davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
プレゼント (玉置浩二の曲)

「プレゼント」は、日本のシンガーソングライターである玉置浩二の楽曲。
2005年11月2日にSony Recordsから21枚目のシングルとしてリリースされた。2か月連続リリースの第2弾として前作「いつもどこかで」（2005年）よりおよそ1か月ぶりにリリースされたシングルであり、作詞は松井五郎、作曲は玉置が担当している。
本作は玉置にとって8年ぶりのドラマ出演となった日本テレビ系テレビドラマ『あいのうた』（2005年）の主題歌として使用され、ドラマの内容と連動した「自分から起動していくことのリアリティ」を描いたバラードソングとなっている。11枚目のアルバム『PRESENT』（2006年）からの先行シングルとしてリリースされ、オリコンシングルチャートでは最高位13位となった。
ベスト・アルバム『ALL TIME BEST』（2017年）の楽曲解説では、歌詞の一部を「ともすれば夢想家の戯言と捉えられがち」と指摘しつつも「優しく前向きな言葉の数々を、説得力のある豊かな歌で、真っすぐ、そして強く心に届けてくれる」と表記したほか、主題歌として使用されたテレビドラマのストーリーとリンクしていることから、「心に残る、代表曲のひとつといってもいい名バラード」とも表記している。安全地帯時代より、短時間で作曲を仕上げることで有名な玉置であったが、本作の作曲はなかなか進まず、結果完成まで3ヶ月以上を費やしている。
松井は本作の歌詞に関して以下のコメントを残している。
本作の歌詞に関して作詞家の松井五郎は、「この世界には愛が溢れてる」という一節に関し「大風呂敷を広げたような言い方」と述べつつも次の節で「幸せを願うその声に応えて」という言葉を設けていると述べている。松井は本作のメッセージ性として自ら起動していくことのリアリティを描くことが目的であったと述べ、また現在の状態がかけがえのないものであることを伝える意図があったと述べている。また、松井は事前にテレビドラマのストーリーを確認しており、ドラマタイアップの場合は歌詞中にドラマの説明になるような文言は使用しないことに決めていると述べている。さらに、「この世界には愛が溢れてる」という一節は新幹線に乗った瞬間に思いついた言葉であると述べ、言葉数とメロディーの音数が瞬間的に一致することはごく稀であることから、「（言葉が）降りてくるというのは、ああいうことかもしれません」とも述べている。
本作は2005年11月2日にSony Music Recordsからマキシシングルでリリースされた。カップリング曲となった「おいでよ 僕の国へ」は同年7月に急死した玉置の愛猫であるドーキュウの視点で描かれた歌詞の楽曲となっている。玉置の自伝本『玉置浩二 幸せになるために生まれてきたんだから』において著者の志田歩は同曲に関して、「玉置のことを見つめ続ける松井だからこそ書くことのできた歌詞だった」と述べている。
本作はオリコンシングルチャートにて最高位13位の登場週数13回となり、売り上げ枚数は4.2万枚となった。オリコンのウィークリーランキングで10位台にチャートインしたのは、12枚目のシングル「MR.LONELY」（1997年）以来約9年ぶりとなった。本作の売り上げ枚数は玉置のシングル売上ランキングにおいて11位となった。また、2022年に実施されたねとらぼ調査隊による玉置のシングル曲人気ランキングでは9位となった。
本作は玉置にとって8年ぶりのドラマ出演となった日本テレビ系テレビドラマ『あいのうた』（2005年）の主題歌として使用された。ドラマの主人公は不治の病に冒されながらも微笑みながら生きることや人を愛することの大切さを訴えるキャラクターであり、玉置の自伝本『玉置浩二 幸せになるために生まれてきたんだから』において著者の志田歩は、「玉置のキャラクターをそのまま活かすことができるもの」と述べた上でドラマ中の玉置と主題歌が「じつによく似合う組み合わせとなった」と述べている。同ドラマは2005年10月から12月にかけて放送されたが、3月から開始された玉置の全国ツアー「コンサートツアー2005『今日というこの日を生きていこう』」の最中に玉置は企画書を受け取っており、ドラマのテーマが自身の音楽性に通じることを感じ取り出演を快諾した。軽井沢に拠点を移してから玉置はテレビ出演を避ける傾向にあったため、周囲のスタッフが驚く結果となった。
テレビドラマ出演に関して玉置は以下のコメントを残している。
Keisuke Serizawa

Keisuke Serizawa (芹沢 銈介, Serizawa Keisuke, May 13, 1895 – April 5, 1984) was a Japanese textile designer. In 1956, he was designated as a Living National Treasure by the Japanese government for his katazome stencil dyeing technique. A leading member of the mingei movement founded by Yanagi Sōetsu, Serizawa visited Okinawa several times and learned the Ryūkyū bingata techniques of dyeing. Chōsuke Serizawa (Archaeologist) was his son.
His folk-art productions included kimono, paper prints, wall scrolls, folding screens, curtains, fans, and calendars. He also produced illustrated books, including Don Quixote, Vincent van Gogh and A Day at Mashiko.
In 1981, the Municipal Serizawa Keisuke Art Museum was opened in the city of Shizuoka. Another museum, the Serizawa Keisuke Art and Craft Museum was opened in 1989 in Sendai. Other museums that hold his work include the Brooklyn Museum, the Metropolitan Museum of Art, the Harvard Art Museums, the Seattle Art Museum, the British Museum, the University of Michigan Museum of Art, and the Museum of New Zealand.
"The distinguishing trait of Serizawa's katazome method is the use of the starch mixture to create, not a colored area as is current in direct-dyeing process, but a blank, undyed one that forms a part of the pattern and that can later be colored by hand in multi-color or monochrome as the designer sees fit."
National Textile University

