davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Talaan ng mga lungsod sa Maine

Ang Maine ay isang estado na matatagpuan sa Hilaga-Silangang Estados Unidos. Ayon sa 2010 United States Census, ito ang pansiyam na estado na may pinakakaunting tao sa bansa, na may 1,328,361 katao. Ito rin ang panlabing-dalawang pinakamaliit na estado batay sa lawak ng lupa na may kabuuang 30,842.92 milya kuwadrado (o 79,882.8 kilometro kuwadrado) ng lupa. Nahahati ang Maine sa labing-anim (16) na kondado at mayroon itong 488 nainkorporadang munisipalidad na binubuo ng mga lungsod, bayan, at plantasyon.
Nakatala lamang sa talaang ito ang mga munisipalidad na nainkorporada bilang mga lungsod. Dito ipinapakita ang mga populasyon ng mga lungsod ayon sa senso noong 2010, gayundin ang mga kondado kung saan matatagpuan ang mga ito. Ipinapakita rin ng talaan ang petsa ng pagkakainkorporada bilang lungsod. Kasalukuyang may dalawampu't-tatlong (23) lungsod ang Maine, kabilang ang kabisera nitong Augusta.
Talaan ng mga munisipalidad sa Tennessee

Ang Tennessee ay isang estado na matatagpuan sa Katimugang Estados Unidos. May 346 na mga nasapi (o nainkorporadang) munisipalidad sa estado. Ang mga munisipalidad sa ay itinakda bilang mga "lungsod" o "bayan", subalit walang pagkakaiba ang mga ito kung ibabatay sa batas ng estado. Magmula noong 2010, 3,564,494 na mga katao, o mga higit sa 56% ng kabuuang populasyon ng estado na 6,346,105, ay nakatira sa mga munisipalidad. Ang natitira ay nakatira sa mga hindi nasaping pook.
Ilan sa mga munisipalidad sa Tennessee ay tinawag na mga "lungsod" ("cities") at ang iba naman ay tinawag na mga "bayan" ("towns"). Ang mga katawagang ito ay walang ligal na kahalagahan sa Tennessee at hindi magkaugnay sa populasyon, petsa ng pagtatatag, o uri ng kartang munisipalidad.
County seat Pakipindot ang kahong pamagat sa itaas ng kolum upang iayos ang talahanayan ayon sa kolum na iyon.
Ang sumusunod ay isang talaan ng pinakamalaking mga saping bayan at lungsod ng Tennessee, na nakaayos batay sa populasyon ayon sa naiulat na mga resulta ng mga tantiya noong 2016. Tandaan na ang mga ito ay ang tunay na mga nasapi (o nainkorporadang) lugar ng mga nakatalang lungsod at bayan, salungat sa mga kalakhang pook (metropolitan areas) o kondado, at maaaring maiba sa ibang mga magagamit na mga talaang populasyon.
Talaan ng mga munisipalidad sa Colorado

Ang Colorado ay isang estado na matatagpuan sa Kanlurang Estados Unidos. Kasalukuyang mayroong 271 nasaping munisipalidad ang estado, na binubuo ng 196 na mga bayan, 73 mga lungsod, at two pinagsamang mga pamahalaang lungsod-kondado.
Nagpapatakbo ang mga munisipalidad ng Colorado sa ilalim ng isa sa limang mga uri ng pangasiwaan sa pamamahala ng munisipalidad.
Sa estado ng Colorado, tanging Denver at Broomfield lamang ang may pinagsamang pamahalaan ng lungsod at kondado.
Ang Colorado ay may 61 mga lungsod at 35 mga bayan na may katayuang home rule municipality
Ang Colorado ay may 12 mga itinakdang lungsod.
Ang Colorado ay may 160 mga itinakdang bayan:
Ang Bayan ng Georgetown ay ang tanging nasaping pamayanan at munisipalidad sa estado na pinapatakbo sa ilalim ng isang kartang (charter) iginawad ng naunang Teritoryo ng Colorado:
Kaunti lamang ang mga pagkakaiba sa pagitan ng isang bayan at isang lungsod sa ilalim ng batas ng Colorado Isang home rule municipality ay maaaring magdeklara ng sarili bilang isang lungsod o bayan. Pangkalahatang mas-matao ang mga lungsod kaysa mga bayan, bagamat ang mga lungsod ng Castle Rock at Parker ay may higit sa 49,000 residente, habang ang lungsod ng Black Hawk ay may mas-kaunti sa 130 residente.
Ang Lungsod ng Central ay ang tanging munisipalidad sa Colorado na hindi naglalagay ng buong pangalang pook sa dulo ng pangalang munisipalidad nito. Ang mga bayan ng Garden City, Lake City, Orchard City, and Sugar City ay mga itinakdang bayan sa kabila ng pagkakaroon ng salitang "city" sa dulo ng kanilang pangalan. Ang munisipalidad ng Creede ay gumagamit ng opisyal na titulong "City of Creede" sa kabila ng katayuan nitong itinakdang bayan.
Ni hindi nayon o sibil township man ay isang uri ng dibisyong sibil sa Estado ng Colorado, bagamat ang mga lungsod ng Cherry Hills Village at Greenwood Village at mga bayan ng Log Lane Village, Mountain Village, at Snowmass Village ay may salitang "village" sa dulo ng kanilang mga pangalan. Ilang mga pamayanang liwaliwan ay gumagamit ng salitang "village" upang matukoy ang kanilang sentral na distritong pangnegosyo.
Sa Colorado, maaaring umabot ang isang munisipalidad sa maraming mga kondado.
Ang talahanayang maaaring i-ayos ay nagtatala ng bawat isa sa 271 aktibong mga sinaping munisipalidad ng estado kalakip ng mga sumusunod na kabatiran:
Padron:Colorado
Philippine All Stars

