davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Broșteni, Suceava

Broșteni is a town in Suceava County, in the historical region of Western Moldavia, northeastern Romania. Broșteni is the fourteenth largest urban settlement in the county, with a population of 5,179 inhabitants, according to the 2021 census. It was declared a town in 2004, along with seven other localities in Suceava County. The town administers the former villages of Hăleasa, Lungeni, and Neagra (which became neighborhoods in 2004), and Cotârgași, Dârmoxa, Frasin, Holda, Holdița, and Pietroasa (with the status of associated villages).
Broșteni is a former mining community located on the banks of the river Bistrița, between the Bistrița Mountains and the Stânișoara Mountains. It administers a total area of 424.40 km (163.86 sq mi) – the largest area being administered by a single locality in Suceava County. The national road between Vatra Dornei and Piatra Neamț is the main communication way for Broșteni, which is not connected to the national railway system.
Orthodox Tewahedo biblical canon

The Orthodox Tewahedo biblical canon is a version of the Christian Bible used in the two Oriental Orthodox Churches of the Ethiopian and Eritrean traditions: the Ethiopian Orthodox Tewahedo Church and the Eritrean Orthodox Tewahedo Church. At 81 books, it is the largest and most diverse biblical canon in traditional Christendom.
Western scholars have classified the books of the canon into two categories — the narrower canon, which consists mostly of books familiar to the West, and the broader canon, which includes nine additional books.
It is not known to exist at this time as one published compilation. Some books, though considered canonical, are nonetheless difficult to locate and are not even widely available in the churches' home countries of Ethiopia and Eritrea. But there is an ongoing project to publish the complete canon in English. There are copies of the Bible that claim to be the complete canon on shopping websites like Amazon, but the project says these are fake.
The Orthodox Tewahedo narrower Old Testament canon contains the entire established Hebrew protocanon. Moreover, with the exception of the first two books of Maccabees, the Orthodox Tewahedo canon also contains the entire Catholic deuterocanon. In addition to this, the Orthodox Tewahedo Old Testament includes the Prayer of Manasseh, 3 Ezra, and 4 Ezra, which also appear in the canons of other Christian traditions. Unique to the Orthodox Tewahedo canon are the Paralipomena of Jeremiah (4 Baruch), Jubilees, Enoch, and the three books of Meqabyan.
The books of Lamentations, Jeremiah, and Baruch, as well as the Letter of Jeremiah and 4 Baruch, are all considered canonical by the Orthodox Tewahedo churches. Additionally, the 1st, 2nd and 3rd Books of Ethiopian Maccabees are also part of the canon; while they share a common name they are completely different from the books of Maccabees that are known or have been canonized in other traditions. Finally, within the Orthodox Tewahedo tradition, 3 Ezra is called Second Ezra, 4 Ezra is called Ezra Sutu'el, and the Prayer of Manasseh is incorporated into the Second Book of Chronicles.
The Orthodox Tewahedo narrower New Testament canon consists of the entire 27 book Christian protocanon, which is almost universally accepted across Christendom.
The broader canon adds to the 81 books of the Tewahedo bible the following:
The Ethiopic Didascalia, or Didesqelya, is a book of Church order in 43 chapters, distinct from the Didascalia Apostolorum, but similar to books I–VII of the Apostolic Constitutions, where it most likely originates. Ethiopic Clement should not be confused with 1 Clement or 2 Clement.
The broader canon seems to have been created by Ethiopian scholars commenting on the Fetha Negest law code, which says that the canon contains 81 books, but only lists 73. The additional eight books were those presumed to be missing from the list.
List of Old Testament books in the Orthodox Tewahedo Bible:
List of New Testament books in the Orthodox Tewahedo Bible.
List of Church Order books that are part of the broader canon:
Waldo, Kansas City

Waldo is a neighborhood located on the southside of Kansas City, Missouri, that has continued to maintain its own unique character, even though it was annexed by Kansas City in 1909. Waldo's boundaries are Gregory Boulevard on the north to 91st Street on the south, and Troost Avenue on the east to State Line on the west.
In 1841, David Waldo of Gasconade County, Missouri, was convinced by some friends to purchase land in Jackson County, Missouri. Waldo purchased 1,000 acres (4.0 km) that ran from what is now Gregory to 91st Street and State Line to Holmes.
In 1860, a rail line was established between Westport and Dodson, and a main stop was located in Waldo. When the rail line was converted to street cars in 1907, a brick station was built at the Waldo location, and it became known as the Grand Central Station of Waldo. Waldo was annexed by Kansas City in 1909, which pushed the southern city limit from 49th Street to 77th Street. Business began to grow around the station, including Elmer Family Grocery and Milen Drygoods. As the growth continued, the Waldo area became a main traffic artery of south Kansas City. Houses on Wornall Road south to 75th Street made way for continued business expansion in the 1930s.
The Waldo Water Tower, located near 75th and Holmes, is a local landmark and is listed in the National Register of Historic Places. The Alexander Majors House is another local landmark listed in the National Register of Historic Places.
Waldo has a lending library, a branch of the Kansas City Public Library.
St. Elizabeth School is a parochial catholic school located in Waldo. It was founded in 1922, and serves students from pre-school through 8th grade.
Hale Cook Elementary is a Kansas City public school located in Waldo. It was founded in 1912 and closed in 2009, but reopened as a neighborhood school in 2014. It serves students from pre-school through 6th grade.
Kansas City Academy is an independent school serving students in 6th through 12th grade located in Waldo.
38°59′38″N 94°35′31″W﻿ / ﻿38.99389°N 94.59190°W﻿ / 38.99389; -94.59190
Egypt's Islamic Cultural Center

