davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Елисавета дьо Куртене

Елисавета дьо Куртене (Елизабет дьо Куртене, на френски: Elisabeth de Courtenay) е латинска принцеса и българска царица, съпруга на цар Борил. Тя е първата западноевропейска принцеса, която влиза в търновския дворец.
Дъщеря е на Пиер II дьо Куртене, владетел на Латинската империя, и на Йоланда Фландърска, императрица, която от името на съпруга си управлява самостоятелно от 1217 до 1219 г. Тя е и племенница на императора на Латинската империя Анри Фландърски.
Балдуин д'Авен, Хрониката на Фландрия и други западноевропейски хроники съобщават, че племенница на латинския император Анри – дъщеря на сестра му Йоланда Фландърска, може би Елизабет, е била дадена за жена на „Йоханис“ – име, което се свързва цар Борил. Историците, които смятат тези източници за надеждни, твърдят, че Борил се e oженил за племенницата на Анри след мирния им договор през 1213 или 1214 г. Елисавета e негова втора съпруга след Анна Куманката.
През 1218 г. Иван Асен II, братовчед на Борил и легитимен наследник на трона, се завръща от изгнание, детронира, ослепява и затваря Борил в манастир. Не е известно каква е съдбата на Елисавета след това, но най-вероятно тя е изпратена в Константинопол. Преди февруари 1219 г. се омъжва за Гоше дю Пюизе, син на графа на Бар сюр Сен Мийон IV, а през 1220 г. за Юд I, господар на Монтагю от 1205 г.
От третия си брак с Юд I тя има осем деца:
Военна психология

Военната психология е изследването, проектирането и приложението на психологически теории и емпирични данни към разбирането, предвиждането и противодействие на поведения или в приятелски или вражески сили или цивилно население, които могат да бъдат разбираеми, заплашителни или потенциално опасни при провеждането на военни операции. Военната психология се трансформира от поддял на различни психологически дисциплини в наука, използвана от военните, както и други средства използвани от тях, за да позволи на войската по-лесно да оцелее при стреса на войната, докато използва психологически принципи. Всички типове стрес и психологически заболявания, които военната психология разглежда не са само специфични за военните и военното дело. Все пак войниците са изложение на специфична комбинация на тези иначе сериозни и обширни стресови фактори. Такива са Посттравматичното стресово разстройство, вина, семейни трудности, кошмари и много други. Военната психология е прилагана към консултиране и лечение на стреса и умората на военния персонал или семействата на военни, както и за лечение на психологическата травма .
Съвременната психология е въведена във въоръжените сили от американците през 1917 г. по време на включването им във войната срещу Германия на страната на съюзниците. Под ръководството на Робърт Йеркес и вдъхновявайки се от трудовете на Алфред Бине, психолозите изготвят известните армейски тестове, които прилагат на 1 726 000 новобранци. През тридесетте години победена Германия възстановява армията си, прилагайки на свой ред рационалните методи на психологията. По време на Втората световна война тези методи са разпространени във всички воюващи страни. Оттогава всяка модерна армия притежава своя War Office Selection Board, от чиито услуги не може да се лиши.
Основен проблем е разпределянето на набора. Във Франция трябва да се разпределят около 450 000 души между различните родове войска и 450 военни длъжности, някои от които изискват висока техническа квалификация. Психолозите не само подбират и насочват войниците в зависимост от техните способности. Те участват в тяхното обучение, в подобряването на снаряжението и в проучванията върху методите за маскировка. Те се грижат за поддържането на бойния дух у войниците и цивилното население (сондажи на общественото мнение, психологическо въздействие) и разпространяват информациите, които са в основата на психологическата война. Тази съвременна форма на война е насочена повече към унищожаването на боеспособността на противника, отколкото към физическото му унищожение. Подривната дейност е нейната цел, пропагандата е главното ѝ оръжие. Тя се води не само когато избухне въоръжен конфликт, но и в мирно време, по време на „студената война", чиято основна съставна част представлява.
В България най-известният труд по военна психология е този на Спиридон Казанджиев от годините на Втората световна война.
Тази статия се основава на материал от bulgarian-psychology.com, използван с разрешение.
Сваляне на руски Су-24 в Сирия

На 24 ноември 2015 г. руски бомбардировач Су-24, участващ във военната интервенция на Русия в Сирия, е свален с ракета въздух-въздух от турски изтребител Ф-16 близо до сирийско-турската граница. Според Руското министерство на отбраната Су-24 е свален на височина 6000 м на 1 км от турската граница в сирийското въздушно пространство докато се връщал в авиобаза Хмеймим и паднал на 4 км от нея в района Байбурджак.
Според главнокомандващия на Руските ВВС ген.-полк.Виктор Бондаренко двата турски Ф-16 са се намирали в зоната на дежурството в продължение на 75 минути на височина 2400 м, което означава, че акцията е била предварително планирана и двата турски Ф-16 са имали готовност да действат от засада във въздуха над територията на Турция. Според Бондаренко, ако турските изтребители е трябвало да излетят от базата си в Диарбекир, за да прехванат руския самолет, те биха имали 46 минути до мястото, откъдето са изстреляли ракетата, а Су-24 се е намирал в зоната на засичане от радиолокационните средства на военновъздушните сили на Турция само 34 минути. Според него турският Ф-16 навлиза в сирийското въздушно пространство за 40 секунди и лети 2 километра над сирийска територия, а руския бомбардировач не нарушава турската граница.
Екипажът на самолета катапултира. Пилотът подп. Олег Пешков е убит при приземяването си с парашут от сирийски туркмени. Офицерът за оръжейните системи кап. Константин Мурахтин е спасен от специални подразделения на руските и сирийските въоръжени сили от авиобаза Хмеймим. В хода на спасителната операция загива матрос Александър Позинич, когато е унищожен от бунтовниците един вертолет Ми-8.
Това е първото сваляне на руски самолет от държава членка на НАТО от Корейската война през 1950-те години насам. Русия остро осъжда свалянето, което по думите на президента Владимир Путин е „удар с нож в гърба от съучастници на терористите (от Ислямска държава)“, а НАТO се опитва да уталожи ситуацията. Като реакция от турското действие, Русия разполага ракетния крайцер „Москва“, въоръжен с ракети С-300 с далечен обсег на действие при сирийския бряг на Латакия и мобилна ракетна система С-400 в авиобаза Хмеймим.
Действията на Турция предизвикват силно влошаване на руско-турските отношения.
Васил Ишков