The National Textile University (NTU) (Urdu: (جامعہِ قومی ٹیکسٹائل) is a public university located in Faisalabad, Punjab, Pakistan. It is a premier institute of textile education in Pakistan.
The campus is spread over 162 acres (66 ha). The university is in the outskirts of city of Faisalabad, about 12 km (7.5 mi) from the city center on Sheikhupura road.
National Textile University is accredited by the Pakistan Engineering Council, National Technology Council (Pakistan), National Business Education Accreditation Council and recognized by the Higher Education Commission of Pakistan (HEC).
The idea of establishing a Textile Institute of world fame was conceived by a group of visionary industrialists in 1954. To realise this idea the Government of Punjab joined hands with the leading textile industrialists to form an Institute of Textile Technology in Faisalabad (then Lyallpur) and provided sixty-two acres of state owned land free of cost. Kohinoor Industries, Colony Textile Mills, The Dawood Foundation and Lyallpur Cotton Mills provided funds to the tune of Rs.2.5 millions, which were utilised for the construction of building and provision of other infrastructure. The Government of U.K. provided the bulk of equipment and machinery, along with the services of experts under the Colombo Plan. General Muhammad Ayub Khan, the then President of Pakistan, laid the foundation stone of the Institute, on the 12th of October 1959.
A Board of Trustees, with the Minister of Industries as chairman and nominees of the donor companies as members was constituted to manage the affairs of the Institute. In order to meet the recurring expenses of the Institute, a cess was levied by the government on the Textile industry of Pakistan. Later, in 1965, the Institute was granted affiliation by the University of Engineering and Technology, Lahore, and it was renamed as “National College of Textile Engineering”. The first batch of graduate engineers was passed out in 1966. In 1973, the administrative control of the Institute was transferred to the Federal Government and it was renamed as “National College of Textile Engineering”.
In 1992, the college received a comprehensive assistance worth 650 million yen from the Japanese Government, through JICA program, in the form of latest machinery and equipment for all the departments of the Institution. The college was upgraded as National Textile University on 15 November 2002 through promulgation of Ordinance No. CXXIV of 2002 by the President of Islamic Republic of Pakistan.
Ever since its inception, National Textile University has been the premier Institute of textile education in the country, meeting the technical and managerial human resource needs of almost entire textile industry of Pakistan. It always retained a close relationship with the industry and the industrialists of Pakistan.
The university also maintains a recent affiliated campus in Korangi Industrial Area of Karachi.
The disciplines and the degree programs offered by the university are given below. The regular duration of BS and MS/M Phil degree programs is four and two years, respectively.
Kasuri

Kasuri (絣) is the Japanese term for fabric that has been woven with fibers dyed specifically to create patterns and images in the fabric, typically referring to fabrics produced within Japan using this technique. It is a form of ikat dyeing, traditionally resulting in patterns characterized by their blurred or brushed appearance.
The warp and weft threads are resist-dyed in specific patterns prior to dyeing, with sections of the warp and weft yarns tightly wrapped with thread to protect them from the dye. When woven together, the undyed areas interlace to form patterns, with many variations – including highly pictographic and multi-colored results – possible to achieve. Kasuri patterns may be applied to either the warp or the weft, or to both in order to create a resulting woven pattern, with the cloth classified using different names depending on the method used.
Though commonly confused, the terms kasuri (絣) and meisen (銘仙) are not interchangeable. While kasuri refers to a dyeing technique, meisen, literally translating as "common silk stuff", refers to a type of fabric woven from thread spun from noil. Meisen is a hard-faced, hard-wearing, stiff silk fabric with a slight sheen. The confusion stems from the fact that meisen fabrics are very commonly, though not always, dyed using the kasuri technique.
Ikat techniques were practiced in the Ryukyu Kingdom (modern-day Okinawa) in the 12th or 13th century, and kasuri textiles were produced for export in the 14th century. After the invasion of the Ryukyu Kingdom in 1609, kasuri techniques entered southern Japan and had moved northwards to the Nara area of Honshu by 1750. A general increase in cotton production allowed farmers to weave and dye cotton textiles for their own use and for sale.
As kasuri production continued to spread throughout the country, some rural villages became manufacturing centers. Individual families tied the skeins and wove the cloth, but the dyeing was usually done in community-maintained dyeworks. By 1850, kasuri was being produced in several areas, including the Kurume area of Kyushu, the Iyo area of Shikoku and both the Bingo and San-in regions of Honshu. Some sources claim that kasuri was invented by a young girl, Den Inoue (1788–1869).
Increases in production continued until the 1930s, when the national government outsourced it to the new colonies, shipping pre-dyed threads abroad, where labour was cheaper. Forced labour was used; in 1928, 54% of Japan's ikat weaving was done by unpaid prisoners in China and Korea. By the last quarter of the 20th century, few people could afford the time necessary to dye and hand weave their own cloth. However, contemporary artisans continue to produce highly prized textiles using traditional methods.
Due to regional variations, some types of kasuri are classified by place of production. Examples include:
Argyle (pattern)

An argyle (/ˈɑːr.ɡaɪl/, occasionally spelled argyll) pattern is made of diamonds or lozenges. The word is sometimes used to refer to an individual diamond in the design, but more commonly refers to the overall pattern. Most argyle contains layers of overlapping motifs, adding a sense of three-dimensionality, movement, and texture. Typically, there is an overlay of intercrossing diagonal lines on solid diamonds.
The argyle pattern derives loosely from the tartan of Clan Campbell of Argyll in western Scotland, used for kilts and plaids, and from the patterned socks worn by Scottish Highlanders since at least the 17th century (these were generally known as "tartan hose"). Modern argyle patterns, however, are usually not true tartans, as they have two solid colours side-by-side, which is not possible in a tartan weave (solid colours in tartan are next to blended colours and touch other solid colours only at their corners).
Argyle knitwear became fashionable in Great Britain and then in the United States after the First World War of 1914–1918. Pringle of Scotland popularised the design, helped by its identification with the Duke of Windsor. Pringle's website says that "the iconic Pringle argyle design was developed" in the 1920s. The Duke, like others, used this pattern for golf clothing: both for jerseys and for the long socks needed for the plus-fours trouser fashion of the day. Bay-Area socialite Ethan Caflisch is widely believed to have popularized the sock design in the United States during the 1930s.
Payne Stewart (1957–1999), who won the U.S. Open in 1991 and 1999 and the PGA championship in 1989, was known for his flashy tams, knickerbockers, and argyle socks.
Some sports teams use bright, contemporary interpretations of the argyle pattern. For example, the Norwegian men's curling team at the 2010 Winter Olympics and the Garmin–Slipstream professional cycling team, nicknamed the "Argyle Armada". On 27 April 2013 the professional soccer team Sporting Kansas City of Major League Soccer (MLS) in the United States announced their third kit of the 2013 season, featuring an argyle pattern. The University of North Carolina has used the argyle pattern for its basketball uniforms since 1991, and introduced it as alternate for all sports uniforms in 2015. The Belgian football team used such design in 1984, and has an updated version of it in 2018.
In popular culture, the argyle pattern is also used by the japanese mangaka Hirohiko Araki as a visual identity for its long-running Jojo's Bizarre Adventure series.
As a knitting pattern, argyle is generally accomplished using the intarsia technique. Argyle patterns are occasionally woven.
Wooden Spoons Museum