Ang Philippine All Stars ay isang grupo na sumasayaw ng hip-hop na mula sa Pilipinas. Nanalo sila sa 2006 at 2008 World Hip Hop Dance Championships. Sila ay nabuo noong 2005 mula sa labindalawang indibidwal na nagtratrabaho sa Manila underground Hip-hop scene. Sumali rin sila sa “Artists Revolution: 365 days to change”, isang kampanyang nananawag sa mga Pilipinong botante na maging mas kritikal sa pagpili ng kanilang mga pinuno sa darating na 2010 elections.
Ang Philippine All Stars ay binuo noong 2005 ng apat na magkakaibigang ginustong katawanin ang bansa sa World Hip-Hop Championships na ginanap sa US. Ito ay matapos nilang makamit ang unang gantimpala sa Maximum Groovity II, National Hip-Hop Open. Sila'y nagtagumpay bilang pang-anim na gantimpala sa World Hip Hop Championship. Ang All Stars ay nagpasikat sa Pilipinas ng larangan ng hip-hop, at naging unang grupo mula sa Asya na nanalong back-to-back World Gold titles sa International Hip-Hop Open d’Ítalia sa Turin, Italy at sa World Hip-Hop Dance Championships sa Los Angeles, California. Sa sumunod na taon, nakamit ng grupo ang Bronze sa kompetisyong iyon at nanalo ring "Team of the Year" sa V.Ent’s First Annual Dance Awards. Ngayon sa 2008, malakas silang bumalik at nakuha ang Gintong gantimpala sa World Hip-Hop Dance Championships na ginanap sa Las Vegas, Nevada.
Nilalayon ng grupo na ipabuti ang istado ng mga mananayaw sa Pilipinas, dahil napatagal na ang pagtrato sa kanila bilang segunda klaseng tagapalabas. Sa pagsisikap nila at ng iba pang talentado, nais nilang ipakita na ang pagsayaw ay isang mahusay na anyo ng sining at nararapat na mas galangin at gantimpalaan kaysa sa kasalukuyang ibinibigay ng industriya ng pag-aliw. Sila ay nakikibahagi sa isang kilusang nagsusumikap na mapagsama at magsilbing inspirasyon sa kasalukuyang henerasyon sa pamamagitan ng Pananampalataya, Hip-Hop, at Isang Pag-Ibig (One Love). Panghuli, isa pang layunin ng grupo ay makapagturo at makatulong sa mga batang nangangailangan sa pamamagitan ng pagsayaw at sa pagiging inspirasyon sa kanila upang sila ay magsikap na makamit ang mas higit pa sa kanilang nasabing kakayanan. Ang Allstars ay sumusuporta sa Gawad Kalinga, sila’y nakapagturo sa mga outreach programs ng US Embassy tulad ng Pathways Workshop at Walk for Education. Ang Allstars ay naitampok na sa maraming kaganapan, konsiyerto, mga tour, paglabas sa telebisyon, patalastas, music videos, pelikula, at mga print ad.
Noong Pebrero 2010, nagbukas sila ng paaralan, ang Allstars Dance School sa lungsod ng San Juan, Pilipinas. Ang paaralan na ito ang kanilang pinakamalaking tagumpay para sa kanila ngayon.
Manila's 5th congressional district

Manila's 5th congressional district is one of the six congressional districts of the Philippines in the city of Manila. It has been represented in the House of Representatives of the Philippines since 1987. The district consists of barangays 649 to 828 in the south Manila districts of Ermita, Intramuros, Malate, Port Area, San Andres and south Paco bordering the adjacent cities of Makati and Pasay. It is currently represented in the 19th Congress by William Irwin C. Tieng of Asenso Manileño and Lakas–CMD.
This district also includes the Manila City Hall and Manila South Cemetery, an exclave of Manila surrounded by Makati, within its borders.
GSIS Building

The GSIS Building is the headquarters of the Government Service Insurance System (GSIS), the corporation that handles social security of the employees of the government of the Philippines. Located in Pasay, it is also the seat of the Senate.
The original headquarters of the GSIS was on Arroceros Street, Manila. Built in 1957, it was designed by Federico Ilustre. Gerald Lico said that it "adhered to a stylistic tendency that stood at the intersection between Neoclassical and modern aesthetics" in his book Arkitekturang Filipino. In 2017, it was reported it much of the structure will be demolished, save for the facade. The Manila Hall of Justice will be built in its place. Two years earlier, it was proposed to be used as a homeless shelter. Although the eighth groundbreaking for the new building was done in 2012, no actual construction happened until 2019. The Supreme Court said that the new building will be built by June 2022.
The new headquarters in Pasay was designed by Jorge Ramos. The Senate transferred to the GSIS Building in 1997, after sitting at the Old Congress Building in Manila. President Joseph Estrada, comparing the Old Congress Building and the GSIS building, said that the latter looks like a bank, while the former had character and ambiance.
The GSIS houses a museum, the GSIS Museo ng Sining, in the building. Its theater hosted the funeral of former Senate President Jovito Salonga in 2016.
The Senate, which meets in a separate place from the House of Representatives which is in the Batasang Pambansa Complex, rents usage of the building from the GSIS. In 2009, Senator Miriam Defensor Santiago urged the Senate to build its own building, as they are paying 7.8 million pesos for the building and 500,000 pesos for the parking lot, every month. This totaled to almost 100 million pesos in a year.
By 2017, Senator Panfilo Lacson, who is also the chairman of the Committee on Accounts, said that the Senate has paid 2.24 billion pesos to the GSIS since 1996. Arguing that the Senate could've paid for a new building with this amount, there had been moves to find a new building for the Senate. The Manila Film Center was suggested, but due to urban legends of it being haunted by the ghosts of the construction workers who died building it, the Senate decided to look for other options. Lacson spearheaded a successful vote approving the transfer of the Senate to a new building in Taguig.
The Senate has its museum in the building.
The Philippine Olympic Committee announced that it will hold a special election for its officers in 2019 after meeting at the building.
Sungai Petani Clock Tower