Васил Козмов Ишков (на английски: Vasil Kozma Eshcoff) е български емигрантски общественик, втори президент на МПО в САЩ и Канада.
Васил Ишков е роден в 1882 година в костурското село Вишени, тогава в Османската империя. През 1910 година емигрира във Форт Уейн, Индиана, САЩ. Включва се в работата на тамошното македоно-българско дружество. На втория конгрес на МПО състоял се в Индианаполис в началото на септември 1923 година е избран за президент на организацията. В управителното тяло влизат още Атанас Лебамов - вицепрезидент, Майк Козма – ковчежник, Михаил Николов – секретар, Павел Ангелов от Чикаго – съветник. В качеството си на председател Васил Ишков обаче не проявява особена активност и на следващия конгрес е сменен с Пандил Шанев. Член е на църковното настоятелство на черквата Св. Николай при Българската Толидска епархия. Развива ресторантьорски бизнес със съдружниците си Васил Личин и Кирияк Геров, които също са членове на МПО. В ресторанта им се предлага известния хотдог от Кони Айлънд.
Умира на 15 юни 1961 година във Форт Уейн.
Букурещ-9

Букурещ-9, Букурещката деветка, Деветте от Букурещ или Букурещкият формат ( B9 или B-9 ; полски: Bukaresztańska Dziewiątka, румънски: Formatul București) е организация, основана на 4 ноември 2015 г. в Букурещ, Румъния, по инициатива на президента на Румъния Клаус Йоханис и президента на Полша Анджей Дуда по време на среща между тях. Нейни членове са България, Чехия, Естония, Унгария, Латвия, Литва, Полша, Румъния и Словакия . Създаването ѝ е главно в резултат на възприемана агресивна нагласа от Русия след анексирането на Крим от Украйна и нейната последваща намеса в Източна Украйна през 2014 г. Всички членове на Букурещ-9 са били или част от бившия Съветски съюз (СССР), или от ръководения от Съветския съюз Варшавски договор . Предложено е разширяване на изток на организации като Букурещ-9 или Инициативата на трите морета, за да обхване други страни като Грузия, Молдова и Украйна, въпреки че подобно нещо не е обсъждано публично.
На 10 май 2021 г., по време на видеоконференция на върха Букурещ-9, към която се присъедини президентът на Съединените щати Джо Байдън, Йоханис (един от двамата домакини на срещата, другият е Дуда) каза: „Източноевропейските държави от НАТО биха искали по-голямо съюзническо военно присъствие на източния фланг на блока“ след мобилизацията на руските войски близо до руската граница с Украйна, която се случи преди известно време.
Гражданско-военно сътрудничество

Гражданско-военното сътрудничество е метод на действие, при който военен командир се свързва с граждански организации, работещи в зона на конфликт.
Армията на Съединените щати поддържа отдел за граждански въпроси от Втората световна война. Част от функциите на този отдел са задачи по гражданско-военно сътрудничество, но той има много по-широка функция и различен фокус. В средата на 90-те години, главно в отговор на уроците от Босна и Херцеговина и Косово, повечето членове на НАТО започват да развиват свои собствени структури за гражданско-военно сътрудничество, което води до създаването на Център за върхови постижения в сферата на гражданско-военното сътрудничество в Хага през 2001 г. Германия поддържа собствен център.
Изтребител

Изтребителят е боен самолет, предназначен главно за унищожаване на самолети и други летателни апарати на противника във въздуха.
Използва се за съпровождане и защита на бомбардировачи, военно-транспортни самолети и самолети на гражданската авиация от изтребителите на противника. Използва се също и за защита на наземни обекти от авиацията на противника и завоюване на господство във въздуха над бойното поле. В отделни случаи изтребители могат да се използват срещу наземни и морски цели.
МиГ 1.44

„МиГ 1.44“ е опитно-експериментален руски прототип на изтребител 5-о поколение. Двигателят е с управляем вектор на тягата. Самолетът е проектиран по „Стелт“ технология, като отговор на американския самолет 5-о поколение F-22.
Предварителните работи по създаването на тежък изтребител 5-о поколение за руските ВВС и ПВО започва в края на 1979 г., в рамките на програмата И-90 („изтребител на 90-те години“).
През 1981 г. Централният аерохидродинамичен институт (ЦАГИ) разработва препоръките към самолета, изпълнен по аеродинамичната схема „патица“, с триъгълни крила и голям брой от движещи се допълнителни аеродинамични детайли, обезпечаващи добри аеродинамични качества както при дозвукови скорости, така и при свръхзвуков режим и пределни натоварвания.
Разработката на новия изтребител започва в ОКБ Микоян. През 1983 г. е утвърдена програма за нов многоцелеви изтребител за нуждите на тактико-техническите изисквания на руските ПВО и ВВС. През 1987 г. се е състояла защитата на проекта, а през 1991 г. – скицирания проект и макет на самолета, наречен „МФИ“ – мултифункционален фронтови изтребител.
Основните характеристики на самолета:
Пълномащабният прототип на самолета извършва полет през 2000 г. Към този момент проектът е закрит.
Dewoitine D.520

