сыграли в фильме дебютные роли, а Андрей Миронов к тому времени уже снялся в картине «А если это любовь?».
Наумов, Николай Александрович (актёр)

Никола́й Алекса́ндрович Нау́мов (род. 28 февраля 1982 года, Пермь) — российский актёр кино и озвучивания. Известен по роли Коляна Наумова в сериале «Реальные пацаны».
Николай Наумов родился 28 февраля 1982 года в Перми в семье военного. Есть младший брат Дмитрий. В детстве будущий артист увлекался поэзией.
Учился в Пермском государственном педагогическом университете на факультете иностранных языков, в котором с 2000 года по приглашению студентов старших курсов начал играть в КВН и почти сразу попал в Высшую лигу. Участник команд КВН «Парма» и «Друзья»
Первой ролью в кино стало камео в сериале «Мангуст» (2003). В 2008 году принимал участие в телешоу «Слава Богу, ты пришёл!». Затем снялся в фильме «ЛОпуХИ» (2009 год), где сыграл инспектора ГИБДД. С 2010 года стал играть главную роль Коляна Наумова в сериале «Реальные пацаны». Актёр так сравнил своё сходство с Коляном:
В 2011 году сыграл в фильме «Беременный», а также озвучил роль в фильме «Чужие на районе».
В 2012 году вышел фильм «Няньки», где Наумов снялся в главной роли с Араратом Кещяном.
В начале 2023 года актёра заподозрили в поддержке ВСУ, когда похожий на него человек подошёл после концерта в ОАЭ к Олегу Газманову и потребовал высказаться в поддержку Украины. Вскоре Николай снял видео, где в ироничном ключе опроверг, что находится в Дубае, а также пожелал победы вооружённым силам России в войне с Украиной.
Николай был внесён в список базы данных «Миротворец».
Женат на Альбине Сафиной, татарке по отцу и татарке/башкирке по матери с 2007 года. Трое детей: Александр, Сергей, Амина.
Brother 3

Brother 3 (Russian: Брат 3, translit. Brat 3 or Brat III) is a Russian crime movie directed by Valery Pereverzev that is an unlicensed sequel to Brother and Brother 2. The film's premiere was delayed several times, but it was eventually released on February 1, 2024.
Despite the negative reaction from viewers to the film, critics gave the films mixed reviews. They praised the project for the acting, some plot elements and ambition, but criticized the soundtrack, the lack of connection with Balabanov’s duology, as well as the editing.
Initially, Aleksei Balabanov planned to shoot the second and third films simultaneously. However, the script seemed boring and it was decided to combine the two into Brother 2. After the success of the second film Balobanov refused to shoot a third. Then Sergei Bodrov Jr. and Aleksei Balabanov died.
In 2019, rumors held that Stanislav Baretsky would make Brother 3, with Kirill Tereshin, Bari Alibasov, Marina Anissina, Olga Buzova, Viacheslav Datsik, Nikita Dzhigurda, Viktor Sukhorukov and Sergey Shnurov. According to Boretsky, “people have been singled out from the ritual business”. Tereshin, nicknamed “Ruki-Bazuki”, declared that, for the sake of his leading role, he would remove his pumped bitsoptsy from synthol.
The film's script is complete and some scenes have been shot. Filming is to be complete by 2020.
At the end of July 2019, filming began in the Krasnogorsk region near Moscow. However, the studio's plans changed and it was decided to remove Vyacheslav Datsik from the main role. It was decided that instead of Datsik, the main role will be played by the American actor Mickey Rourke. Concerning the filming in the film, they were negotiating with Diana Shurygina and the Hollywood star Jennifer Aniston. However, the celebrity requested a large amount of money for her work. On August 1, 2019, Boretsky announced that an old friend Danila Bagrov would appear in the film, performed by Sergei Bodrov Jr. using CGI. On September 6, 2019, Boretsky announced VK that he was selling one of the main roles in the film for five million rubles. Later, Baretsky opened a site dedicated to the film, on which a list of actors was posted.
In November, a prequel to the film appeared on YouTube, in which Dmitry Nagiyev took part as the criminal authority Nagibaev, as well as little-known bloggers. The prequel was coldly received by the public, but the audience praised some moments, like the Nagiyev cameo.
The film ultimately received mixed reviews from critics, but viewers mostly criticized the project. CTB Film Company's producer Sergei Selyanov said that Stanislav Baretsky was trying to profit at the expense of Balabanov's cult films, that his company wouldn't give him film rights and might seek opportunity to sue him. Actor Viktor Sukhorukov stated that he had no interest in getting involved with Baretsky's Brother 3, as well as Irina Saltykova who characterized the authors as "clowns".
Svetlana Bodrova, widow of Sergei Bodrov Jr., heavily criticized the film crew and called the production "a horrible drivel".