The Sungai Petani clock tower is situated in the city of Sungai Petani, Kuala Muda District, Kedah, Malaysia.
The clock tower was built to commemorate King George V's Silver Jubilee, marking 25 years on the throne, and was unveiled on 4 June 1936. It was donated by Lim Lean Teng, a wealthy Penang businessman, and designed by architect, Chew Eng Eam.
The rectangular clock tower is 60 feet high with the clock 40 feet from the ground. Built in the art deco style, it is made of concrete with a granolithic finish to improve durability, and is covered with a golden dome. A bronze memorial plaque reads: "This clock tower was presented to Sungei Patani by Mr. Lim Lean Teng to commemorate the reign of His Majesty King George V. 1910 to 1936."
5°38′36″N 100°29′21″E﻿ / ﻿5.64324°N 100.48903°E﻿ / 5.64324; 100.48903
Parit Buntar Clock Tower

Parit Buntar Clock Tower is situated in the town of Parit Buntar, Kerian District, Perak, Malaysia.
The clock tower was unveiled by Prime Minister, Tengku Abdul Rahman on 24 August 1961. It was donated by Lim Chong Chee, a Kuala Lumpur businessman, who was born in the town, and cost $20,000.
The clock tower has a four-faced clock, is 39 feet high, and is surmounted by a golden, onion dome.
5°07′49″N 100°29′28″E﻿ / ﻿5.13018°N 100.49110°E﻿ / 5.13018; 100.49110
Sa'at Tower

Sa'at Tower also known as Tabriz Municipality Palace (Persian: کاخ شهرداری تبریز, also Romanized as Sā'at Tower) is a building in Tabriz which is used as the city hall and main office of the municipal government of Tabriz, East Azarbaijan Province, Iran. The Municipality Palace features a hall, a clock tower, and a small garden.
Before World War II it was used by the Azerbaijan Democrat Party as the Government Office. When Iranian troops regained control of Tabriz in 1947, the building was again used as the Tabriz municipal central office. In the early 2000s parts of it became a municipal museum.
During the 1980s, in an attempt to install an elevator, one of Sa'at's patios was damaged. The dome at the top of the Sa'at tower was reconstructed in 2008, with a new khaki coloured fiber glass replacing the original silver coloured dome. Since 2007, part of the building houses the Municipal Museum.
The building has an area of about 9,600 square meters and 6,500 square meters of infrastructure built on three floors. Tabriz Municipality Palace has a four-page clock tower with a height of 30.5 meters with the rhythmic resonance of its bells, every hour, it brings the passage of time to the ears of the people of Tabriz. The exterior of the building is carved out of stone and the plan of the building is similar to the design of a flying eagle, which corresponds to the example of buildings in Germany before World War II.
In recent years parts of the building is reorganized as municipality museum of Tabriz.
Since Sa'at Tower is located in the center of the city, it has been used for various ceremonies and gatherings in the city.
Sa'at means "clock", which refers to the four face clock in top of the tower.
Media related to Saat Tower at Wikimedia Commons
The Victor (statue)

The Victor is a colossal statue at the Pasig portion of Bridgetowne in Metro Manila, Philippines.
Robinsons Land announced in 2019 that it would be installing a colossal statue at Bridgetowne, its own township spanning Pasig and Quezon City. Named The Victor, the statue was projected to be the "tallest lighting projection" in the world. The Victor was unveiled in August 2023.
The Victor was designed by Filipino-American artist Jefrë. It is mainly made from marine-grade perforated steel art from China. It stands 55 meters (180 ft) on a 5 m (16 ft) podium. It weighs 299.37 tonnes (660,000 lb).
It has a translucent surface that can be lit up with various colors at night through projection mapping.
The Victor is a tribute to Filipino businessman John Gokongwei (1926–2019). The statue depicts a man with one arm raised as if it is celebrating a victory. Jefrë also dedicates the statue to the "global Filipino".
Landmark (department store)

Landmark (formerly known as The Landmark) is a Filipino department store and supermarket chain run by Citysuper Incorporated, the holding company of the Landmark Corporation, owned by Enrique Cheng. It currently has multiple operational department stores and supermarkets across Metro Manila and one provincial branch located in Santa Rosa, Laguna.
The Landmark opened in 1988 on the ruins of the Makati Supermart, which was destroyed by a fire in 1985 and demolished soon after. It was founded by Teddy Keng, the son of the founders of Anson's Emporium (now Anson's), whose second store was located at Arnaiz Avenue south of the edifice. The Makati flagship branch was the third department store established within the Ayala Center after SM Makati and Rustan's, and is known for having some items lower priced than most department stores in Metro Manila. The Makati branch was redeveloped in 2013 with the addition of two additional floors and Mary Mother of Hope Chapel, a Roman Catholic chapel. The chapel's name was given by then-Archbishop of Manila, Cardinal Luis Antonio Tagle.
In 2007, the TriNoma branch was opened to the public and is now an anchor store for TriNoma. This underwent expansion in 2015, thus becoming the largest Landmark branch ever built. The third floor of the expansion was opened to public on September 8, 2017, coinciding with the inauguration of Landmark's second chapel, which is the namesake of the first chapel in Makati, at the fourth level. The chapel has a seating capacity of 2,200 – which is the largest of its kind in Metro Manila.
In 2014, Landmark was selected to become the anchor store for Festival Alabang expansion and redevelopment in Filinvest City, Muntinlupa. The supermarket opened on July 28, 2017, followed by the department store on October 6, 2017. It is the first branch of Landmark to be opened in southern Metro Manila.
In 2019, The Landmark opened its first-ever provincial branch, located at Ayala Malls Solenad in Nuvali, Santa Rosa, Laguna.
The fifth Landmark branch, located in Bonifacio Global City, opened on October 1, 2021, with only the supermarket. Located at first two levels of Three Parkade parking building, it is the company's smallest store. The department store on the upper level later opened in December 2021.
Пловдив (община)