Dewoitine D.520 („Девоатин“) е самолет изтребител, произведен във Франция по време на Втората световна война и приет на въоръжение в българските Въздушни на Негово Величество войски.
Конструкторът Емил Девоатин (Émile Dewoitine) разработва Dewoitine D.520 в отговор на поканата на ВВС на Франция за разработката на самолет изтребител достигащ максимална скорост 520 km/h. Проектът е завършен от Nationale de Construction Aéronautique du Midi, и са произведени три прототипа. С двигател Hispano-Suiza 12Y21 – 890 hp, самолетът достига 480 km/h и не постига скоростта от заданието. С двигател 12Y29 и с винт с променлива стъпка при пикиране пилотът Леополд Гали е достигнал скорост 825 km/h. Изтребителят е приет на въоръжение от 1940 г. във френските ВВС (Armée de l`Air).
Dewoitine D.520 е едноместен едномоторен изтребител. Изпълнен е по схемата целометалически моноплан нископлощник със закрита кабина, прибираем колесник и опашно колело. На изтребителя са поставяни различни двигатели Hispano-Suiza, което определя и модификацията им. Българските въздушни сили са получили този изтребител с двигател Hispano-Suiza 12Y49 – дванадесет цилиндров, „V“ – образен с водно охлаждане и мощност 626 kW (850 hp). Изтребителят е въоръжен с едно 20 mm оръдие Hispano HS 404 с 60 снаряда и 4 х 7,5 mm крилни картечници МАС 1934 М 39 с по 675 патрона за всяка цев.
През 1943 г. Германия чрез военното си аташе предлага за българските военновъздушни сили доставката на трофейни френски изтребители. Българското правителство, принудено от военната обстановка и потребността от мощна изтребителна авиация за нуждите на ПВО, приема, но настоява български военни специалисти да се запознаят на място с предлаганите самолети. За Виши (Франция) заминават инж. Кирил Петков и Цолов, офицер от техническата служба. Комисията одобрява самолетите. Подписва се договор за доставка на 120 самолета Dewoitine D.520 и резервни части за тях. В действителност по договора са доставени само 96 изтребителя. Тези изтребители заедно с Messerschmitt Bf 109 посрещат вълните от бомбардировъчна американска авиация. За мащабите на въздушните сражения за защита на София може да се даде военната справка за 20 декември 1943 година – дивизии от 15 американска въздушна армия с 50 бомбардировача В-24, прикривани от 100 изтребителя Р-38 Lightning се сражават в небето на София с 36 изтребителя Dewoitine D.520 от летище Враждебна и 20 изтребителя Messerschmitt Bf 109 G-2 от летище Божурище.
България се включва във войната срещу Германия с въздушна ескадра в състава на Трети украински фронт. Българската авиация в състав от 276 самолета (от общо 415 в състава на военновъздушните сили) участва с 6 въздушни формирования. Шести изтребителен полк е комплектуван от Messerschmitt Bf 109, G-6 и Dewoitine D.520.
Екипаж – 1 Разпереност – 10,20 m Дължина – 8,76 m Височина – 2,57 m Носеща площ – 15,95 m Маса празен – 2125 kg Маса стартова – 2790 kg Скорост максимална (на 5500 m) – 535 km/h Скорост крайцерска – 445 km/h Таван – 11 000 m Далечина на полета – 1250 km
List of NATO reporting names for fighter aircraft

The Five Eyes Air Force Interoperability Council (AFIC) assigns codenames for fighters and other military aircraft originating in, or operated by, the air forces of the former Warsaw Pact, including Russia, and the People's Republic of China.
When the system began the names were assigned by the Air Standardization Coordinating Committee (ASCC), made up of the English-speaking allies of the Second World War, the United States, United Kingdom, Canada and two non-NATO countries, Australia and New Zealand. The ASCC names were adopted by the U.S. Department of Defense and then NATO. They have also become known as "NATO reporting names". The ASCC became the Five Eyes Air Force Interoperability Council and no longer has responsibility for generating reporting names.
List of NATO operations

Although the North Atlantic Treaty Organization (NATO) existed as an alliance and conducted joint military exercises throughout the Cold War period, it engaged in no military operations during this time. All of its military operations occurred in the post-Cold War era. The first of these was in Bosnia, where NATO engaged to an increasing extent. This engagement culminated in NATO's 1995 air campaign, Operation Deliberate Force, which targeted the Army of Republika Srpska, whose presence in Bosnia posed a danger to United Nations Safe Areas. This engagement ultimately helped to bring about the Dayton Accords.
The organization played a prominent role in Afghanistan after the September 11 attacks, when the United States invoked Article 5 of the North Atlantic Treaty, which interprets an external attack on any member to be an attack on all NATO members under the idea of collective defense. NATO has participated in a wide range of roles elsewhere, including relief efforts, counter-piracy, enforcing no-fly zones and naval blockades.
NATO was prominent in Bosnia during the early 1990s, and gradually its role became larger with some operations escalating, for instance Operation Sky Monitor turned into Operation Deny Flight which gave NATO "all measures necessary" to enforce a more stringent no-fly zone unlike Sky Monitor during which the no-fly zone was violated over 500 times. It took 46 years after NATO's inception in 1949 for the organization first ever military intervention took place in 1995, Operation Deliberate Force which was targeted the Army of Republika Srpska in Bosnia whose presence posed a danger to designated United Nations "safe areas". The air campaign helped bring about the Dayton Accords.
List of NATO exercises