The Wooden Spoons Museum (Romanian: Muzeul Lingurilor de Lemn) or Ion Țugui Spoon Museum (Muzeul Lingurilor "Ion Țugui") is a museum in Câmpulung Moldovenesc, in the Suceava County, Romania. It is located in the house where the history professor Ion Țugui lived, at no. 1 in Gh. Popovici Street. Those who now take care of the museum are his descendants, the Mateescu family. The museum houses wooden spoons which were studied and cataloged by Țugui from many regions of Romania (most of them being from Bukovina) but also from other parts of the world. About 10 spoons are placed on each support, which are labeled with their age, their place of origin and, if known, their owner. Some of the foreign spoons come from countries such as Japan, Madagascar, Pakistan, Tanzania, the United States and several others. Many of them were donated by foreign tourists or exchanged for Romanian spoons with Țugui. The museum also has ladles, a collection of more than 500 erasers, ceramic objects and coins.
According to the World Record Academy, the museum holds the record for the largest collection of wooden spoons in the world. Estimates about the number of spoons collected by Țugui and displayed in the museum vary from 3,500 to 4,200, 5,000 or over 6,000.
List of types of spoons

This is a list of types of spoons used for eating, cooking, and serving:
Spoons are primarily used to transfer edibles from vessel to mouth, usually at a dining table. A spoon's style is usually named after a food or drink with which they are most often used, the material with which they are composed, or a feature of their appearance or structure.
Spoons primarily used in food preparation, handling, or serving, in the kitchen or at the table. Most are named after an edible for which they are specially designed. Two utensils with spoon-shaped ends are also included.
Items in the form of spoons used for ceremonial or commemorative purposes, or for functions other than ingesting comestibles.
Ladle (spoon)

A ladle is a large, deep spoon, often used in the preparation and serving of soup, stew, or other foods.
Although designs vary, a typical ladle has a long handle terminating in a deep bowl, frequently with the bowl oriented at an angle to the handle to facilitate lifting liquid out of a pot or other vessel and conveying it to a bowl. Some ladles involve a point on the side of the basin to allow for a finer stream when pouring the liquid; however, this can create difficulty for left handed users, as it is easier to pour towards oneself. Thus, many of these ladles feature such pinches on both sides.
In modern times ladles are usually made of the same stainless steel alloys as other kitchen utensils; however, they can be made of aluminium, silver, plastics, melamine resin, wood, bamboo or other materials. Ladles are made in a variety of sizes depending upon use; for example, the smaller sizes of less than 5 inches (130 mm) in length are used for sauces or condiments, while extra large sizes of more than 15 inches (380 mm) in length are used for soup or punch.
Ladles are also a part of religious rituals in many cultures. In a Japanese temple, a wooden ladle known as hishaku is used in performing chozu, a ritual required before entering the temple, signifying self-purification.
Japanese proverbs

A Japanese proverb (諺, ことわざ, kotowaza) may take the form of:
Although "proverb" and "saying" are practically synonymous, the same cannot be said about "idiomatic phrase" and "four-character idiom". Not all kan'yōku and yojijukugo are proverbial. For instance, the kan'yōku kitsune no yomeiri (狐の嫁入り, literally 'a fox's wedding', meaning "a sunshower") and the yojijukugo koharubiyori (小春日和, literally 'small spring weather', meaning "Indian summer" – warm spring-like weather in early winter) are not proverbs. To be considered a proverb, a word or phrase must express a common truth or wisdom; it cannot be a mere noun.
Numerous Asian proverbs, including Japanese, appear to be derived from older Chinese proverbs, although it often is impossible to be completely sure about the direction of cultural influences (and hence, the origins of a particular proverb or idiomatic phrase).
Because traditional Japanese culture was tied to agriculture, many Japanese proverbs are derived from agricultural customs and practices. Some are from the board game Go (e.g., fuseki o utsu (布石を打つ)), the tea ceremony (e.g., ichi go ichi e (一期一会)), and Buddhism. Many four-character idioms are from Chinese philosophy written in Classical Chinese, in particular "The Analects" by Confucius. (I no naka no kawazu (井の中の蛙, 'a frog in a well') is Classical Chinese, from the Zhuangzi.)
Japanese commonly use proverbs, often citing just the first part of common phrases for brevity. For example, one might say i no naka no kawazu (井の中の蛙, 'a frog in a well') to refer to the proverb i no naka no kawazu, taikai o shirazu (井の中の蛙、大海を知らず, 'a frog in a well cannot conceive of the ocean'). Whereas proverbs in English are typically multi-worded phrases (e.g. "kill two birds with one stone"), Japanese yojijukugo borrow from Chinese and compactly convey the concept in one compound word (e.g., isseki nichō (一石二鳥, 'one stone two birds')).
Yojijukugo

A yojijukugo (Japanese: 四字熟語) is a Japanese lexeme consisting of four kanji (Chinese characters). English translations of yojijukugo include "four-character compound", "four-character idiom", "four-character idiomatic phrase", and "four-character idiomatic compound". It is equivalent to the Chinese chengyu.
Yojijukugo in the broad sense refers to Japanese compound words consisting of four kanji characters, which may contain an idiomatic meaning or simply be a compound noun. However, in the narrow or strict sense, the term refers only to four-kanji compounds that have a particular (idiomatic) meaning, which cannot be inferred from the meanings of the components that make them up.
There are a very large number—perhaps tens of thousands—of four-character compounds. A great majority of them are those whose meanings can be easily deduced from the literal definitions of their parts. These compounds may be called non-idiomatic yojijukugo.
For example, the compound word okunaikin'en (屋内禁煙, "no smoking indoors") is a non-idiomatic yojijukugo. It is made up of four characters: oku (屋, building), nai (内, inside), kin (禁, prohibited), and en (煙, smoking). Alternatively, it can be regarded as consisting of two common two-character compounds: okunai (屋内, indoors), and kin'en (禁煙, prohibition of smoking). Either way, the meaning of the compound is clear; there are no idiomatic meanings beyond the literal meanings of its components. Below are a few more examples of non-idiomatic yojijukugo:
Yojijukugo 四字熟語 is itself a non-idiomatic four-character phrase.
By contrast, several thousands of these four-character compounds are true idioms in the sense that they have a particular meaning that may not be deduced from the literal meanings of the component words. An example of the highly idiomatic compound is:
"Ocean-thousand, mountain-thousand" means "a sly old fox" or someone who has had all sorts of experience in life so that they can handle, or wiggle out of, any difficult situations through cunning alone. This meaning derives from an old saying that a snake lives in the ocean for a thousand years and in the mountains for another thousand years before it turns into a dragon. Hence a sly, worldly-wise person is referred to as one who has spent "a thousand years in the ocean and another thousand in the mountains".
Many idiomatic yojijukugo were adopted from classical Chinese literature. Other four-character idioms are derived from Buddhist literature and scriptures, old Japanese customs and proverbs, and historical and contemporary Japanese life and social experience. The entries in the published dictionaries of yojijukugo are typically limited to these idiomatic compounds of various origins.
The Japanese yojijukugo are closely related to the Chinese chengyu, in that a great many of the former are adopted from the latter and have the same or similar meaning as in Chinese. Many other yojijukugo, however, are Japanese in origin. Some examples of these indigenous Japanese four-character idioms are:
Traditional colors of Japan