Egypt's Islamic Cultural Center, including Masjid Misr or the Grand Mosque, is a religious and architectural landmark located in the New Administrative Capital in Cairo Governorate, Egypt. The center covers an area of 467,000 square meters, and can accommodate 137,000 people.
At its completion, the cultural center received three international certificates from the Guinness World Records. They included the world's largest pulpit handcrafted from wood and standing at 16.6 meters in height, and the chandelier won two titles as the world's largest with a diameter of 22 meters, and the heaviest at a weight of 50 tons.
In 2015, the concept for Egypt's purpose-built New Administrative Capital was introduced. In 2019, the first major religious buildings serving the new city, the Al-Fattah al-Aleem Mosque and a Coptic Orthodox cathedral, were completed. Early in 2021, plans to build Masjid Misr, a larger mosque, were announced, and this project was finished in 2022. Egypt's president Abdel Fattah el-Sisi formally launched the Islamic Cultural Centre in March 2023.
Situated near the Presidential Axis, Route 11, and People's Square to the north, the center is located in the Governmental District. It is situated on a plateau that is 24 meters high and has the Mohamed Bin Zayed Northern Road as its southern boundary. The Grand Mosque, a library, an Islamic museum, a conference center, ceremonial halls, classrooms, retail stores, and a seven-story parking structure with room for 3,000 cars are all part of the complex.
Egypt's Grand Mosque draws influence from the scenery of the Nile Delta to combine modern design features with traditional Islamic architectural aspects. The outside design of the mosque is modeled after a lotus blossom in bloom, signifying purity and the advancement of spirituality. Inside are calligraphy, intricate geometric designs, and other elements of Islamic creative culture.
The mosque is flanked by two minarets that rise 140 meters above the top courtyard, and it contains six halls, including the central prayer hall. The steel center dome measures 29.5 meters in diameter. This mosque broke three records: it features the largest chandelier in the world, measuring 22 meters in diameter, the heaviest chandelier, weighing 24,300 kg, and the tallest pulpit in the world, standing at 16.6 meters. With 12,000 seats in the main prayer hall, 40,000 in the upper hall, and 55,000 in the basement hall, the 19,000 square meter mosque can hold 107,000 worshipers.
The mosque has two levels, with three main entrances and a fourth for services. The first level is 20 meters high, while the second level reaches the pinnacle of the dome at 57 meters. There are separate domes for the east and west halls as well. The mosque's secondary and upper courtyards are connected by service buildings and a commercial culture center. The mosque is surrounded by 30-thousand square meters of white marble. There are two arcades located on its east and on its west.
Sarma

Sarmaua (singular nearticulat sarmá sau uneori, regional, sármă sau o formă de singular refăcută după forma de plural, considerată incorectă, sarmală; plural nearticulat sarmale) este un preparat culinar din carne tocată (de obicei de porc, dar și de vită, oaie, pasăre sau chiar pește), amestecată cu orez și cu alte ingrediente, învelită în foi de varză (proaspătă sau acră - murată), de viță sau de ștevie etc., în formă de rulou. În România se servește de obicei cu mămăligă și smântână.
În Bucovina și în Moldova sarmalele sunt uneori numite găluci („găluști”, „găluște”).
Cuvântul românesc „sarma” este un împrumut din limba turcă (sarmak), unde are sensul „a înfășura, a înveli”. Este posibil și intermediarul sârbesc cарма / sarma: „sarma”.
Acest produs culinar este cunoscut, cu aceeași denumire, în mai multe țări, din apropierea bazinului răsăritean al Mării Mediterane: Turcia, Ungaria, România, Bulgaria, Serbia, Macedonia, Palestina, Iordania, Siria, Liban, Grecia, precum și în Republica Moldova.
Se pot face sarmale și de post, înlocuind carnea din umplutură cu orez, ciuperci, soia, legume tocate, păsat de porumb, sau chiar bucățele de pâine (la alegere sau în diferite combinații după gust).
Varza folosită la prepararea sarmalelor poate fi proaspătă sau acră (murată rapid sau pentru a fi păstrată peste iarnă). Sarmalele se mai pot prepara cu foi (frunze) de podbal, ștevie, spanac sau (în unele zone) hrean. La servire, smântâna poate fi înlocuită cu iaurt sau (mai ales în Ardeal) cu lapte covăsit (iaurt preparat în casă).
Sarmalele cu păsat sunt „de post” (adică, gătite fără carne, grăsimi animale, pește, ouă sau produse lactate) dar pot fi și „de frupt” dacă li se adaugă la împachetat câte o felie de costiță sau jambon afumat în mijlocul umpluturii.
Gurmanzii sunt de părere că sarmalele sunt mai gustoase dacă se fierb într-un ceaun din fontă, la foc domol, sau într-o oală de ceramică, la cuptor, dacă la fundul ceaunului/oalei de ceramică și printre sarmale se pun bucăți de șorici afumat sau chiar un ciolan de porc afumat, frunze de cimbru, mărar și boabe de piper.
În unele sate din Munții Apuseni, (unde se mai păstrează denumirile de „sarmă” și „sarme”), țăranii pun printre sarmale, bucăți de călbaj (un fel da caltaboș făcut cu bucăți de carne amestecate în umplutura tradițională și bine afumat).
Se consideră că dacă se consumă după ce „stau” 2-3 zile, sarmalele vor avea o savoare deosebită.
La masă, sarmalele de post se servesc cu sos de roșii, ardei iute, ceapă verde sau salată de ceapă uscată.
Sărmăluțe în foi de viță