This is a list of North Atlantic Treaty Organization (NATO) exercises.
A substantial list of additional exercises (1949-1985) may be found here [1]
In 2020, NATO conducted 88 of 113 planned NATO exercises, the reduction in number being due to the COVID-19 pandemic. NATO countries also held 176 other national and multinational exercises. The exerises included the following:
Six U.S. Air Force B-52 Stratofortress bomber aircraft from the 5th Bomb Wing, Minot Air Force Base, North Dakota, arrived at RAF Fairford, England on 22 August 2020 for a planned training mission where the aircraft conducted theater and flight training across Europe and Africa.
On 4 September, the American B-52s entered the airspace of Ukraine for the first time in history, where they made a long flight along the borders of the Crimean peninsula.
On 25 September, two U.S. bombers staged a mock attack run on Kaliningrad, a Russian semi-exclave on the Baltic between Poland and Lithuania, where Russia moved nuclear-capable missiles in 2018. The flight path allowed the bombers effectively to fly a circle around Kaliningrad. The simulated raid on the region was a test case of neutralizing Russian missile systems.
Altogether, in August–September 2020, two U.S. Air Force B-52 Stratofortress bomber aircraft, integrated with Norwegian F-35 and F-16 fighter aircraft as well as Norwegian frigates, flew over international waters in the vicinity of the Norwegian Sea.
In 2021, NATO expected to conduct 95 NATO exercises and NATO countries were expected to conduct 220 other national and multinational exercises. The NATO exercises were to include 24 land-focused exercises, 24 air exercises, 9 maritime exercises and 20 multi-domain exercises. Other exercises were to be conducted to train specific functions such as cyber defence, crisis response decision-making, Chemical, Biological, Radiological Nuclear defense, logistics, communications and medical activities. The exercises included the following:
NATO summit

A NATO summit is a summit meeting that is regarded as a periodic opportunity for heads of state and heads of government of NATO member countries to evaluate and provide strategic direction for Alliance activities.
NATO summits are not regular meetings like the more frequent NATO ministerial meetings, but rather are important junctures in the alliance's decision-making process on the highest level. Summits are often used to introduce new policy, invite new members into the alliance, launch major new initiatives, and build partnerships with non-NATO countries.
The following lists current NATO member states:
The following lists non-NATO states and organisations currently participating:
From the founding of NATO in 1949, there have been a total of thirty-three NATO summits. Only the traditional summits have received an official number, thereby excluding the exceptional summits of 2001 and 2022 in NATO headquarters in Brussels.
Rambla de Montevideo

La rambla de Montevideo es una prolongada avenida de 22 kilómetros de largo que bordea la costa del Río de la Plata en Montevideo, capital de Uruguay.
Constituye al mismo tiempo una importante vía de circulación vehicular y un paseo peatonal.​ Está bordeada por numerosas playas, entre las cuales se destacan: Ramírez (Parque Rodó), Pocitos, Buceo, Malvín y Carrasco.
Numerosos accidentes geográficos le confieren variedad e interés, como la Punta de las Carretas y la Isla de las Gaviotas. Los fines de semana, congrega a miles de personas de todas las edades, quienes acuden en busca de paseos, recreación y aire fresco. En varios puntos, especialmente en la Rambla Sur, es un buen lugar para la práctica de la pesca deportiva. Cuenta con amarraderos de yates en Punta Carretas y Puerto del Buceo. Los aficionados del fútbol, el ciclismo y el skateboarding también encuentran un lugar de esparcimiento ideal. Además, constituye una ocasión para el avistamiento de aves, dada la gran cantidad de especies costeras.
En el pasado se solía conocer a la rambla montevideana como "Rambla Naciones Unidas". Pero hoy día a lo largo de su recorrido va cambiando de nombre:​
Ubicadas hacia el sur de la Bahía de Montevideo
La construcción de la Rambla Sur, en el barrio homónimo, se llevó a cabo entre los años 1923 y 1935
Nota: A continuación en Canelones sigue la rambla llamándose Rambla Costanera. Termina en El Pinar, en la calle Bolivia.
Es parte misma de la identidad montevideana. Por tal motivo, ha sido declarada Monumento Histórico. A inicios de 2010 ha sido propuesta para integrar la lista del Patrimonio de la Humanidad de la UNESCO.​ ​
Gran Premio de Montevideo

El Gran Premio de Montevideo es una carrera de automovilismo de velocidad que se disputa en un circuito callejero en la ciudad de Montevideo, Uruguay.
La carrera se disputó por primera vez en 1947 sobre la rambla Sur, organizada por la Asociación Uruguaya de Volantes, con la participación de los principales pilotos de monoplazas de Uruguay y Argentina. Juan Manuel Fangio triunfó en la carrera final de Fuerza Libre Mecánica Rioplatense, mientras que Oscar Gálvez ganó la carrera de Fórmula Libre. La segunda edición se realizó en 1984 y la tercera en 1986, también realizada por la AUVO, pero las canteras del Parque Rodó como parte de los Campeonatos Nacionales de Pista.
La cuarta edición, celebrada en 2001, se desarrolló a lo largo de dos fines de semana. La primera parte se disputó el 17 y 18 de noviembre, y corrieron el Superturismo uruguayo y tres categorías argentinas: el Top Race, el Gran Turismo Americano y el GT 2000. La segunda parte, en la que participaron todas las categorías de los Campeonatos Nacionales de Pista, debió ser aplazada del 10 y 11 de noviembre al 25 de ese mes debido a una fuerte tormenta.​
El 5 y 6 de marzo de 2005, las canteras del Parque Rodó recibieron al Campeonato Uruguayo de Karting, en un triángulo de 530 metros de extensión entre la Rambla Presidente Wilson y la Avenida Juan A. Cachón. La carrera se reeditó el 22 y 23 de octubre de ese año, esta vez con 30 metros adicionales, pero no se disputó en 2006. La edición 2007 se celebró el 20 y 21 de octubre de 2007, y la 2008 estaba prevista para el 18 y 19 de octubre pero finalmente no se llevó a cabo.​
En mayo de 2008, la Asociación Uruguaya de Volantes envió una delegación a Argentina para negociar una fecha en Parque Rodó para la temporada 2009 de la Top Race.​ Ya que una de las calles del trazado de 2001 se convirtió en una plaza que presenta un desnivel, esta nueva edición estaría forzada a utilizar otro recorrido. Sin embargo, este proyecto no prosperó.
En 2017 y 2018, el Campeonato Uruguayo de Karting volvió a disputar el Gran Premio de Montevideo, en este caso en un circuito en el Parque Batlle. La edición 2020 se suspendió el día anterior debido a la pandemia de COVID-19.
Rambla Williman