The traditional colors of Japan are a collection of colors traditionally used in Japanese art, literature, textiles such as kimono, and other Japanese arts and crafts.
The traditional colors of Japan trace their historical origins to the Twelve Level Cap and Rank System which was established in 603 by Prince Shōtoku and based on the five Chinese elements. In this system, rank and social hierarchy were displayed and determined by certain colors. Colors known as kinjiki (禁色, "forbidden colors") were strictly reserved for the robes of the Imperial family and highest ranking court officials; for example, the color ōtan (orange) was used as the color for the robes of the Crown Prince and use by anyone else was prohibited. Colors known as yurushiiro (許し色, "permissible colors") were permitted for use by the common people.
Most names of colors originate from the names of plants, flowers, and animals that bore or resembled them. Certain colors and dyeing techniques have been used since the Asuka period, while others had been developed as late as the Meiji period when synthetic dyes became common. Due to the long history of use of this color system, some variations in color and names exist.
Monolitten

«Monolitten» er en 17 meter høy steinsøyle hugget ut av en steinbauta som inngår i Vigelandsanlegget i Frognerparken i Oslo. Den er plassert på «Monolittplatået» på høyden Tørtberg, en tidligere husmannsplass under Frogner Hovedgård. Steinblokken ble tatt ut av ingeniør Anders Beer ved steinbruddet ved Hov ved Iddefjorden i 1922, og siden fraktet til Oslo på en lekter. Den ble ferdigstilt av Gustav Vigelands steinhuggerassistenter, svensken Nils Jönsson, dansken Karl Kjær, og nordmannen Ivar Broe i 1943. Søylen, som består av 121 figurer, står på Vigelandsanleggets og Frognerparkens høyeste punkt og er 17 meter høy. Den monumentale skulpturen er omgitt av en sirkeltrapp med 36 figurgrupper av granitt anbrakt som rader oppover trappen. Monolittplatået omkranses av en lav balustrade av granitt med åtte dobbeltporter av smijern. Navnet antyder at skulpturen er hugget av en eneste granittblokk (gresk mono, 'én' og lithos, 'stein'). Vigelands solur står mellom Monolitten og Livshjulet.
Skulpturen er plassert på «Monolittplatået» som ligger på høyden Tørtberg i Frognerparken. Tørtberg var opprinnelig husmannsplass under Frogner Hovedgård, og Vigelandsanlegget ble både i Vigelands levetid og senere kalt Tørtberg-anlegget fordi skulpturanlegget de første årene var konsentrert om Tørtberg-høyden. Etter Vigelands død ble anlegget kalt Vigelandsanlegget.
De første skissene skal skrive seg fra 1919, men steinblokken kom ikke til stedet før i starten av 1927 og ble ikke reist til stående stilling før 1928. Monolitt-granittblokken var opprinnelig på 280 tonn og ble skutt ut av fjellet ved Iddefjorden ved Halden i Østfold i 1922 på Vigelands initiativ og økonomisk risiko. I 1928 ble den reist i Frognerparken av ingeniørfirmaet Eeg-Henriksen etter en komplisert transport til Oslo om bord på en lekter og fra Bestumkilen til Tørtberg-anlegget, som det da ble kalt, ved hjelp av en spesialkonstruert skinneinnretning. Det ble satt opp et treskur rundt blokken, hvor et lag med steinhuggere arbeidet i perioden fra 1929 til 1943. Skuret ble revet og Monolitten avduket i 1944.
Symbolikken er flertydig, og er tolket som streben etter åndens lys og høyere erkjennelse, så vel som gjenoppstandelse eller kampen om tilværelsen.
Det var tre svært erfarne steinhuggere som utførte arbeidet med å overføre Vigelands modeller for statuen til steinblokken. Lederen for gruppen var Nils Jönsson, opprinnelig fra Höör i Skåne, Karl Kjær fra Mors i Danmark, og Ivar Broe fra Iddefjorden ved Halden. De tre brukte totalt 14 år på å forme steinblokken etter Vigelands modeller. Under arbeidet var de utsatt for steinstøv, og støvet kan ha ført til at to av de tre døde relativt tidlig.
Fontenen i Vigelandsanlegget

«Fontenen» er en fontene modellert som en monumental skulpturgruppe i bronse av Gustav Vigeland og plassert som en av hovedenhetene langs hovedaksen i Vigelandsanlegget i Frognerparken i Oslo.
Selve fontenen ble modellert i 1909 og tregruppene rundt fra 1906 til 1914. Fontenen fikk sin endelige plass og form i 1924. Monteringen ble avsluttet i 1947. Monumentet omfatter en fontene som forestiller seks giganter som bærer en enorm skål, på en sokkel i et basseng. Bassengkarmen har 20 tregrupper med menneskefigurer under kronene og bronserelieffer langs yttersidene.
Vigelandsanlegget omfatter 320 mål i Frognerparken og inneholder tilsammen 214 skulpturer i bronse og granitt, tretten smijernsporter og to bronsedører, med i alt nærmere 600 figurer. Parken er 850 meter lang, og skulpturene er gruppert i fem større enheter: «Hovedportalen», «Broen» med «Barneplassen», «Fontenen», «Monolittplatået» og «Livshjulet». Anlegget stod først ferdig rundt 1950.
Broen i Vigelandsanlegget

Broen i Vigelandsanlegget er den monumentale broen i Gustav Vigelands utendørs skulpturanlegg i Frognerparken i Oslo. Broen er i granitt og 100 meter lang. Den er utsmykket med lykter og i alt 58 skulpturer i bronse på rekkverket. Skulpturene forestiller nakne barn, kvinner og menn i ulike positurer og sammenstillinger, deriblant den populære «Sinnataggen». I hjørnene av rekkverket er det reist fire åttekantede søyler med øglegrupper i granitt fra 1918–1930.
Brolegemet ligger over en eldre bro som ble anlagt over nordre og søndre Frognerdam i forbindelse med Jubileumsutstillingen på Frogner i 1914. Skulpturene ble modellert fra 1925 til 1933 og montert i 1940.
På sørsida av brua, ved den søndre dammen, ligger den sirkelformede Barneplassen med ni små barnefigurer i bronse, hvorav den midterste viser et ufødt barn. «Fosteret» ble stjålet i 1978.
Vigelandsanlegget omfatter 320 mål i Frognerparken og inneholder tilsammen 214 skulpturer i bronse og granitt, tretten smijernsporter og to bronsedører, med i alt nærmere 600 figurer. Parken er 850 meter lang, og skulpturene er gruppert i fem større enheter: «Hovedportalen», «Broen» med «Barneplassen», «Fontenen», «Monolittplatået» og «Livshjulet». Anlegget stod først ferdig rundt 1950.
Livshjulet (Gustav Vigeland)