Sărmăluțe (sarmale) în foi de viță sunt un preparat culinar din carne tocată, amestecată cu orez și cu alte ingrediente, învelit în foi de viță de vie în formă de rulou. Rețeta acestei mâncări, preluată în bucătăria românească, diferă minimal, dependent de regiune.
Pe lângă foilor de viță mai este nevoie de: carne tocată (porc, vită, oaie, vițel sau mixtă), orez, ceapă, ou, sare, piper negru, ienibahar și pătrunjel sau mărar precum, facultativ, un pic bulion de roșii pentru sarmale, iar pentru sos, apă sau bulion de carne ori legume, bulion de roșii, ceva borș, foi de dafin, cimbru sau/și mărar, untdelemn, smântână sau iaurt.
Frunzele de viță de vie se spală și dacă conservate în saramură, se înmoaie în apă (apa trebuie fi schimbată de câteva ori, până frunzele și-au pierdut gustul prea sărat), iar dacă sunt crude, se opăresc în apă, 2 – 3 minute. În sfârșit se scot nervurile, și se lasă la scurs. Orezul se curăță și se spală.
Carnea tocată se condimentează cu pătrunjelul, sarea, piperul și puțin ienibahar precum, după gust, cu 2-3 linguri de bulion de roșii. Se adaugă o bucată de franzelă înmuiată și bine stoarsă, un ou, ceapa tocată mărunt și orezul, călite 3-4 minute în ulei încins sau coca se face asemănător sarmalelor cu varză acră.. Apoi se amestecă până se omogenizează toată compoziția. Foile de viță umplute cu compoziția și rulate se pun aranjate în cerc într-o cratiță unsă cu ulei, cu 2 – 3 frunze de viță pe fund. Se adaugă puțin mărar, 1-2 foi de dafin, suc de roșii și apă (mai bine bulion de legume sau carne) cât să acopere sarmalele. Se fierb la foc mic, și dacă sunt aproape gata, se adaugă 2-3 linguri de borș. Sărmăluțele se mai țin fără capac o jumătate de oră la cuptor. Se servesc calde cu mămăligă sau reci cu franzelă, alături de smântână sau iaurt.
Aceste sărmăluțe se pot prepara și fără carne, umplutura constând numai din orez, ceapă, verdețuri și, după gust, ceva bulion de roșii.
Gastronomia tradițională săsească

Gastronomia tradițională săsească (în germană Traditionelle Siebenbürgisch-sächsische Küche) reprezintă bucătăria tradițională a sașilor din Transilvania, un grup etnic preponderent de origine germană care traiește in Transilvania din Evul Mediu până în prezent și face parte din minoritatea germană din România. Gastronomia tradițională săsească este foarte asemănătoare cu gastronomia germană (din care a fost derivată sau desprinsă) precum și cu gastronomia austriacă. De-a lungul timpului, bucătăria săsească a influențat gastronomia românească și cea maghiară din Transilvania și a fost, la rândul acesteia, influențată de bucătăria românească și cea maghiară (mai precis secuiască). În general, bucătăria săsească cu preparatele acesteia dispune de un număr relativ mic de ingrediente dat fiind stilul de viață istoric autonom al sașilor.
Câteva preparate sau feluri de mâncare tradiționale din bucătăria săsească includ:
În Evul Mediu, coloniștii vest europeni cunoscuți colectiv drept sași au introdus mirodenia tarhon în bucătăria regională transilvăneană. De asemenea, măghiranul este o altă plantă/mirodenie importantă în bucătăria săsească. Totodată, referitor la originea cozonacului secuiesc, este posibil ca sașii să îi fi influențat pe secui pentru dezvoltarea gastronomică a acestui preparat. Ambele etnii, atât secuii cât și sașii, clamează originea cozonacului secuiesc. Sașii îi spun Baumstriezel în limba germană.
Iahnie de fasole

Iahnia de fasole sau fasolea scăzută, este o mâncare tradițională românească și se regăsește în mai toate zonele țării. Cu ocazia zilei naționale a României, la petrecerile din diverse orașe se servește iahnie de fasole la cazan. De obicei, se servește cu ciolan sau cârnați și cu murături. Cuvântul „iahnie” se trage din limba turcă drept yahni, cunoscut și în Bulgaria sub denumirea iahnija. Iahnia de fasole nu trebuie confundată cu fasolea bătută.
Pentru prepararea unei iahnii simple de fasole pentru 4 porții, dacă se consumă ca atare este nevoie de: 500g fasole uscată, 3 cepe, opțional 2 căței de usturoi, bulion de roșii, ulei, 1-2 frunze de dafin, verdețuri (pătrunjel, cimbru sau chiar și mărar sau tarhon) sare și piper.
Se pune fasolea la înmuiat cu o seară înainte, a doua zi se pune la fiert în 2-3 ape, se adaugă și 1/2 linguriță bicarbonat de sodiu. Se călește în ulei ceapa tăiată peștișor, se amestecă cu fasolea, se adaugă bulionul și frunzele de dafin. Se lasă să fiarbă împreună, spre sfârșit se adaugă sarea și verdețurile. Nu trebuie lăsată să scadă prea tare. Se mai poate rafina cu smântână.
Se servește adesea cu cârnați prăjiți, costiță afumată sau alte afumături, preferat cu murături.
Ostropel