La Rambla Dr. Claudio Williman, coloquialmente conocida como Rambla Mansa, o Rambla Williman, es una avenida ubicada en las ciudades de Maldonado y Punta del Este. La vía se encuentra sobre la Playa Mansa del Río de la Plata, por lo que recibe la denominación de rambla (en lugar de avenida o bulelvar). Fue designada en honor al presidente uruguayo Claudio Williman. Su extensión es de aproximadamente 9 km, desde donde termina la Ruta Interbalnearia, hasta donde empieza la Rambla Artigas.
La Rambla Williman se divide en paradas, identificándose con carteles en el cantero central de la avenida. La rambla se extiende desde la Parada 1 (a la altura de la Liga de Fomento de Punta del Este) hasta la Parada 39 (por la Laguna del Diario).​
Existe sobre esta rambla un dos senderos de madera con vista al mar. El primero se extiende desde la Parada 1 hasta la Parada 3, y posteriormente se construyó una extensión, desde la Parada 3 hasta la Parada 5. A su vez, en la Parada 16, y sobre la playa, hay una glorieta de madera con bancos para disfrutar de las puestas de sol sobre la Bahía de Maldonado.​
En diciembre de 2012 fueron instaladas las Estaciones saludables, con seis u ocho aparatos para hacer ejercicio, en varios puntos del departamento. Tres de estas estaciones fueron ubicadas en esta rambla: una en la Plaza República Argentina (Parada 16), otra en la Parada 31, y la última en la Parada 39.​
Claudio Williman, nacido en el año 1861, fue un abogado, profesor y político electo Presidente de Uruguay en 1907.
A sus 41 años, en 1902, fue nombrado Rector de la Universidad. Ocupó también el cargo de Ministro de Gobierno. Durante su presidencia, el 5 de julio de 1907, promulgó la ley por la cual se creó Punta del Este.
Falleció en el año 1934, a los 72 años.
Rafael Viñoly

Rafael Viñoly Beceiro (Montevideo, 1 de junio de 1944-Nueva York, 2 de marzo de 2023)​ fue un arquitecto uruguayo.​
Nacido en 1944 en Montevideo, Uruguay, hijo de la profesora de matemáticas María Beceiro y del director teatral Román Viñoly Barreto. Se crio en Argentina y estudió arquitectura en la Facultad de Arquitectura y Urbanismo de la Universidad de Buenos Aires, de la que se graduó en 1969.​
En 1978 junto a su familia emigró a los Estados Unidos. Durante un breve tiempo dictó charlas en la Escuela de Graduados de Diseño de Harvard y se estableció de manera permanente en Nueva York en 1979.
Funda Rafael Viñoly Architects PC en 1983. Su primer gran proyecto fue la Facultad de Justicia Penal John Jay (John Jay College of Criminal Justice), finalizado en 1988. En 1989 ganó un concurso internacional de diseño para el Foro Internacional de Tokio; completado en 1996, muchos lo consideran el más importante centro cultural de Japón.
También fue uno de los finalistas en el concurso para la reconstrucción del World Trade Center.
Durante su larga carrera, diseñó edificios en todo el mundo. Con oficinas en Londres, Los Ángeles, Abu Dhabi, Dubái y Bahrain.
Fue miembro del Instituto Estadounidense de Arquitectos, miembro internacional del Real Instituto de Arquitectos Británicos, miembro del Japan Institute of Architects y de la Sociedad Central de Arquitectos de la Argentina.
Sus diseños cóncavos hacen que los vidrios de las ventanas de sus edificios actúen como lupas inmensas que aumentan en más de 20 grados la temperatura del lugar hacia donde apuntan. Sus diseños han perjudicado a varios locales y establecimientos e incluso han atentado contra la vida humana. En 2010 un hombre sufrió graves quemaduras en el cuerpo mientras tomaba sol en la piscina del hotel Vdara en Las Vegas.​​​ En 2013 frieron huevos en una calle londinense con los reflejos de uno de sus edificios, llamado Torre Fenchurch 20 y apodado "Walkie Talkie", que además derritió parcialmente un automóvil marca Jaguar. Los rayos solares que reflejan amplificados sus edificios son denominados popularmente "Rayos de la muerte" en referencia a la Estrella de la muerte en la saga de Star Wars.​​​
Rambla de Fuente Álamo