Община Пловдив се намира в Южна България и е една от съставните общини на област Пловдив.
Общината е разположена в централната част на област Пловдив. С площта си от 101,981 km заема 14-о място сред 18-те общините на областта, което съставлява 1,7% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
Релефът на общината е предимно равнинен, като територията ѝ попада в пределите на Горнотракийската низина. Около 80% от площта ѝ се пада на урбанизираната територия, а останалите около 20% са земеделски земи. В града се издигат 4 хълма (тепета) – Джендем тепе (Хълм на младежта, 285,5 m, най-високата точка на града и общината), Бунарджика (Хълм на освободителите), Сахат тепе и Трихълмието (на него е разположен старият град и е съставен от три свързани помежду си тепета). Най-ниската точка на общината – 149 m н.в. се намира в най-източната ѝ част, в коритото на река Марица.
От запад на изток, в т.ч. през центъра на града, на протежение от около 14 km протича част от средното течение на река Марица. На територията на общината в нея се вливат два по-големи притока: Първенецка река (десен) и Пясъчник (ляв).
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Единственото населено място в общината е град Пловдив, в който живеят 319 612 жители по данни от преброяването на НСИ от 7 септември 2021 г.
Изборните длъжности в структурата на община Пловдив са кмет на общината, кмет на район и общински съветник. Общинският съвет, състоящ се от 51 общински съветници, олицетворява нормотворческата власт в града и се избира по пропорционална система чрез партийни листи. Общинската администрация е обособена в 17 дирекции, 5 отдела и 1 сектор.
Общината е съставена от 6 района:
Кметовете на районите се назначават от общинския кмет след одобряване от Общинския съвет. Подпомагат се от съответните 6 районни администрации. Кметът на община Пловдив заедно с 6-те районни кметове представляват местната изпълнителна власт.
През територията на общината преминават четири участъка от Железопътната мрежа на България с обща дължина 29,6 km.
През общината преминават частично 6 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 34,5 km:
Битка при Пловдив

Битка при Пловдив е опит на османското командване да забави руското настъпление към Одрин, след освобождението на София и поражението при село Шейново. Провежда се по време на Руско-турската война (1877 – 1878).
В началото на януари 1878 г. Западният руски отряд от 71 000 офицери и войници и 318 оръдия с командир генерал-лейтенант Йосиф Гурко излиза от София и настъпва в направлението София-Пазарджик-Пловдив-Одрин. Разделен е на 5 колони. Командири са: генерал-майор Николай Веляминов, генерал-майор Павел Шувалов, генерал-лейтенант Николай Криденер, генерал-майор Юрий Шилдер-Шулднер и генерал-майор Дмитрий Комаровски. Авангарда на отряда е с командир генерал-майор Виктор Дандевил, а кавалерията е с командир генерал-майор Владимир Клот. Задачата е да пресече пътя за отстъпление на османските остатъчни сили в Тракия, обединени в нова групировка с командир Сюлейман паша и евентуално да бъдат унищожени.
На 2 януари руските сили излизат от освободения град Пазарджик. Според разузнавателни сведения, доставени от българи, групировката на Сюлейман паша отстъпва по две направления: Пещера и Пазарджик – Пловдив. През нощта на 3 януари колоната на генерал-майор Павел Шувалов преминава река Марица през брод до село Айрене, а едновременно кавалерийската част с командир генерал-майор Даниил Краснов по левия бряг на реката доближава Пловдив. Османската отбрана на Кадиевската позиция е пробита.
Сюлейман паша решава да отстъпи към Родопите, а за прикритие оставя 40 табура в района селата Дермендере – Караагач. В Пловдив, по заповед на Сюлейман паша, в полето между жп гарата и квартал Остромила са избити 80 българи затворници, участвали в националносвободителните борби.
Частта на генерал-майор Даниил Краснов успява да премине река Марица по моста до Кемера за село Катуница. Колоните на генерал-майор Павел Шувалов и генерал-майор Николай Веляминов настигат османския ариергард при селата Цалапица и Първенец. Втори Драгунски ескадрон от 63 драгуни с командир капитан Александър Бураго от лейбгвардейския Драгунски полк успява да се вмъкне в Пловдив. Малък разезд научава от тукашните българи в квартал Кършиака, че в града има повече от 1000 низами и черкезка конница. Сержант Пономарьов успява да залови в района на жп гарата пленник и с действието си предизвиква уплаха, прераснала в паника и изоставяне на позициите. Капитан Александър Бураго незабавно атакува и увлича руските сили. Превземат квартал Мараша, хълма Бунарджик и пощата. Капитан Александър Бураго изпраща донесение за заемането на Пловдив.
Сутринта на 4 януари в града влиза генерал-лейтенат Йосиф Гурко с целия си щаб и обявява освобождението на Пловдив. Отслужен е молебен. Главните руски сили незабавно се отправят за атака на прикриващите османски сили в района. Групата на Сюлейман паша е отклонена от направлението Пловдив-Одрин и насочена към Родопите, където се разпада като организирана военна сила.
Дионски римски театър

Дионският римски театър (на гръцки: Ρωμαϊκό θέατρο του Δίου) е археологически обект, античен театър, в античния македонски град Дион, Гърция.
Театърът е разположен извън стените на града, югоизточно от по-стария Елинистически театър и южно от Храма на Зевс Олимпийски. Построен е във II век в периода на благоденствие и мир при управлението на римския император Адриан и постепенно заменя своя предшественик, който започва да упада след 168 година пр.н.е., когато в Битката при Пидна е разгромен цар Персей Македонски и Македонското царство попада под римска власт.
Римският театър е по-малък от елинистическия. Построен е на равно пространство и има изглед към изток. Формата му напомня на античния театър в град Коринт и на този в град Патра: кавеа със седалки с радиус 16,45 m, подковообразен оркестър с радиус 10,70 m, сцена и просцений. Кавеата, мястото за зрителите, е обградена от висока полукръгла, каменна стена. Кавеата е разделена на четири секции от три тесни стълбища. Редовете са лежали върху покривите на единадесет сводести клиновидни пространства, гледащи към полукръгъл вътрешен коридор покрай външната стена, с изключение на крайните, които комуникират с пародите, входовете за публиката. Най-долната редици оформя ниска стена покрай извитата част на оркестъра. От общо 24 каменни пейки са запазени само няколко. Сцената е отделна от кавеата. Просценият е обширен и е бил богато украсен с мраморни облицовки и скулптури - голяма част обаче него обаче е унищожена от артезиански води. Археологическите находки от Римския театър включват фрагменти от мраморна облицовка, фрагменти от мраморни касети и две скулптури - една на бог Хермес без глава и с крилатия си жезъл в лявата ръка и една на император с броня.
Според открити при археологическите разкопки монети, поне четири части на кавеата и на сцената са били променяни през последната четвърт на IV век, вероятно поради частично потъване на театъра вследствие на земетресения или поради частична промяна в употребата на сградата.
Театър на Марцел