Ostropelul este o tocană tradițională românească, care se face în principal din pui amestecat cu un sos gros de roșii. În plus, poate fi adăugat usturoi sau ceapă de primăvară. Iepure, miel sau alte tipuri de carne sunt, de asemenea, uneori folosite și, alternativ, versiunile vegetariene pot fi făcute în perioadele de post.
La fel ca și alte feluri de mâncare, acesta se numără printre alimentele românești care nu au echivalent în străinătate. Prin urmare, este văzut ca un element de bază al bucătăriei tradiționale românești.
Felul de mâncare este preparat în mod tradițional prin prăjirea unor pulpe de pui. Apoi, apa se amestecă cu uleiul de gătit, sosul de roșii, făina, usturoiul și ceapa până când sosul ajunge la punctul de fierbere, moment în care se adaugă puiul și se lasă să fiarbă încă cincisprezece minute sau până când sosul capătă o consistență groasă. Înainte de servire, pătrunjelul se presară deasupra. Mămăliga este de obicei folosită ca garnitură, împreună cu o salată ușoară.
Ca multe alte feluri de mâncare românești, ostropelul are variații regionale. De exemplu, în Moldova rețeta este destul de simplă, fără multe alte ingrediente adăugate la sos. Cu toate acestea, în Oltenia morcovii și oțetul se adaugă la sos, iar felul de mâncare final este servit cu cartofi fierți în loc de mămăligă.
Cunoscutul scriitor și jurnalist român Radu Anton Roman a scris în cartea sa Bucate, vinuri și obiceiuri românești: „Ostropel înseamnă, pentru cei ce habar n-au de noi, de munteni și de olteni, o tocăniță cu usturoi la rădăcină (lingvistică) la care eu aș bea fie o Seină (*) de Mehedinți, fie o Băbească Neagră de Covurlui, să sfârâie în cani și să umple casa de miros de ierburi proaspete.
(*) Seină=varietate de struguri vineți
Biserica Adormirea Maicii Domnului din Plopeni

Biserica Adormirea Maicii Domnului din Plopeni este o biserică ctitorită de marele logofăt Lupu Balș în anul 1753 în satul Plopeni din orașul Salcea (județul Suceava). Inițial avea rolul de biserică de curte boierească, iar astăzi este biserică parohială.
Biserica Adormirea Maicii Domnului din Plopeni se află pe Lista Monumentelor Istorice din județul Suceava din anul 2004, având codul cod LMI SV-II-m-B-05584.
Biserica Adormirea Maicii Domnului din Plopeni a fost construită de marele logofăt Lupu Balș (pe atunci vornic al Țării de Jos), în timpul domniei voievodului Constantin Racoviță (31 august 1749 - 3 iulie 1753 și c. 29 februarie 1756 - 14 martie 1757) în Principatul Moldovei. Lăcașul de cult a fost sfințit la data de 20 iunie 1754 (anul 7262 de la facerea lumii), de către mitropolitul Iacov Putneanul (1750-1760) al Moldovei.
Ctitorul bisericii, vornicul Lupu Balș (28 aprilie 1691 - 10 martie 1782), era fiul vel vornicului Ioan Balș (1663-1738) și a îndeplinit ulterior dregătoria de mare logofăt. El a fost căsătorit de două ori: mai întâi cu Ecaterina (Canano?) și apoi, de la 14 noiembrie 1760, cu Safta (+1787), fiica marelui spătar Iordache Cantacuzino. Lupu Balș a fost înmormântat în curtea Bisericii "Sf. Dumitru" - Balș din Iași, piatra sa de mormânt aflându-se în prezent încastrată în peretele nordic al pridvorului bisericii sus-menționate.
Pe peretele vestic al bisericii, deasupra intrării, se află o pisanie scrisă în limba română cu caractere slavone, având următorul text: "Aciasta sf[â]nta bisearică care iaste hramul Adormire Presfintei Născătoarei de D[u]mnezău care sau săv[â]rșit în zilele luminatului domn Io Costantin Răcoviț vo[ie]v[o]d de dumnealui Lupu Balș marele vornicu de Țara de Gios și sau sf[i]nțit de arhiepiscop mitropolit Iiacov. V[ă]leatu 7262 în iunie 20."
Lăcașul de cult a avut inițial scopul de a servi ca biserică de curte boierească. Lângă peretele sudic al bisericii se află mormântul soției ctitorului, Safta Balș (+1778). Pe piatra sa funerară se află următoarea inscripție în limba română cu litere chirilice: "Supt această piatră să odihnește roaba lui D(u)mnezău Safta soție Lupulu Balș marile logofăt. (...) au fost fiică fericiților întru pomenire Iordachi Cantacozino marile spatari și soție(i) sa(le) Catrina; sau săvărșit și sau mutat întru vecinica viiețu(i)re la an de la Mănt(uit)oriul Hristos 1778".
De-a lungul timpului, aici au slujit mai mulți preoți, evidențele bisericii reținând numele următorilor preoți: Iordachi sin Ilisai, Constantin sin preutu Leonti, Andrii sin preutu Vasilu, Costache zet preutu Constantin (sec. XIX), Neagu, Predeanu, Ciornei sau Daniel Pascal (sec. XX).
Biserica a fost reparată de mai multe ori în secolul al XX-lea. Pictura murală interioară a fost refăcută în 1903 și 1960. În prezent este biserică parohială. În jurul bisericii se află un mic cimitir.
Cornel Oțiel