«Livshjulet» er en skulptur av Gustav Vigeland i Vigelandsanlegget i Frognerparken i Oslo. Skulpturen ble modellert i 1933-1934 og oppført i 1949. Den forestiller en roterende krans av kvinner, menn og barn og avslutter den 850 meter lange hovedaksen i anlegget i vest. Livshjulet er et symbol på blant annet det forgjengelige jordelivet og evigheten.
Mellom «Livshjulet» og monolittplatået står Vigelands solur.
Gustav

Gustav er et mannsnavn med flere mulige opprinnelser. Det kan være en moderne form av det norrøne navnet Gautstafr (blant annet brukt som navn på en hest), dannet av gautr, «fra Gotland», og stafr, «stav». Formen Gustaf kan være en svensk form av det slaviske navnet Gostislav. dannet av gosti, «gjest», og slav, «glans».
Göstaff, Göstav og Götstaf var gammelsvenske former av navnet.
Gustaf var et svært vanlig navn i Sverige på midten av 1800-tallet.
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til mannsnavnet Gustav i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Kunstnernes Informasjonskontor

Kunstnernes Informasjonskontor – KIK, var en stiftelse etablert i 1986, av Norske Billedkunstnere (NBK), Norske Kunsthåndverkere (NK) og Forbundet Frie Fotografer (FFF).
KIKs hovedoppgave var å samle og formidle informasjon om norsk samtidskunst, samt å bistå offentlige instanser, organisasjoner og private som søker etter kunst eller kunstnere til ulike oppdrag.
KIK bygget opp et stort arkiv over norsk samtidskunst. Arkivet omfattet dias (lysbilder) og CV fra kunstnerne. Opplysningene i arkivet ble gitt av kunstnerne. Arkivet ble distribuert til de regionale kunstnersentrene på mikrofilm og senere på CD-plate.
I 2005 ble KIK-arkivet, i samarbeid med kulturnett, lagt ut på internett. Arkivet inneholdt informasjon om og kunstverk av samtidige, profesjonelle norske kunstnere bosatt i Norge, eller bosatt i utlandet i perioder.
Arkivet hadde bilde av og informasjon om over 10 000 kunstverk av omtrent 3 000 norske kunstnere. Alle uttrykksformer innen bildekunst og kunsthåndverk, performance, video, lyd, lys og elektronisk kunst var representert i arkivet.
KIK ble avviklet i 2010, etter flere år med vanskelige økonomiske rammebetingelser.
KIK ga i perioden 1992-2010 ut Norsk kunstårbok / Norwegian Art Yearbook, en årlig norsk- og engelskspråklig dokumentasjon over norsk bildekunst og kunsthåndverk.
Regionalt Samarbeidsutvalg (RSU) oppnevner kunstneriske konsulenter for Kunst i offentlige rom (KORO) til private, kommunale og statlige utsmykningsprosjekter. RSU finnes i hver region. KIK er sekretariat for RSU i Oslo.
Viggo Venn

Viggo Venn (født 1989) er en norsk komiker og klovn som vant sesong 16 av talentprogrammet Britain’s Got Talent i juni 2023. Som deltager i sesong 16 tiltrakk han seg oppmerksomhet for humoristiske innslag med bruk av refleksvest og synlighetsklær. Som vinner av talentprogrammet mottok han en premie på 250 000 britiske pund og muligheten til å opptre på Royal Variety Performance i Royal Albert Hall.
Viggo Venn begynte med standup i 2011 mens han var økonomistudent ved Universitetet i Agder. Han var konferansier på flere arrangementer i regi av universitetet. Han startet studentbedriften «Gult er kult» sammen med Mathias Storm Michelsen, en bedrift som holdt motivasjons- og presentasjons-kurs. Etter tre år som økonomistudent begynte han i stedet på den fysiske teaterskolen Ecole Philippe Gaulier. Fra 2016 til 2023 har han turnert mer eller mindre sammenhengende, og har opptrådt på Edinburgh Fringe Festivalen, Adelaide Fringe Festival og Melbourne International Comedy Festival.
I 2019 kom han med sitt soloshow «Viggo The Viking» på Det Andre Teatret i Oslo, som han tok med videre til Island, Macau International Mime Festival, Just For Laughs i Canada og Edinburgh Fringe i Skottland.
I 2020 laget han sammen med Julia Masli, med støtte fra Norwegian Arts Abroad, filmen We Missed You, en teatralsk film om virkningen av pandemien sett gjennom klovneøyne.
Venn har blitt tildelt prisene «Best Comedy» på Brighton Fringe og «Best Comedy weekly award» på Adelaide Fringe. I 2022 vant Viggo Venn talentkonkurransen NATYS: New Acts of the Year Show. Han vant også «Leicester Square Theatre New Comedian of The Year 2022». I 2023 vant Venn talentprogrammet Britain’s Got Talent.
Norwegian Journal of Entomology