Театърът на Марцел (на латински: Theatrum Marcelli) е римски театър, намиращ се близо до десния бряг на Тибър.
Строителството му е замислено от Юлий Цезар, а е осъществено от Октавиан Август, който през 12 пр.н.е. го посвещава на паметта на своя покоен племенник и зет Марк Клавдий Марцел (син е на сестра му Октавия).
При вътрешен диаметър от 111 метра (общо 130 м на залата) театърът е събирал около 11 – 15 хиляди зрители. Височината на трибуните е 30 метра. Имал е 3 етажа, оформени отвън в дорийски, йонийски, коринтски стил. Частично са запазени само долните 2 етажа.
През Средните векове зданието е преустроено в крепост, над която е надстроен дворецът на знатния род Орсини. През 1926 – 1932 г. по-късните съоръжения около театъра са премахнати. Днес неговата ренесансова надстройка се използва като жилищна сграда.
Скупски театър

Скупският римски театър (на македонска литературна норма: Скупски римски театър) е археологически обект, античен театър в античния град Скупи, край Скопие, Северна Македония.
Театърът е разположен в южния склон на Зайчев рид.
Това е най-голямата и внушителна сграда в град Скопие. Построена е през II век по времето на император Адриан. Разкрити са сцената, части от сградата и театрона с луксозна мраморна архитектурна украса.
Принадлежи към римските театри, предназначени за драматични и други представления. Има капацитет от около 9000 зрители и е най-големият античен театър на територията на Северна Македония.
Мариински театър

Мариинският театър (на руски: Марии́нский театр) е театър за опера и балет в Санкт Петербург, открит през 1860 г.
В него са имали премиера някои от най-известните опери и балети на композитори като Римски-Корсаков, Чайковски, Мусоргски.
Театралното и оперно изкуство в Санкт Петербург стартира през 1783 г. с указ на императрица Екатерина Велика. Първоначално постановките се представяли в Големия каменен театър (Болшой камений театр) през периода 1784-1886 г.
Архитект на Мариинския театър е Алберт Кавос, който проектира и възстановяването на Болшой театър в Москва през 1855 г. С U-образна зала с капацитет от 1625 седящи места Мариинският театър е открит на 2 октомври 1860 г. с операта „Живот за царя“ на Михаил Глинка. Наречен е в чест на императрица Мария Александровна.
Кирил Варийски

Кирил Варийски е български театрален и филмов актьор.
Кирил Варийски е роден на 28 октомври 1954 г. в Пловдив. Завършва Френска езикова гимназия „Антоан дьо Сент-Екзюпери“, след което учи за кратко строително инженерство. През 1980 г. завършва актьорско майсторство за драматичен театър при проф. Сашо Стоянов във ВИТИЗ.
Работи в театрите в Родопски драматичен театър – Смолян (1980 – 1981) и Драматично-куклен театър „Константин Величков“ Пазарджик (1981 – 1983), а след това 4 години е в трупата на Сатиричния театър (1983 – 1987). Участва и в трупите на Народен театър „Иван Вазов“ (1987) и Театър 199. Активно се занимава с озвучаване на филми, сериали и реклами.
Освен с актьорската си дейност, Кирил Варийски е известен и със стиховете си. Също така има журналистически публикации във вестник Континент. Член на САБ и СБФД.
Кирил Варийски умира от инсулт на 21 юни 1996 г. в София. Погребан е в Централните софийски гробища.
До смъртта си е женен за Елза Лалева, която е актриса и режисьор в кукления театър. Дъщеря им Лора Варийска участва в тв предаването „Здравей“ и е съдружник в архитектурно студио „ФУНКТ“.
Никола Узунов

Николай Николов Узунов е български актьор, роден през 1909 г. в Сливен. Ученик е на Сава Огнянов и проф. Андрерсен. Актьор в театрите:
Има повече от 300 роли в театъра и 30 роли в киното и телевизията.
По-важни театрални роли:
Альоша от „Унижените и оскърбените“, Иванко и отец Иван от „Иванко“, Лаерт от „Хамлет“, Илия Тамбурков и Данко Гарванов от „Вражалец“, Боримечката и Чорбаджи Марко от „Под Игото“, Мандарина Ма от „Тебеширения кръг“, Нягул от „Албена“, Яго от „Отело“, Меркуцио и Ескал от „Ромео и Жулиета“, Арнолф от „Училище за жени“, Живко от „Майстори“, Княз Мацуо от „Златния Кинжал“, Скарпия от „Тоска“, Градоначалника от „Ревизор“, Нако от „Село Борово“, Цар Фердинанд от „Царска милост“, Георги Димитров от „Победителката“, Гьоринг от „Първият удар“, Английският писател от „Кремълският часовник“, г-н Ван Даан от „Дневникът на Ане Франк“, Илия Савин от „Камък в блатото“, Инспектор Стрийт от „Скандал в Брикмил“, Крутицки от „И най-мъдрият си е малко прост“, Сурсубул от „Монаха и неговите синове“, Радан Кулин от „Калоян“, Вълчан Нанов от „Боряна“, Лорд Уелч от „Нощем с белите коне“, Клеант от „Мнимият болен“, Мат Бюрк от „Анна Кристи“, Бърлей от „Мария Стюарт“, Македонски от „Хъшове“, Динко от „Вампир“, Алфред Дулитъл от „Пигмалион“, Юрталана от „Снаха“, Нешо Баницата от „Преломът“, Монфлери от „Сирано дьо Бержерак“, Драмски от „Службогонци“.
Носител на златен орден на труда, на Кирил и Методий I степен и на НРБ II степен.
Баща на режисьора Рашко Узунов.
Римска архитектура