Cornel Oțiel (n. 20 mai 1887, Teiuș, județul Alba – d. 1975, Turda, județul Cluj) a participat și votat Unirea, ca delegat ales cu credențional din partea Cercului electoral Zalău în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia.
Cornel Oțiel s-a născut la Teiuș, din părinții Vasile și Maria Oțiel. A urmat gimnaziul și liceul la Blaj, obținându-și bacalaureatul la 20 iunie 1905. După aceasta a urmat Teologia tot la Blaj și a absolvit pe 20 iunie 1910. După terminarea studiilor, un an de zile a fost catehet în Budapesta. În 19 noiembrie 1911 a fost hirotonit ca preot în parohia Buciumi, după căsătoria cu Silvia Pop, fiica protopopului tractului Almaș, Vasile L. Pop, paroh în Sângeorgiu de Meseș. Din căsătoria sa au rezultat douăî fete: Lucia-Viorica, născută la 18 septembrie 1912 și Sabina-Maria, născută la 11 aprilie 1942. Având și sprijin din partea socrului său, tânărul preot a reușit să urce repede pe scara ierarhică bisericească: la 17 aprilie 1913 la Răstolțul Mare, în cadrul ședinței Sinodului de primăvară a districtului protopopesc Almaș, a fost ales în funcția de președinte al oficiului de fisc protopopesc și defensor matrimonial, prin vot secret.
În cadrul „adunării generale a poporului românesc din comuna Buciumi”, din 24 noiembrie 1918, s-a constituit Consiliul național român și Garda națională din comuna Buciumi, iar Cornel Oțiel a fost ales președintele ad-hoc al adunării. Sunt aleși următorii reprezentanți, cu unanimitate: Cornel Oțiel, Dr. Valer Ostatea, Ioan Cucu, Dumitru Mărgineanu, Valer Vlaicu, Ioan Opriș, Pece Niculaie a lui Ștefan, Pece Simion a Catrinii, Olar Indrei, Niculaie Mocan, Iacob Mocan, Ioan Știrb, cantor, Niculaie Bejan a Mitruțului, Gligor Negrean a Vilii, Vasile Demble a lui Leonte, Simion Gușet a lui Niculaie, Isaie Ciupe a Veiului, Zaharie Rus a Irinuții, Leon Negrean, Ioan Negrean a lui Simion, Gavrilă Știrb a lui Gheorghe, Antonie Gușet, Ioan Pece a lui Vasile, Dumitru Chiorean, Petru Gușet, Atanasiu Horincar, Alexandru Bejan a Lupului, Ștefan Pece a lui Filip, Izidor Ciupe a lui Gligor, Gligor Horincar, Ilisie Porumb, Ioan Pece a Dochii, Vasile Negrean a Popii, Miron Negrean, Simion Știrb, Iacob Porumb. La cerința lui Cornel Oțiel este formată garda națională care îl are în frunte pe comandantul Ioan Opriș și este formată din 60-80 membri, tineri cu vârstele între 18 și 30 de ani.
La dat de 25 noiembrie 1918 sunt aleși cei cinci delegați: Traian Trufașiu preot greco-catolic în Zalău, Dr. Augustin Pintea avocat în Crasna, Eugen Boroș contabil la filiala băncii „Silvania” din Zalău, Remus Roșca, preot ortodox în Treznea și Cornel Oțiel preot greco-catolic în Buciumi.
A fost numit protopop al districtului Buciumi în 1930, iar în 1938 paroh-protopop în Abrud. La 1 septembrie 1940, cu ocazia cedării Ardealului a fost numit delegat al Eparhiei de Cluj-Gherla, și încredințat cu conducerea parohiilor rămase din această Eparhie în România.
Nastro Azzurro