Norwegian Journal of Entomology, opprinnelig Norsk entomologisk Tidsskrift‎ og i en periode Fauna Norvegica – Series B – entomology, er et entomologisk vitenskapelig tidsskrift. Det første nummeret kom i 1921. Foruten de mange amatørentomologene er målgruppen først og fremst fagmiljøet i Norge og internasjonalt. Bladet er engelskspråklig og kommer med to nummer i året.
Redaktør er Øivind Gammelmo og det utgis av Norsk entomologisk forening.
Tidsskriftet omhandler hovedsakelig entomologien (insekter) i Norge, men stoff om økologi og taksonomi for alle norske arter leddyr får plass i bladet.
Den første utgivelsen av bladet var i 1921 under navnet Norsk entomologisk Tidsskrift‎. Det første nummer har år 1920 som utgivelsesår, men det ble først trykket i mai 1921. Fra 1921 til 1975 utkom 21 bind, enkelte bind ble utgitt over flere år, mens andre kom ut med kortere intervall.
I 1975 skiftet bladet navn til Norwegian Journal of Entomology, for å appellere til en mer internasjonal leserkrets. Bladet utkom med ett bind per år og besto av to nummer (hefter). Etter hvert skulle det bli problemer med å finansiere bladet. Norges almenvitenskapelige forskningsråd trakk sin støtte fra 1979.
Søknad om støtte til et nytt felles nasjonalt, faunistisk tidsskrift ble sendt Norges almenvitenskapelige forskningsråd. Det nye tidsskriftet var et samarbeid mellom Norsk zoologisk forening og Norsk Ornitologisk Forening. Første nummer kom i 1978, og navnet på bladet var Fauna Norvegica Series B. Serie B var for leddyr. Serie A var for zoologi, serie C var for ornitologi. I 1993 trakk NAVF igjen støtten til bladet, men NINA tok over ansvaret. Av økonomiske årsaker sa imidlertid også NINA opp avtalen i 1998, og bladets videre eksistens hang igjen i en tynn tråd.
I 1999 kunne bladet fortsatt utgis, denne gangen av Norsk entomologisk forening – takket være støtte fra Miljøverndepartementet. Det ble et nytt navnebytte, tilbake til det tidligere brukte engelske navnet, Norwegian Journal of Entomology.
Siden det første nummer i 1921 har tidsskriftet formidlet store mengder av kunnskap omkring den norske leddyrfaunaen.
Halfdan Ullmann Tøndel

Halfdan Ullmann Tøndel (født 1990) er en norsk filmskaper.
Tøndel ble født i 1990. Moren hans er Linn Ullmann og besteforeldrene hans er Liv Ullmann og Ingmar Bergman. Han studerte filmproduksjon ved Westerdals Oslo School of Arts, Communication and Technology.
Etter å ha regissert kortfilmene Fuglehjerter, Min Elskede Løper og Fanny, hadde Tøndels debutfilm Armand premiere på Un Certain Regard-delen av filmfestivalen i Cannes i 2024. Filmen vant prisen for beste debutfilm under filmfestivalen i Cannes samme år.
Antony Gormley

Antony Gormley (født 30. august 1950) er en britisk billedhugger, blant annet kjent for skulpturen «Angel of the North» i Gateshead.
Gormely har studert arkeologi, antropologi og kunsthistorie ved Trinity College, Cambridge. Han reiste til India og Sri Lanka for å lære mer om buddhismen mellom 1971 og 1974. Han studerte så ved Central Saint Martins College of Art and Design og fullførte sine studier i skulptur ved Slade School of Fine Art, University College, London, mellom 1977 og 1979.
Gormley er kjent for sine store, stiliserte menneskefigurer i jern. Han tar som oftest utgangspunkt i menneskekroppen, gjerne sin egen, som han omformer til skulpturer ved hjelp av metallformer. Verkene hans er som regel rensket for individuelle kjennetegn, og formene er ofte reproduserte flere ganger.
I 1994 vant Gormley den prestisjefylte britiske Turner Prize for verket «Field for the British Isles».
Til Sydney-biennalen i 2006 laget han en installasjon av 180 000 små leirfigurer som han kalte «Asiatiske marker». Dette skjedde i samarbeid med 350 kinesiske landsbyboere som brukte 100 tonn rød leire.
Gormley ble i 2014 utnevnt til Knight Bachelor. Adelstittelen ga ham rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn.
Barbro Raen Thomassen

Barbro Raen Thomassen (født 21. september 1955) er visuell kunstner bosatt i Birkenes.
Raen Thomassen vokste opp i Søgne. Hun har studert ved École des Beaux-Arts, Angers, Frankrike og ved Vestlandets Kunstakademi, Bergen. Hun har også tatt kunsthistorie mellomfag ved Universitetet i Bergen. Hun er gift med musiker og tekstforfatter Tore Thomassen. Forfatter av boken "Som liljene på marken. Om å leve enklere" (Avenir 2011) og "Jord og himmel om du vil" (Vårt Land forlag 2019).
Barbro Raen Thomassen er en aktiv utstiller i inn- og utland. Hun arbeider med ulike media som skulptur, installasjon, land art, tegning og foto. En rekke av hennes arbeider kan finnes i offentlige rom. Langs kulturstien på Bru (utenfor Stavanger) ligger et kjempefrø hogd i granitt. I Birkenes kirke har hun laget to glassvinduer med røntgenfoto av lilje og bjørk. Bøler kirke i Oslo har fått tre speilbrønner ved dåpsstedet og en 19m² stor "bokside" over inngangsdøra. Til vannspeilet i Haugenparken I Songdalen, har hun laget ni frø-objekter i sort diabas. To av hennes installasjoner er dokumentert i boka "Av aske. To installasjoner av Barbro Raen Thomassen" (Entos Kristiansand 2009), forfatter Paal-Helge Haugen, Alf Kjetil Igland m fl.
Jean-Baptiste Monnoyer

Jean-Baptiste Monnoyer, kalt Baptiste (født 12. januar 1636 i Lille, død 20. februar 1699 i London), var en fransk-flamsk maler som spesialiserte seg innen blomstermalerier.
Jean-Baptiste Monnoyer ble født i Lille. Han studerte antagelig malerkunsten i Antwerpen der han ble inspirert av kunstnere som Jan Davidsz. de Heem og Hieronymus Galle.
Han kom deretter til Paris hvor han kom inn i kretsen til Charles Le Brun, som han finner på verftene i Vaux-le-Vicomte.
Han kom til å dekorere flere kjente bygninger som Hôtel Lambert, Hôtel Lauzun i Anjou, Château de Saint-Cloud, Louvre, Trianon, menageriet i Versailles, Tuilleriene og Marly med flere.
I 1665 ble han medlem av Académie royale de peinture et de sculpture i 1665 og utnevnt til rådgiver der i 1679.
Han samarbeidet han tett med Gobelinfabrikken og også Beauvais-fabrikkene hvor han designet mønster for maskinelt framstilt billedvev.
Fra 1690 oppholdt seg i flere lange perioder i London hvor han blant annet dekorerte Montagu House (som dengang huset British Museum), Windsor Castle og Kensington Palace. Hans fremste patron i England var Ralph Montagu, hertug av Montagu. Jean-Baptiste Monnoyer døde i London i 1699.
Monnoyers livlige og elegante bilder sto i en viss kontrast til den mer konservative stilen som var vanlig i Frankrike tidligere på sekstenhundretallet. Motivet er ofte flotte og variert fargede blomster i luksuriøse vaser, i bakgrunnen eller sidekantene har han ofte med utdrag av bildevev og noen ganger arkitektoniske elementer.
Blant dem han inspirerte var blant sønnene Antoine (død 1747) og Baptiste og hans svigersønn Blain de Fontenay. Antoine Monnoyer, kalt Den unge Baptiste, wvar blomstermaler. Baptiste, kjent som Frere Baptiste, dro til Roma og ble dominikanermunk og var også maler.
Liste over sanger i SingStar-spill