Римската архитектура е архитектурен стил от Античността.
Продължавайки традициите на древногръцката архитектура в Древен Рим, тя въвежда нови форми и техники, като характерните полукръгли арки, утвърждавайки се като един от двата самостоятелни стила на класическата архитектура. Римската архитектура е в основата на по-късните романска и византийска архитектура.
Романска архитектура

Романската архитектура е архитектурен стил в средновековна Европа, характеризиращ се с полукръгли аркитури. Няма консенсус за началната дата на романската архитектура, като предположенията за нейното начало варират от 6 до 11 век. Тя дава начало през 12 век на готическия стил, характеризиращ се с островърхи арки и повече на брой прозорци. Образци на романска архитектура се срещат из целия континент, което го прави първият пан-европейски архитектурен стил, след римската архитектура. Романският стил комбинира елементи от римски и византийски сгради с местните традиции. Характеризира се със солидност, дебели стени, кръгли аркатури и цилиндрични сводове, здрави носещи колони и големи кули. Сградите са с прост, симетричен план, много по-семпли от следващите след тях готически образци.
В този стил са построени много замъци и крепости, сред които са храмът-крепост и замъкът-крепост, разположени на възвишения и господстващи над местността. Далеч повече са църквите, като сред тях най-значителни са църквите в абатства, много от които са запазени и до днес, често все още функциониращи. Последвалият оживен период на строителство в готически стил е причина за частично или цялостно преустройство на образците на романската архитектура в по-богатите европейски региони като Англия и Португалия. Най-големи групи сгради в романски стил са съхранени в по-бедните райони като южна Франция, провинциална Испания и провинциална Италия.
Терминът „романски“ се появява в началото на 19 век, за да обозначи архитектурата от 11 и 12 век, която съживява римските образци. Най-важните елементи са цилиндричните сводове, а умението да се засводяват с камък все по-големи пространства си е отишло с римляните. Това води до поява на ребрения свод в Англия към 1200 г. и възприемането му в Нормандия и Европа в началото на 13 век.
Десет книги за архитектурата

Десет книги за архитектурата (на латински: De architectura libri decem) е трактат на римския архитект и военен инженер Витрувий – най-древният документ, описващ строителни технологии, който е съхранен през Средновековието в манастирски преписи. Превръща се в ключовата книга за архитектурата на италианския Ренесанс. Канонът за пропорциите на Витрувий, разработен според пропорциите на човека, са изразени най-ясно в прочутата рисунка на Леонардо Витрувианският човек, вписан в кръг и квадрат.
За книгата е известно, че тя е написана като израз на благодарност на Марк Витрувий към император Октавиан Август, от когото не много известният тогава архитект получава прилична пенсия.
Трактатът се основава на личния опит на Витрувий като архитект, както и на теоретични произведения на прочути древногръцки архитекти като Хермоген. Той разглежда различни области: строителни материали, храмова архитектура, обществени и частни сгради, декорация, хидравлика, машини и измервания и др. строителни аспекти, но се ограничава само до разглеждане на гръцките модели, предшестващи римските образци. Съвсем скоро римската архитектура ще поеме по съвсем различен път, за да отговори на новите нужди на разрастващата се империя.
Римски храм

Древните римски храмове са сред най-важните сгради в римската култура и някои от най-богатите сгради в римската архитектура, въпреки че само малко оцеляват в непокътнат вид.
Днес те остават „най-очевидния символ на римската архитектура“. Тяхното изграждане и поддръжка е основна задача на древната римска религия и всички градове, претендиращи да имат значение, са имали поне един главен храм, както и по-малки светилища. В главната зала (цела) се пази култовият образ на божеството, на което е бил посветен храмът, а често и малък олтар за тамян или възлияния. Зад целата се намира стая или стаи, използвани от служителите на храма за съхраняване на оборудване и дарове. Обикновеният поклонник рядко влиза в целата и повечето публични церемонии се провеждат навън, на портика, като множеството се събира в околността на храма.
Най-често срещаният архитектурен план на основите е правоъгълен, с висок подиум, с портик в горната част на стъпалата и триъгълен фронтон над колоните. Страничните и задната фасади на сградата имат много по-малък архитектурен акцент и обикновено нямат входове. Съществуват и кръгови планове на основите, обикновено обградени отвсякъде с колони, а извън Италия на много места се намесват и традиционните местни стилове. Римската форма на храма първоначално се е развивала от етруските храмове, които на свой ред са повлияни от Древна Гърция.
Публичните религиозни церемонии на официалната римска религия се провеждат на открито, а не в сградата на храма. Някои церемонии са под форма на процесии, които започват, посещават или завършват в храма или светилището, където се съхранява и изважда за употреба ритуалният обект. Жертвоприношенията, предимно на животни, се правят на открит олтар; често на тесни удължения на подиума отстрани от стъпалата. Особено по време на империята екзотичните чуждестранни култове придобиват свои последователи в Рим и са местни религии в голяма част от разширената империя. Те често имали много различни практики, някои предпочитат за поклонение подземни места, докато други, като ранните християни, се молят в къщи.
Някои останки от римски храмове оцеляват, преди всичко в самия Рим, но сравнително малко остават непокътнати изцяло и те почти всички са превърнати в християнски църкви (а понякога впоследствие и в джамии), обикновено доста след възприемането на християнството при Константин. Упадъкът на римската религия е сравнително бавен, а съдбата на самите храмове е решена с указ на император Хонорий през 415 година. Например църквата Санти Косма е Дамяно, на Римския форум, някога Храмът на Ромул, е осветена като църква през 527 година. Най-известният храм е Пантеонът в Рим, който обаче е много нетипичен, тъй като е много голям кръгов храм с великолепен бетонен покрив, с конвенционална фасада с портик.
Втора Пловдивска въстаническа оперативна зона