Nastro Azzurro sau Peroni Nastro Azzurro (în funcție de piețele de desfacere) este o bere pilsner premium italiană produsă începând din 1963 de compania Birra Peroni din Roma. Marca Nastro Azzurro este produsă în România de compania Ursus Breweries (care a făcut parte din grupul sud-african SABMiller, iar din 2017 face parte din grupul japonez Asahi).
Numele berii este un omagiu adus premiului Panglica albastră (în italiană Nastro Azzurro), acordat până în 1952 navei de pasageri care reușea să traverseze Oceanul Atlantic în cel mai scurt timp, câștigat în anul 1933 de transatlanticul italian Rex.
Marca Nastro Azzuro a fost lansată în anul 1963 și avea o concentrație de alcool de 5,5%. Noul produs a avut, la început, un succes mai mic pe piață, însă a fost modificat în cei doi ani de la lansare prin scăderea conținutului de alcool și reducerea amărelii sale, sporindu-și treptat cota de piață până în anii 2000, când a devenit cea mai vândută bere italiană pe piețele externe. În multe țări, printre care și Columbia, Nastro Azzurro este vândută sub numele dublu Peroni - Nastro Azzurro și este considerată o bere de calitate superioară, consumată doar în locurile cele mai luxoase și mai la modă.
Sortimentul clasic al berii Nastro Azzurro are o concentrație de alcool de 5,1% și un conținut mai ridicat de malț.
Nastro Azzurro este una dintre cele mai bine vândute beri italiene din lume, fiind exportată pe toate continentele și în peste 75 de țări.
Berea Nastro Azzurro este preparată din malț, apă dulce, hamei Saaz și Tettnang și porumb local; acest soi de porumb, derivat din soiurile Nostrano dell'Isola, Scagliolo Marne și Marano selectate de Unitatea de Cercetare pentru cultivarea porumbului din Bergamo, este produs în regiunile italiene Piemont, Veneto și Lombardia.
Berea Nastro Azzurro este produsă în mai multe sortimente:
Au mai fost, de asemenea, câteva sticle produse în ediții limitate:
Din 1997 până în 2006, Nastro Azzurro a fost sponsorul pilotului de motociclism Valentino Rossi; în acești zece ani de colaborare, Rossi a apărut într-o serie de campanii publicitare desfășurate sub sloganul „c'è più gusto ad essere italiani” („este mai savuros să fii italian”), în ciuda faptului că proprietarul mărcii a devenit în anul 2003 grupul sud-african SABMiller. Nastro Azzurro a sponsorizat, de asemenea, două dintre motocicletele folosite de pilotul italian originar din regiunea Marche: Aprilia Racing din 1997 până în 1998 și Honda Racing din 2000 până în 2002. Au fost realizate între 1996 și 1999 șase cutii festive dedicate Campionatului Mondial de Motociclism și cu imaginea lui Valentino Rossi, două dintre ele celebrând victoriile pilotului la campionatele mondiale din 1997 și 1999. Începând din 2021, Peroni Nastro Azzurro este sponsor al scuderiei de Formula 1 Aston Martin F1, marca sa fiind afișată pe caroseria mașinii și pe uniformele membrilor echipei.
Marca Nastro Azzurro s-a aflat printre sponsorii Festivalului de Film de la Milano la edițiile din 2009, 2010, 2015 și 2016.
GoodMills România

GoodMills România este un furnizor de produse din făină, fiind lider pe piața de morărit din România. Face parte din grupul austriac GoodMills Group, este una dintre cele mai vechi companii de profil din țară și, în prezent, deține branduri precum Raftul Bunicii și GoodMills Professional.
GoodMills România are în momentul de față două unități de producție, una în București și una în Târgu Mureș.
Unitatea de producție din București (Complexul Pantelimon) are o capacitate anuală de procesare de 223.000 de tone și următoarele facilități:
Portofoliul de produse al companiei GoodMills include atat produse pentru acasă (făină 000, făină 650, mălai, griș), cât și produse profesionale (făină pizza, făină foietaj, făină cozonac, făină 550, făină clasică, făină pentru biscuiți, făină pentru napolitane, făină neagră, făină semialbă).
Cota de piață:
Cifra de afaceri:
Număr de angajați:
Profit net:
Culina Veche, Bârzula

Culina Veche (în ucraineană Стара Кульна, transliterat: Stara Kulna) este un sat în comuna Cuialnic din raionul Bârzula, regiunea Odesa, Ucraina.
Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Culina Veche era vorbitoare de română (81,07%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (13,4%) și rusă (5,15%).
Culina Nouă, Bârzula

Culina Nouă (în ucraineană Нова Кульна, transliterat: Nova Kulna) este un sat în comuna Cuialnic din raionul Bârzula, regiunea Odesa, Ucraina.
Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Culina Nouă era vorbitoare de ucraineană (71,76%), existând în minoritate și vorbitori de română (23,15%) și rusă (4,63%).
Arghir Culina

Arghir Culina (n. 15 iulie 1883, Grámos — d. 1972, București) a fost un arhitect și sculptor monumentalist român de origine aromână.
S-a distins prin clădirile sale realizate în stil eclectic și neoromâneasc, Art Deco cu influențe neoromânești și, respectiv, Art Deco propriu-zis.
Născut pe 15 iulie 1883 la Grámos, în partea de Nord-Est a Greciei, se mută la București unde urmează cursurile Școlii Superioare de Arhitectură din București, obținând diploma de arhitect în 1909. Una dintre primele comenzi în 1912 a fost hotelul Palace, actualmente Cișmigiu, cu un proiect de structură semnat de inginerul aromân Nicolae Nacu Pissiota, văr cu arhitectul, și deținătorul hotelului. Proiectează în perioada 1928-1934 trei imobile de locuințe de dimensiuni medii și mari pentru Societatea de Asigurări Dacia România. În 1942 arhitectul este numit membru al Ordinului „Steaua României” în grad de Ofițer de către regele Mihai I.În 1972 arhitectul este incinerat în București la Crematoriul Cenușa.
Materiale media legate de Arghir Culina la Wikimedia Commons
TV Paprika