La rambla de Fuente Álamo es una rambla con una cuenca de 764 km² y una longitud de 42 km, que atraviesa la ciudad de Fuente Álamo de Murcia de la que recibe su nombre, aunque a partir de la Venta Redonda es más conocida como rambla del Albujón. Su desembocadura en el Mar Menor, se conoce como Bocarrambla.
Nace al oeste del municipio de Fuente Álamo, situado en el sureste de la Región de Murcia y desemboca en el Mar Menor en las proximidades de Los Urrutias, siendo el principal colector del Campo de Cartagena. Su cuenca se extiende por los municipios de Murcia, Torre-Pacheco, Los Alcázares, Fuente Álamo, Alhama de Murcia, Mazarrón y Cartagena.​
Su régimen fluvial, antes del trasvase, era esporádico ya que se limita a cuando se producen lluvias que aunque son escasas suelen ser muy intensas e incluso torrenciales. Recibe numerosas aportaciones por su margen izquierda de todos los ramblizos y barrancos que bajan de la sierra de Carrascoy, como la rambla de la Murta (que parte de La Murta, en Corvera). También de su margen derecha, como la rambla de la Azohía (que parte de La Azohía, en Cartagena).​
Al final de su tramo seco, llega el canal de escorrentía D7, paralelo a la autopista del Mediterráneo (A7), por lo que ha acabado convirtiéndose en un río artificial (corriente continua de agua, que vierte 500 litros de agua con nitratos por segundo al Mar Menor).
La rambla de Fuente Álamo a su paso por el núcleo urbano es conocida como "rambla del Fraile" y representa un auténtico patrimonio natural e histórico para Fuente Álamo. El origen y desarrollo de esta histórica villa junto a la margen derecha del cauce no es en absoluto casual sino que se debe a la posibilidad de aprovechar el nacimiento de agua para llenar aljibes para el consumo y para la agricultura y ganadería.
Si bien hoy en día no fluye el agua, hasta finales del siglo XVIII su cauce presentaba aguas estancadas procedentes de nacimientos de agua. El estancamiento de aguas fue un problema constante y un quebradero de cabeza para las autoridades locales, provocando auténticas epidemias que diezmaron la población. La población temiendo las epidemias abandonaba la villa hacia el campo, siendo este el origen de la mayoría de pedanías, que entonces eran meros caseríos.
En el término de El Albujón se utilizaban sus aguas para la agricultura en 1509 siendo el límite sur entre los concejos de Cartagena y Murcia.​
En su desembocadura el cauce aparece prácticamente colmatado de sedimentos finos.
Procedente de El Jimenado, se ha hecho desembocar la Rambla de la Señora en la Rambla del Albujón.
Con el cambio de un modelo de agricultura de secano a uno de regadío a través de esta rambla se han evacuado vertidos de aguas de escorrentía agrícola saturadas de nitratos procedentes de los municipios costeros del Mar Menor que han agravado el ecocidio de la laguna salada.​
Las especies recomendables para el cauce, a fin de favorecer la filtración, son adelfas, tarayales y azufaifos.
Las invasoras son atriplex (australiana) y zygophyllum fabago (africana).
Rambla of Montevideo

The Rambla of Montevideo is the coastal avenue that goes along the coastline of the Rio de la Plata in Montevideo, Uruguay. At a length of over 22.2 uninterrupted kilometres (13.7 mi), the promenade runs along the Río de la Plata and continues down the entire coast of Montevideo. Since most of the southern departments of Uruguay face either the Río de la Plata or the Atlantic Ocean, they all have ramblas as well. The Rambla is an integral part of Montevidean identity and has been proposed as a World Heritage site.
La Rambla, South of the Bay of Montevideo, is an environment for a wide variety of outdoor activities such as jogging, walking, biking, fishing, kite-flying, sunbathing and drinking mate. Skateboarding and roller skating are also possible in special areas for these activities. The avenue is secured by the Tourism Police Unit during the summer to keep a safe environment for tourists.
The beach is state-owned, and building anything across the rambla is strictly regulated.
The Rambla was formerly known as Rambla Naciones Unidas along its length but has now been subdivided :
Naval Museum of Uruguay

The Naval Museum of Uruguay (Spanish: Museo Naval de Uruguay) is located in the Rambla de Gaulle s/n, Pocitos neighbourhood, Montevideo, Uruguay.
It hosts a number of historical cannons, as well as models, photographs and memorabilia of the Uruguayan Navy. It also has a library and an archive. It is located between Playa de los Pocitos and Puerto del Buceo.
Since 2011, the museum has begun to apply signs with Braille writing on several of the pieces. A wooden and metal path was also built to guide the blind during their visit.
Executive Tower, Montevideo

The Executive Tower (Spanish: Torre Ejecutiva) is the official workplace of the President of Uruguay. It is located in front of the Plaza Independencia, in Barrio Centro, Montevideo.
The original project was started in 1965 as a future Palace of Justice, but the 1973 coup d'état interrupted it. By the time the military government ended in 1985, the building was too small for the Uruguayan justice system, so the project remained halted for decades until in March 2006, President Tabaré Vázquez decided to finish the building and use it as an extension of the Estévez Palace. The President's offices were transferred there from the Liberty Building in September 2009.
Despite the name, the building does not actually belong to the Presidency of Uruguay but to a fully government-owned company called Legader S.A., which is in charge of leasing office space to other public and private organizations to finance the work on the building.
The building has twelve floors, the first nine divided into two areas:
List of countries by length of coastline

This article contains a list of countries by length of coastline, in kilometers. Though the coastline paradox stipulates that coastlines do not have a well-defined length, there are various methods in use to measure coastlines through ratios and other metrics. A coastline of zero indicates that the country is landlocked.
The coastline paradox states that a coastline does not have a well-defined length. Measurements of the length of a coastline behave like a fractal, being different at different scale intervals (distance between points on the coastline at which measurements are taken). The smaller the scale interval (meaning the more detailed the measurement), the longer the coastline will be. This "magnifying" effect is greater for convoluted coastlines than for relatively smooth ones.
Data are from the CIA World Factbook and the World Resources Institute. Non-sovereign areas are listed in italics.
Esplanade