Dette er en liste over sanger i SingStar-spillene til PlayStation 2. Det første spillet i serien ble lansert 21. mai 2004, under tittelen SingStar.
De senere utgivelsene i SingStar-serien har som oftest vært løst basert på musikksjangre, som rock og popmusikk. Det har også kommet utgivelser tilknyttet spesifikke artister, som ABBA og Queen.
Hans Mathisen

Hans Mathisen (født 1967) er en norsk jazzgitarist, utdannet ved Jazzlinja (1988–90) og kjent for sine Pat Metheny- og Wes Montgomery-inspirerte fremførelser. Han er bror til jazzmusikerne Per Mathisen, Nils Mathisen og Ole Mathisen.
Han spilte på Brinck Johnsens Lover man (1995). I bandet Quaternion spilte han med Jarle Vespestad trommer, Finn Guttormsen bass og Arve Henriksen trompet (Timbuktu, Turn Left 1997). Han medvirket i duo med Halvard Kausland på dennes Good bait (2003), samt laget musikk til Bent Hamers film Salmer på kjøkkenet (2003). Bidrag har han også gitt på Kåre Conradis La det sne med Nora Brockstedt (2004), samt Conradis egen God Dag (2005).
Mathisens første egne utgivelse er Quiet Songs (Curling Legs, 2005) med egne komposisjoner. Denne ga gode kritikker og Spellemannprisen 2005 i klassen jazz. Musikerne var Johannes Eick bass, Per Oddvar Johansen og Gary Husband trommer. I tillegg spilte hans brødre, Ole Mathisen saksofon og Per Mathisen bass. I Hans Mathisen Kvartett medvirker Olga Konkova piano, Per Mathisen bass, Per Oddvar Johansen trommer.
I 2006 mottok han Vestfold fylkeskommunes Kunstnerpris.
Ellers leder han Sandefjord Storband og underviser ved musikklinjen på Sandefjord videregående skole. Med Espen Rud trommer og Jens Fossum bass har han reist for Rikskonsertene med forestillingen «Vi improviserer».
Spellemannprisen 2024

Spellemannprisen 2024 er den 53. utgaven av Spellemannprisen og blir delt ut 24. april 2025 for musikkåret 2024. Utdelingen finner sted på Clarion Hotel The Hub i Oslo og blir ledet av Thomas Numme og Harald Rønneberg.
Etter at 2023-utdelingen ble overført på Nettavisen og Amedia, vil dette årets utdeling bli strømmet på YouTube. Samarbeidet med Nettavisen fortsetter likevel, og kåringen av vinneren i klassen årets låt blir kåret av Nettavisens lesere.
De nominerte ble offentliggjort den 4. mars 2025. Det var ingen endringer i kategorisystemet, og det ble offentliggjort nominerte i 26 klasser.
Alternativ pop
Barnemusikk
Blues
Country
Elektronika/dance
Festmusikk
Hardrock & metal
Hiphop
Jazz
Klassisk
Pop
Rnb/Soul
Rock
Samtid
Tradisjonsmusikk
Viser
Åpen klasse
TONOs tekstforfatterpris
Årets låtskriver
TONOs komponistpris
Årets produsent
Årets utgivelse
Årets musikkvideo
Årets låt
Årets gjennombrudd
Årets internasjonale suksess
Cicely Mary Barker

Cicely Mary Barker (født 28. juni 1895, død 16. februar 1973) ble født i Croydon i England. Hun er mest kjent for sine blomsteralv-akvareller. Som 15-åring begynte hun å selge sine arbeider, og etterhvert begynte hun å gi ut sine tegninger i bøker. C.M. Barker er mest kjent i England, men hennes blomsteralvmotiver er populære i hele verden.
Cicely Mary Barker studerte ved Croydon School of Art og døde på Worthing Hospital, 78 år gammel.
C.M. Barker avbilder mest barn. Det sies at hennes søster jobbet i en barnehage, og at Cicely «lånte» barna og malte dem. Hun sydde kostymene selv. I unge år var hun sterkt påvirket av illustratøren Kate Greenaway, som voksen sa hun selv at hun var mest påvirket av Pre-rafaelittene. I den grad man kan finne en pre-rafaelittisk tendens i hennes bilder var det først og fremst den overflatiske engelske idyllen i legendariske motiv, men ikke den pre-rafaelittiske ånd.
Silly Symphonies

Silly Symphonies er en serie tegnede kortfilmer laget av Walt Disney Productions fra 1929 til 1939. Serien utgjorde 75 filmer med ulike fortellinger og figurer.
Disney hadde hatt stor suksess med tegnefilmen Steamboat Willie i 1928. Men formatet med faste rollefigurer ga ikke rom nok for eksperimentering med nye teknikker. Dermed kom ideen om Silly Symphonies fram. Silly Symphonies skulle ikke være avgrenset til et tema eller faste figurer. Derimot var filmene basert på at handlingen fulgte musikalske tema. Flere av de forteller eventyr, men ellers viser de svært ulike miljø og figurer, som levende trær og blomster, skjeletter og demoner, gåsemordiktfigurer og ulike dyr.
Wynneprisen

Wynneprisen (navn på engelsk: Wynne Prize), er en kunstpris som gis for australske landskapsmalerier eller figurative skulpturer. Den er en av Australias kunstpriser som er blitt utdelt lengst. Utdelingene begynte i 1897 etter en testamentarisk gave fra Richard Wynne. Den blir tildelt sammen med Sulmanprisen og Archibaldprisen ved Art Gallery of New South Wales i Sydney. I 2005 var prisen på 15 000 dollar. Mange av Australias mest kjente kunstnere har vunnet prisen, blant dem Hans Heysen, Lloyd Rees, Fred Williams, William Robinson, Eric Smith og Sali Herman.
Den blir tildelt årlig for «det beste landskapsmaleriet med australsk natur i olje- eller or vannfarger eller for det beste eksempelet på figurativ skulptur av en australsk kunstner fullført i de 12 månedene som går forut for bedømmelsesdatoen».
ProgAtom