TV Paprika este un post de televiziune tematic privat maghiar, fondat în anul 2004, făcând parte din grupul AMC Networks, proprietar fiind AMC Networks International Central Europe. În România, postul TV Paprika este consacrat gastronomiei.
Emisiunile postului TV Paprika sunt difuzate în Cehia, România (emisiuni gastronomice), Slovacia, Ungaria.
TV Paprika este un canal de televiziune având o tematică culinară; difuzarea a început în România pe 2 februarie 1998, la fel ca și Acasă TV, iar în Ungaria în noiembrie 2004. Canalul este destinat îndeosebi telespectatorilor cu vârsta de peste 18 ani, din mediul urban, deschiși la noutăți, dar cu așteptări la calitate. Emisiunea Minichef este dedicată copiilor, care sunt încurajați să încerce rețete ușoare, special concepute pentru gustul lor. Programele sunt realizate în Ungaria, în Europa Centrală, dar și în alte zone ale Europei sau ale lumii, ca de exemplu Australia sau Canada. Unele programe sunt preluate de la alte televiziuni, de exemplu de la BBC. Sunt prezente nu numai produse culinare, ci și produse viticole, bere etc.
În România, emisiunile sunt transmise de Orange România (în trecut Telekom Romania), pe canalul 404 și de Vodafone România, pe canalul 58, precum și prin RCS & RDS. Cele mai multe din emisiuni sunt dublate sau subtitrate în limba română, cu excepția celor realizate de către gastronomi / bucătari de elită români, care sunt redate în versiunea originală (limba română).
Pe 5 iulie 2011, canalul TV Paprika împreună cu Corporate Media Publishing a lansat revista culinară TV Paprika Magazin.
O versiune HD a canalului a fost lansată pe 12 iunie 2020, momentan disponibilă doar la Vodafone România.
Din 1 octombrie 2021, TV Paprika și-a schimbat sigla, ident-urile și promo-urile.
Han

Hanul este o așezare tipică unde călătorii poposesc și pot beneficia de cazare, masă și băutură. Cuvântul han este de origine persană și înseamnă "casă de găzduit și ospătat călătorii contra plată".
În limba română termenul a pătruns în jurul secolului XVI, odată cu accentuarea influenței otomane asupra provinciilor românești dar și a intensificării relațiilor comerciale cu Imperiul Otoman.
Hanurile românești vechi sunt în general clădiri în formă de patrulater, cu ziduri groase în jurul unei curți interioare în care se intră printr-o singură poartă. La parter se găsesc prăvăliile și pivnițele iar la etaj camerele de locuit cu ferestre spre curte. De jur împrejurul clădirii, pe interior, este un pridvor cu coloane și arcade.
Hanurile din Europa au fost inițial înființate când romanii și-au construit sistemul de drumuri romane acum două milenii. Unele hanuri din Europa sunt vechi de câteva secole. Pe lângă asigurarea nevoilor călătorilor, hanurile au acționat în mod tradițional ca locuri de adunare în comunitate.
Din punct de vedere istoric, hanurile din Europa au oferit nu numai mâncare și cazare, ci și loc de popas și furaje pentru caii călătorilor. Exemplele renumite de hanuri din Londra includ George și Tabard. Cu toate acestea, nu există o distincție formală între un han și alte tipuri de instituții. Multe pub-uri folosesc numele de "han", fie pentru că sunt stabilite de mult timp și poate au fost hanuri de meditație anterioare, fie pentru a convoca un anumit tip de imagine.
Smântână

Smântâna este un produs lactat format din grăsimea ridicată la suprafața laptelui neomogenizat. Tradițional din aceasta se obține unt și frișcă.
În România, în comerț se găsește smântâna fermentată numitǎ și smântână de consum, se obține din lapte de vacă sau de bivoliță, nefiert, pus într-un vas la prins într-un loc răcoros și uscat. După câteva zile grăsimea din laptele prins se ridică la suprafață într-o pojghiță mai groasă sau mai subțire, în funcție de grăsimea laptelui. Această durată de câteva zile este scurtată în procesele industriale de obținere a smântânei prin fermentație și folosind centrifuge numite separatoare.
Se folosește fie ca atare, unsă pe pâine, fie în adaosuri culinare, pentru dresul ciorbelor, în combinație cu brânză și mămăligă, la sarmale, la creme de prăjituri, înghețate și glazuri, la diverse sosuri aducând o savoare foarte apreciată.
Masa de Crăciun

Masa de Crăciun este masa principală tradițională din Ajunul Crăciunului sau din ziua de Crăciun. Tradițiile privind masa de Crăciun variază de la țară la țară de-a lungul globului pământesc, reflectând cultura țării în care este celebrată. În multe țări preparatele din curcan sunt nelipsite de pe masa de Crăciun, în altele (Rusia, România, Republica Moldova etc.) cele din carne de porc, pește (Polonia), iepure sau gâsca cu mere (Rusia).
În Ajunul Crăciunului se servește budincă bulgărească (Бъдник).
În Polonia, Ajunul Crăciunului este inițial o zi de post, apoi, seara, de ospăț. Festinul Wigilia începe la apariția primei stele. Nu se sevește carne roșie, doar pește, de obicei, crap. Cina, care include multe feluri de mâncăruri și deserturi tradiționale, poate dura uneori mai mult de două ore. Acesta este urmată de schimbul de cadouri. Ziua următoare, ziua de Crăciun, este de obicei petrecută cu vizite la prieteni. În tradiția poloneză, de Crăciun oameni combină religia cu apropierea familiară. Deși oferirea cadourilor joacă un rol important în ritualurile de Crăciun, accentul este pus mai mult pe pregătirea unor produse alimentare speciale și a decorațiunilor.
În România pregătirile încep din ziua de Ignat, când se taie porcii iar copiii merg la colindat (după Bolindeți) și primesc covrigi, mere, nuci sau portocale.
În ziua de Crăciun se servesc cârnați, caltaboși, sarmale, lebăr, piftie, tobă, salată de boeuf și alte alimente.
Masa tradițională de Crăciun este foarte bogată, uneori principalul fel de mâncare este gâsca cu mere, rață cu mere sau purcel umplut. Se pregătesc numeroase mâncăruri cu carne și diferite dulciuri: biscuiți în formă de fulgi de nea, colaci, chifle sau plăcinte. În trecut femeile ornau torturile în formă de ceas care arăta aproape de miezul nopții, obicei care s-a răspândit și la decorațiuni, fiind foarte căutate globurile de Crăciun sub formă de ceas.
Floricele de porumb