Втора Пловдивска въстаническа оперативна зона е териториална и организациона структура на т. нар. Народоосвободителна въстаническа армия (НОВА) по време на комунистическото съпротивително движение в България (1941-1944) през Втората световна война.
Втора Пловдивска въстаническа оперативна зона на НОВА е създадена през април 1943 година от Пловдивската окръжна организация на БРП (к). Зоната е разделена на шест военнооперативни района: Пловдивски, Асеновградски, Борисовградски, Карловски, Смолянски и Чирпански.. По указание на Ц.К. на БРП (к) и Главния щаб на НОВА е сформиран щабът на зоната:
От септември 1943 година, след гибелта на Георги Жечев, командир е Иван Радев, а политкомисар Гочо Грозев. От 27 август 1944 г. командир е Боян Българанов
Първите партизански формирования са:
След разрастване в зоната действат четири партизански бригади и бойни групи:
Пловдивска епархия

Пловдивската епархия е епархия с ранг на митрополия на Българската православна църква е със седалище в град Пловдив, Южна България. Епархията е най-голямата на територията на България и има архиерейски наместничества в Пазарджик, Асеновград, Хасково, Карлово, Панагюрище, Пещера, Смолян и Ивайловград.
Пловдивската (Филипополска) епархия е създадена около 36 година, когато се смята, че апостол Павел ръкополага първия епископ Ерм.
Според източници от VII век Филипополската епархия е митрополия, обхващаща освен Филипопол епископии със седалище в Диоклецианопол, Севастопол и Диоспол, а митрополитът е наричан „екзарх на Тракия Драговица“. През VIII век подчинени на филипополския митрополит са още епископите на Берое, Маркели, Литопросопос, Декастера и Леведос.
През 879 година Филипополската епархия става част от новосъздадената автокефална Българска църква, в която остава до връщането на Филипопол в Източната Римска империя през 969 година, когато отново е присъединена към Вселенската патриаршия. Към края на X век на филипополския митрополит са подчинени епископите на Агатоники, Лютица, Скутарион, Влептос, Левке, Драмица, Яница, Константия, Буково и Великия. Това положение се запазва до средата на XIV век, когато Лютица става самостоятелна епархия, а епископът на Перперикон е подчинен на Филипополската епархия.
За епископите от VI – VIII век сведения липсват.
Неокласическа архитектура

Неокласическата архитектура е архитектурен стил, свързан с движението на неокласицизма, възникнал в средата на XVIII век и преобладаващ в западната архитектура до началото на XX век.
Той възниква като реакция срещу изобилната натуралистична орнаментика на рококо и доразвива късния барок с акцент върху архитектурата на класическата Античност, принципите на Витрувий и работата на Андреа Паладио. Характеризира се с монументални мащаби, опростени форми, използване на колонади, опростяване на фасадите с предпочитание към плоските форми.
Въпреки че терминът „неокласицизъм“ е въведен в края на XIX век, стилът е широко разпространен още от средата на XVIII век, като влияние върху неговото развитие оказват археологията, романтизмът, разпространението на печатни източници и стремежът към изчистени конструкции. Останките от древни гръцки и римски сгради са подложени на прецизно изучаване, популярни са гравюрите, които ги представят като романтични руини, а простотата на гръцките конструкции насърчава ограничаване или премахване на орнаментите.
Римско изкуство

За начало на римското изкуство и архитектура се счита падането на последния римски цар от етруски произход и създаването на Римската република около 509 пр.н.е. Изкуството на Римската република, което е идентично с това на града Рим, придобива характерни черти особено през последните два века пр.н.е. Изкуството на Римската империя (след 27 пр.н.е.) е еклектично. То се развива под влиянието на древногръцкото изкуство и заимствания на местни художествени традиции от многото покорени племена и народи. Различните римски стилове, особено в областта на високо развитите живопис и скулптура, се свързват с различни епохи, известни императори и династии, селища с прочути паметници на културата (например Помпей), както и с провинциите на Римската империя. След 330 г. на н.е., годината в която император Константин Велики премества столицата в Константинопол, се говори за византийско изкуство или древнохристиянско изкуство.
По-големите градове в империята имат театри, амфитеатри, терми и мостове. Сградите са внушителни и добре украсени със стенни рисунки, мозайки и скулптури. Портретните черти са предавани точно и без идеализиране. Сюжетите на изображенията са от митологията или от всекидневния живот. Чeсто са изобразявани градини и пейзажи. Домовете на богатите са украсявани с мозайки и стенни диаманти. Римското културно наследство е в основата на културата на днешна Европа. То се налага и в политическите системи, оставя отпечатък върху архитектурата и благоустройството на съвременните градове.
В началото се развива под влиянието на древногръцката архитектура и едва към края на първата република придобива собствен облик. Нов момент, който значително променя римската архитектура, е откриването на бетона през 1 в. пр.н.е. Новият строителен материал позволява по-голяма свобода на строене и така се появяват колонадите с редици само от декоративни колони. Бетонът се счита за едно от най-важните открития на римляните. Типичен елемент на римската архитектура са богато украсените мозайки.
Божидар Чапъров