ProgAtom er et norsk progrockband etablert i 2012. Musikken er melodiøs symfonisk rock med ambiente trekk. Medlemmer er: Åsmund Mjelva - bass, Arild Sveum - tangenter, Mattis Sørum - gitarer, Rune Ulen - slagverk og Tore Christer Storlid - vokal. Gitarist Mattis Sørum, kjent fra bl.a. «Pictorial Wand», har lagd musikk til mange norske kortfilmer som The Winter Story (2016) og Little Grey Wolfy. Spring and Icy Drift (2017) Vokalist Tore Christer Storlid er kjent fra en rekke band som Sipher, Powerslaves, Oh Snap, Myrna Braza, Audrey Horne og i band med Eirik Søfteland. ProgAtom har gitt ut to album, Sagittarius A (2015) og Spiral (2018). Bandet har norske tekster på sine to første album. Begge album er spilt inn i Lydbildet Studio & Lydproduksjon og er utgitt av Mjelva Musikk. Bandet har fått omtale i internasjonal musikkpresse og er spilt på radiostasjoner over store deler av verden. Albumet Spiral ble kåret til et av månedens album i november 2018 av radiostasjonen BeProgRock i Brasil, og ProgAtom har ligget fast på spillelista til den amerikanske radiostasjonen «Progressive Rock AZUSA» i 2019.
Sinnataggen

«Sinnataggen» er en skulptur i Vigelandsanlegget i Frognerparken i Oslo. Den forestiller en liten, sint gutt og regnes som Gustav Vigelands mest kjente skulptur. «Sinnataggen», som er støpt i bronse, ble sannsynligvis modellert i 1928 og montert som én av 58 skulpturer på «Broen» i skulpturparken i 1940.
«Sinnataggen» viser en naken, lubben smågutt som knytter nevene, løfter skuldrene og det høyre beinet og skriker i sinne stående på ett bein. Den er den ene av fire barnefigurer, to små gutter og to små jenter, som er plassert på midtpartiet av Vigeland-broa. Statuene av barn, kvinner og menn på broa står på rekkverket. «Sinnataggen» er plassert på midtpartiets hjørne mot sør. er omkring én meter høy medregnet en kvadratisk sokkelplate på 30 x 30 cm. Broskulpturene ble modellert av Vigeland i perioden fra 1926 til 1933.
Vigeland skal ha tegnet den første skissen til «Sinnataggen» allerede i 1901. I 1911 modellerte han en mindre versjon av samme motiv som han fikk lagd minst fire avstøpninger av. Sønnen arvet denne skulpturen og fikk laget minst ti ekstra, ulovlige «juniorstøp» av samme figur.
Skulpturen, som tidlig ble omtalt som «skrikende gutt», fikk kallenavnet «Sinnataggen» i 1940-årene. Vigeland satte for øvrig sjelden titler på verkene sine, noe som kan gi rom for friere tolkninger. «Sinnataggen» ble etter hvert et populært postkort-motiv blant turister og en slags maskot for Oslo by, på samme måte som for eksempel de ikoniske skulpturene «Den lille havfrue» i København og «Manneken Pis» i Brussel.
«Sinnataggen» er flere ganger blitt utsatt for hærverk. Den er også blitt stjålet, men har kommet til rette igjen.
Skulpturen ble tilgriset med maling allerede i 1947, og i slutten av 1960-åra ble det oppdaget filemerker på foten av statuen. Natt til første nyttårsdag 1992 sagde noen løs den hule, 45 kilo tunge bronseskulpturen, like over foten, og stjal den med seg. «Sinnataggen» ble funnet igjen elleve dager seinere, i en grop på Årvoll i Oslo, etter at en anonym innringer hadde tipset VG. Skulpturen ble montert tilbake på bronsesokkelen 6. mars samme år. Den er blitt «dekorert» på ulikt vis flere ganger siden.
Den lille havfrue (statue)

«Den lille havfrue» er en skulptur av bronse i Københavns havn i København i Danmark. Skulpturen er basert på havfruen fra H.C. Andersens eventyr av samme navn fra 1837. I motsetning til det man vanligvis forbinder med havfruer, er statuen ikke en kvinne med et menneskes overkropp og fiskehale. Hun har en kropp med ben, men med finner på bena.
Skulpturen ble gitt som gave til København av brygger Carl Jacobsen og laget av billedhugger Edvard Eriksen (1876–1959). Eriksen brukte sin kone Eline Eriksen som modell for skulpturen. Skulpturen er 125 cm høy og veier 175 kg, og den ble satt opp på en granittstein på Langelinie den 23. august 1913. Statuen er en av Danmarks største turistattraksjoner.
Statuen har flere ganger blitt utsatt for hærverk. 24. april 1964 mistet havfruen hodet, og verken hodet eller gjerningsmennene ble noen gang funnet. 22. juli 1984 ble en arm saget av. Den gangen meldte imidlertid gjerningsmennene seg raskt, og statuen fikk armen tilbake. I august 1990 ble det gjort et nytt forsøk på å sage hodet av statuen. Forsøket endte med et 18 cm langt snitt i halsen. 6. januar 1998 mistet statuen hodet for andre gang. Da ble en freelance-fotograf og to andre arrestert og siktet for å ha utført hærverket, men de ble senere løslatt og siktelsen frafalt. Hodet ble imidlertid funnet. 11. september 2003 veltet ukjente gjerningsmenn statuen ned fra steinen den satt på. Statuen har også blitt dynket i maling og blant annet fått påmalt BH og bukser. Det finnes to gipskopier av statuen, noe som har vært til god hjelp når statuen har blitt reparert.
Statuen selv er en kopi av den originale skulpturen, som Eriksens arvinger er i besittelse av. Hans familie selger kopier av statuen.
Det fins en kopi av statuen i byen Solvang i California, en by som ble grunnlagt av danske immigranter. Det fins også kopier av statuen i Kimballton i Iowa og i Vancouver i Canada. På graven til Victor Borge er det også en kopi av statuen.
I 2006 ble kunstverket Det genmodificerede paradis av Bjørn Nørgaard satt opp på Langelinie, noen hundre meter fra havfruestatuen. Kunstverket er en gruppe av skulpturer, hvorav en kalles Den genmodificerede havfrue og er en nonfigurativ statue av en kvinne som sitter på noen steiner ute i vannet.
Det fins også andre kunstneriske fremstillinger av havfruen i H. C. Andersens fortelling. Til disse hører en statue i Odense Zoo fra 1949 av kunstnerne Erik Cohrt og Hans Ploug. Den forestiller en havfrue med fiskehale.
I mars 2010 tok København et foreløpig farvel med Den lille havfrue da hun la ut på reise til Kina. I tidsrommet 1. mai til 31. oktober 2010 var hun utstilt i den danske paviljongen på verdensutstillingen World EXPO i Kina.