An esplanade or promenade is a long, open, level area, usually next to a river or large body of water, where people may walk. The historical definition of esplanade was a large, open, level area outside fortress or city walls to provide clear fields of fire for the fortress's guns. In modern usage, the space allows the area to be paved as a pedestrian walk; esplanades are often on sea fronts and allow walking whatever the state of the tide, without having to walk on the beach.
In the 19th century, the razing of city fortifications and the relocation of port facilities made it possible in many cities to create promenade paths on the former fortresses and ramparts. The parts of the former fortifications, such as hills, viewpoints, ditches, waterways and lakes have now been included in these promenades, making them popular excursion destinations as well as the location of cultural institutions. The rapid development of artificial street lighting in the 19th century also enabled safe use in the evening. One example of this is Vienna's Ringstrasse.
Esplanades became popular in Victorian times, when it was fashionable to visit seaside resorts. A promenade, often abbreviated to '(the) prom', was an area where people – couples and families especially – would go to walk for a while in order to 'be seen' and be considered part of 'society'. Beach promenades such as the Promenade de la Croisette in Cannes, the famous Promenade des Anglais on the Mediterranean coast in Nice or the Lungomare of Barcola in Trieste still play a central role in city life and in the real estate market.
In the United States, esplanade has another meaning, being also a median (strip of raised land) or berm dividing a roadway or boulevard. Sometimes they are just strips of grass, or some may have gardens and trees. Some roadway esplanades may be used as parks with a walking/jogging trail and benches.
Esplanade and promenade are sometimes used interchangeably. The derivation of "promenade" indicates a place specifically intended for walking, though many modern promenades and esplanades also allow bicycles and other nonmotorized transport. Some esplanades also include large boulevards or avenues where cars are permitted.
A similar term with the same meaning in the eastern coastal region of Spain is alameda Alameda de Hercules, Seville, o rambla, such as La Rambla in Barcelona, but more widely used terms in the rest of the Hispanic world are paseo marítimo ("esplanade"), paseo ("promenade") or explanada ("esplanade").
Mercedes, Uruguay

Mercedes (Spanish pronunciation: [meɾˈseðes]) is the capital and largest city of the department of Soriano in Uruguay. According to the census 2011, it is the tenth most populated city of the country.
Mercedes is an important centre of tourism, commerce and a commercial port. Its main industries are based on agriculture, dairy products, paper manufacturing and industrial activities. Its rambla (riverside promenade) is one of the widest in the country.
Mercedes was founded in 1788 by the priest Manuel Antonio de Castro y Careaga with the name of Capilla Nueva de las Mercedes. It had acquired the status of "Villa" (town) before the Independence of Uruguay. On 6 July 1857, its status was elevated to "Ciudad" (city) and it was designated as capital of Soriano, one of the nine original departments of the Republic at the time, by the Act of Law Nº 531. Previously, the capital of the department was Villa Soriano.
In 2011, it had a population of about 41,974
Source: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay
The city is located on the junction of Route 2 with Route 14, and is situated on the south bank of the Río Negro. Also Route 21 from Colonia del Sacramento of Colonia Department terminates in this city.
Mercedes was one of the host cities of the official 1967 Basketball World Cup.
Uruguayan savanna

The Uruguayan savanna, also known as the Brazilian-Uruguayan savanna, is a subtropical grassland and savanna ecoregion which includes all of Uruguay and southernmost Brazil, along with portions of Argentina along the Uruguay River. In Brazil, this ecoregion is known as Pampas.
The Uruguayan savanna covers an area of 353,573 km, covering the entirety of Uruguay and much of Brazil's Rio Grande do Sul state. It is bounded on the east by the South Atlantic Ocean and on the south by the Río de la Plata estuary. The Uruguay River forms the western boundary. To the north it transitions to the Alto Paraná Atlantic forests and Araucaria moist forests of southern Brazil.
The topography is generally low, extending from sea level up to 500 meters elevation. There are coastal lagoons along the Atlantic shore including Lagoa dos Patos in Brazil, which rise to rolling hills in the eastern part of the ecoregion. The western portion of the ecoregion is drained by tributaries of the Uruguay River, including the Ibicuí, Negro, Tacuarembó, Yí, and Queguay.
Cities in the ecoregion include Montevideo, Uruguay's capital and largest city, and Porto Alegre in Brazil.
Average annual rainfall ranges from 1000 mm in the south to 1300 mm in the north. Temperature averages 16 °C annually in the south and 19 °C in the north.
The ecoregion consists mostly of medium-tall grasslands, with areas of palm savanna, gallery forests along rivers, and enclaves of submontane forest.
Grazing mammals include the Pampas Deer (Ozotoceros bezoarticus), the Gray Brocket or Guazuvirá Deer (Mazama gouazoubira), and the capybara (Hydrochoerus hydrochaeris), the world's largest living rodent.
The ecoregion is home to 80 species of birds. These include the greater rhea (Rhea americana), ochre-breasted pipit (Anthus nattereri), yellow cardinal (Gubernatrix cristata), saffron-cowled blackbird (Xanthopsar flavus) and pampas meadowlark (Sturnella militaris).
3.43% of the ecoregion is in protected areas. These include El Palmar National Park in Argentina, and San Miguel National Park, Esteros de Farrapos e Islas del Rio Uruguay National Park, Cabo Polonio National Park, Potrero de San Lorenzo National Reserve, and Quebrada de los Cuervos y Sierras del Yerbal Protected Landscape in Uruguay.
Barrio Sur, Montevideo