Божидар Стоянов Чапъров e български археолог и специалист по историческа география. Основната му дейност е свързана с откриване и проучване на тракийско-български археологически обекти от античността в Родопите.
Божидар Чапъров е роден в Пловдив на 21 май 1941 г. Средното си образование завършва в V гимназия в Пловдив през 1959 г., след което учи история с профил археология в Софийския университет „Климент Охридски“.
През 1966 г. започва работа в Градски исторически музей – Асеновград, а през 1970 г. се мести в Археологическия музей – Пловдив. Работи като координатор по програма „Родопи“ – град Смолян от 1982 г., а от 1986 г. е координатор по програма „Странджа – Сакара“ за Община Ивайловград. През 1980 г. започва да преподава в Пловдивски университет „Паисий Хилендарски“ по „Проблеми на колектива“, „Реторика“ и „Теория на общуването“.
От 1971 г. е основател и ръководител на археологически кръжок „Борис Дякович“, с чиято помощ е документирал над 1200 скални ниши, около 60 шарапани (изсечени в скалите съоръжения, използвани най-вече за направа на ритуално вино), жертвеници, светилища, надписи, релефи и много селища, крепости, некрополи и други.
Чете доклади и съобщения на конференции в България и чужбина, а проведените ежегодните археологически експедиции са отчетени към БАН.
По-значителните му открития и проучвания, свързани с културата на траките са: светилището с каменния календар и скални некрополи в землището на с. Буково (Пилашево), тракийски гробници в с. Марково, с. Брестовица, с. Бойково, гр. Лъки, с. Горно поле, гр. Маджарово.
Божидар Чапъров става един от основателите на Асоциацията на българските екскурзоводи и археолози „Борис Дякович“ през 2014 г. в Пловдив. Основната мисия на неправителствената организация е свързана със социализиране на археологическите обекти в Тракийски туристически район и превръщането им в обекти за туристически опознавателни маршрути.
През 2014 година реализира проект „От тук започва Пловдив“ – интерактивната туристическа карта на праисторическите селища в Пловдив. Целта на проекта е уточняване местоположението и значението на първите човешки поселения в региона, прокарване пътища за екологична защита и социална адаптация на най-древните паметници на цивилизацията тук, като с това да се съдейства за опазването, популяризирането и защитата на културното наследство на града. Проектът е финансиран от фондация „Пловдив – 2019“ и е в подкрепа на кандидатурата на Пловдив за Европейска столица на културата.
През 2015 г. заедно с Валентина Чапърова издават книгата „Предисторически Пловдив – опит за историко-историографско изследване“, която е подкрепена по Програмата на Община Пловдив за финансиране на книги на пловдивски автори и важни за Пловдив издания. Изданието събира документални проучвания за праисторическата топография на Пловдив, започнали още през 1868 г. и продължили с прекъсвания до края на 20 век.
Римски стадион (площад в Пловдив)

Площад „Римски стадион“ в Пловдив е известен с името „Джумаята“, което никога не е било негово официално наименование. Предишните му имена са „Айнал мегдан“ (Лунен площад), „Александър Стамболийски“, „Княз Борис“ и „19 ноември“. Победата при Сливница e на 19 ноември 1885 г. ключова дата в българската история, но съседната Джумая джамия е винаги била ориентир на пловдивчани и налага неофициално името си. Думата „джумая“ в арабския език означава петък или празник. Централното му място определя площада като „пъпа“ на Пловдив.
Първите археологически разкрития на площада датират от 1923 г. Тогава са намерени амфитеатралните редове седалки.
На площада се пресичат седем улици. Тук е била първата пиаца на файтони, след това тук се събирали и първите таксита. През 1950-те години през площада са минавали все повече модерни превозни средства, а каруците намалявали. Движението станало интензивно и градските власти решили да сложат регулировчици. През площада са минавали първите автобусни линии, а след това и първите в Пловдив тролейбуси. Спирките на отделните автобуси са били обозначавани с месингови цифри, занитени в бордюра.
През 1977 на площада е реализиран проектът на арх. Люба Велчева за експониране на разкритата част от Античния стадион и се провежда първата консервация от арх. Вера Коларова. На античното ниво е разположено кафе с тераса, отворена към стадиона.
През 1980 г. Пловдив е включен в трасето на олимпийския огън от планината Олимп до столицата на Летни олимпийски игри – Москва. Олимпийският огън е престоял цяла нощ на площада. Скоро след това е поставена паметна плоча с логото на олимпиадата.
От 2012 г. площадът носи името „Римски стадион".
Градинката до площада е любимо място на пловдивчани за срещи.
Коматевски транспортен възел

Коматевски транспортен възел е пътен възел изграден от надлези и подлези в югозападната част на Пловдив. Чрез него се свързват булевардите „Христо Ботев“ и „Коматевско шосе“ – двата част от (Републикански път III-862), „Хаджи Димитър“ и „Копривщица“. Над автомобилните платна има изградени надлези за жп линия София – Пловдив и жп линия Пловдив – Филипово.
Коматевският транспортен възел е пуснат в експлоатация през декември 1985 г. по време на кмета Христо Мишев, променил облика на Пловдив между 1979 до 1986 г. Главен архитект на Пловдив по това време е Румен Григоров. По време на изкупните работи са открити останки на римски акведукт. За това е взето решение да се изгради скромна „възстановка“ на част от акведукт между платната на „Коматевско шосе“.
Трите моста за автомобили са стоманобетонни. Двата моста на жп линия София – Пловдив са дълги 103 м и са изградени от стомана, а мостът на жп линия Пловдив – Филипово е стоманобетонен с дължина 81 м.
Възелът е критикуван, че не осигурява пешеходен достъп.
Белото камене

„Скалното светилище Белото камене“ се намира на скалисто възвишение над с. Дуня, (Област Смолян).
Името на светилището идва от белите варовикови скали, от които е съставено скалистото възвишение. Надморската височина на скалния масив е приблизително 700 m. Светилището е частично проучено през 1979 г. То е причислено от изследователи – археолози към тип тракийско светилище, разположено на естествено скално възвишение със сравнително малка по площ тераса, покрита частично със землен насип. В този случай обикновено оградни зидове маркират култовата площ. На най-високата част при светилището в местността „Белото камене“, в скалите има следи от издигане на строително съоръжение от нетраен материал (дърво) и глинена замазка за култово съоръжение. В периода на почитането на мястото (ХV век пр. Хр. – ІІ век сл. Хр.), в процепите между скалите хората са депонирани дарове за почитаните божествата – натрошени глинени съдове със специфична богата украса и монети. Вероятно при обявяването на християнството за официална религия в Римската империя през 330 г., светилището е било изоставено.
Обектът е археологическа недвижима културна ценност. Находките от проучванията се съхраняват в РИМ „Стою Шишков“ – гр.Смолян. Най-интересната от тях е колективна находка от еднотипни 726 бронзови монети сечени в античния град Марония, голям номинал, от ІІ-І век пр. Хр.
През 2005 г. обектът е оборудван с информационни табели и включен в маршрути на културен туризъм, предлагани в гр.Златоград.