Barrio Sur is a barrio (neighbourhood or district) of Montevideo, Uruguay. It borders Ciudad Vieja to the west, the central business district to the north, Palermo to the east and the coastline to the south.
Politically located in the Municipality B, along with Palermo, it is the place where most of the Uruguayan Carnival festivities take place. In the first half of the 20th century, the neighbourhood became a melting pot of different cultures, due to the immigrants who settled in the area.
The neighborhood emerged in the first half of the 19th century, when the city walls were demolished, and a part of the population –mainly Afro-Uruguayans, who had been freed after the abolition of slavery in 1842– began to settle in the southern area of the city, living in tenements called conventillos, such as the Mediomundo.
The first inhabitants of the neighborhood maintained some of the rituals of their countries of origin. From these rituals the Candombe was born. Starting at the end of the 19th century and during the first half of the 20th century, the area was inhabited by thousands of European immigrants. Due to this, the neighborhood became a melting pot of Afro-Uruguayan, Spanish, Italian, and Jewish cultures.
The southwest area of the neighborhood was part of El Bajo, an urban area that also included part of the south of Ciudad Vieja, and which contained a large number of cabarets and brothels. It was demolished in the 1930s due to the construction of the south rambla.
Barrio Sur remains connected to Afro-Uruguay culture to this day. It is central to the Carnival festivities and Candombe is regularly played during the weekends.
In 2022, the mayor of Montevideo, Carolina Cosse, proposed renaming a street in Barrio Sur to honor the LGBT rights activist and travesti, Gloria Meneses.
List of shopping streets and districts by city

A shopping street or shopping district is a designated road or quarter of a municipality that is composed of retail establishments (such as stores, boutiques, restaurants, and shopping complexes). Such areas may be pedestrian-oriented, with street-side buildings and wide sidewalks. They may be located along a designated street, or clustered in mixed-use commercial area.
In larger cities, there may be multiple shopping streets or districts, often with distinct characteristics each. Businesses in these areas may be represented by a designated business improvement association.
Examples of shopping streets and districts, organized by location, include.
Fujian
Guangdong
Hong Kong
Jiangsu
Liaoning
Shaanxi
Shandong
Sichuan
Zhejiang
Andhra Pradesh
Gujarat
Haryana
Karnataka
Kerala
Madhya Pradesh
Maharashtra
Punjab
Rajasthan
Tamil Nadu
Telangana
Uttarakhand
Uttar Pradesh
West Bengal
Metro Manila
Cordillera
Visayas
Davao
Alberta
British Columbia
Manitoba
Nova Scotia
Ontario
Quebec
Amazonian Region
Andean Region
Caribbean Region
Insular Region
Orinoquia Region
Pacific Region
Queensland
New South Wales
South Australia
Northern Territory
Tasmania
Victoria
Western Australia
Climate of Uruguay

Almost all of Uruguay has a humid subtropical climate (Cfa according to the Köppen climate classification). It is fairly uniform nationwide, since the country is located entirely within the temperate zone. Seasonal variations do exist, but extremes in temperature are rare. As would be expected by its abundance of water, high humidity and fog are common. The absence of mountains and other weather barriers makes all locations vulnerable to high winds and rapid changes in weather as fronts or storms sweep across the country.
The country could possibly get warmer and wetter with climate change, with some parts of the country becoming more tropical, with more extreme rain events. But that is unlikely.
Seasons are fairly well defined, and in most of Uruguay spring is usually damp, cool, and windy; summers are warm; autumns are mild; and winters are chilly and uncomfortably damp. Northwestern Uruguay, however, is farther from large bodies of water and therefore has warmer summers and milder and drier winters than the rest of the country. Average highs and lows in summer (January) in Montevideo are 28 and 17 °C (82.4 and 62.6 °F), respectively, with an absolute maximum of 43 °C (109.4 °F); comparable numbers for Artigas in the northwest are 33 and 18 °C (91.4 and 64.4 °F), with the highest temperature ever recorded (42 °C or 107.6 °F). Winter (July) average highs and lows in Montevideo are 14 and 6 °C (57.2 and 42.8 °F), respectively, although the high humidity makes the temperatures feel colder; the lowest temperature registered in Montevideo is −5 °C (23.0 °F). Averages in July of a high of 18 °C (64.4 °F) and a low of 7 °C (44.6 °F) in Artigas confirm the milder winters in northwestern Uruguay, but even here temperatures have dropped to a subfreezing −4 °C (24.8 °F).
Rainfall is fairly evenly distributed throughout the year, and annual amounts increase from southeast to northwest. Montevideo averages 950 millimeters (37.4 in) annually, and Artigas receives 1,235 millimeters (48.6 in) in an average year. As in most temperate climates, rainfall results from the passage of cold fronts in winter, falling in overcast drizzly spells, and summer thunderstorms are frequent.
High winds are a disagreeable characteristic of the weather, particularly during the winter and spring, and wind shifts are sudden and pronounced. A winter warm spell can be abruptly broken by a strong pampero, a chilly and occasionally violent wind blowing north from the Argentine pampas. Summer winds off the ocean, however, have the salutary effect of tempering warm daytime temperatures.
Occasionally, damaging extratropical cyclones occur:
The Uruguayan National Directorate of Meteorology (Spanish: Dirección Nacional de Meteorología) is the leading institution in climatological matters. Since 1951 Uruguay is member of the World Meteorological Organization.
As a consequence of the 4th General Meeting of Global Environment Facility in 2010, there will be an observatory specialized in climate change in Uruguay - a new experience on a world scale.