Floricelele de porumb, numite și cocoșei, popcorn sau pop-corn, sunt boabe de porumb prăjite care se expandează sub acțiunea căldurii.
Pentru elaborarea floricelelor se folosesc doar boabele anumitor specii de porumb, precum Zea mays everata Sturt, respectiv doar acelea care se umflă și crapă la prăjire.
Boabele de porumb sunt prăjite în ulei vegetal, iar după expandare se sărează sau li se adaugă unt. De asemenea, în unele locuri se consumă și floricele de porumb caramelizate.
Floricele au fost descoperite de către amerindieni în epoca precolumbiană acum mii de ani.
În anul 1948 s-au descoperit în New Mexico floricele de porumb cu o existență de 5600 ani. În Mexic erau numite momochtli în limba nahuatl și se expandau în oale de lut, bine încinse sau se presărau boabe peste jăratec.
În jurul anului 1612, exploratorii francezi relatau că indienii On ke-on we făceau să explodeze boabele de porumb în vase de lut folosind nisip fierbinte.
În 1885, Charles Cretors (Chicago, SUA) a creat o mașină comercială de fabricare a floricelelor de porumb.
Materiale media legate de floricele de porumb la Wikimedia Commons
Mămăligă

Mămăliga este denumirea în limba română a unui fel de mâncare preparat din făină de porumb (mălai).
Este mai bine cunoscută în restul lumii după denumirea italiană, polenta, dar se întâlnește și în multe alte țări ca Ungaria (puliszka), Savoia, Elveția, Austria, Croația (palenta, žganci, pura), Slovenia (polenta , žganci), Serbia (palenta), Bulgaria, Corsica (pulenta), Brazilia (polenta), Argentina (polenta), Ucraina (culeșa), Uruguay, Venezuela și Mexic sau la sașii din Transilvania (Palukes, Pålix).
De menționat că și rușii și ucrainienii de est înțeleg și folosesc dialectal cuvântul мамалыга.
Ceva asemănător cu mămăliga este, de asemenea, foarte populară la unele popoare caucaziene - georgienii (o numesc გომი – gomi), abhazii (abh. abysҭa ) adygii (cerchezii, circasianii) (pıaste, meremyse), cecenii (ahar khoudary - terci din făină de porumb), ingușii (zhuran-hudar) și osetienii (mamulayy kabur - literal „bucată pentru a nu muri”).
Mămăliga este un preparat tradițional de mâncare din România și Republica Moldova. Considerată mâncare a țăranilor, este des folosită ca substitut pentru pâine sau ca aliment de bază în perioadele de vară când munca grea efectuată la câmp nu mai permite prepararea pâinii de casă și în zonele rurale sărace. Era preponderent folosită în perioada premergătoare industrializării dată fiind ușurința cu care se prepară, comparativ cu pâinea. În perioada modernă, preocuparea pentru alimentația diversă și sănătoasă făcând obiectul a numeroase cercetări, știința alimentației consideră mămăliga ca având un aport bogat de vitamine, aceasta fiind recomandată mai ales persoanelor suferinde de boli de plămâni, afecțiuni ale căilor respiratorii, anemicilor, etc. La ora actuală mămăliga și alte preparate pe baza ei, au devenit feluri de mâncare disponibile și în restaurantele selecte, fiind apreciate de gurmanzi.
În mod tradițional, mămăliga este gătită din apă fiartă, sare și făină de porumb într-un vas de fontă cu o formă specială denumit ceaun. Preparată în stilul țărănesc și folosită în loc de pâine, mămăliga este mai densă decât polenta italiană până la a putea fi tăiată în bucăți asemenea pâinii. Când este gătită în alte scopuri, mămăliga poate fi mai moale, câteodată aproape de consistența terciului.
Motivul pentru care mămăliga este atât de populară în România și Republica Moldova este faptul că otomanii puneau bir numai pe grâu, porumbul rămânând alternativa cea mai hrănitoare.
Mămăliga se mănâncă fie ca atare fie tăiată în felii și prăjită în untură lângă tocănițe, ciorbe de verdețuri. La stâne, unde legumele și fructele ajung cu greu, s-a format o tradiție culinară bazată în principal pe mămăligă, produse din lapte și slănină.
Denumirea de „mămăligă” și-a modificat în timp înțelesul. Inițial, înainte de aducerea porumbului din America, în ținuturile României de astăzi „mămăligă” era denumirea unei fierturi de boabe de mei.
Ele vedeau de casă, torceau, țeseau, creșteau copiii; bărbații, când nu erau în război, duceau la pășune hergheliile, cirezile de vite și turmele de oi, semănau în câmpiile roditoare de la poalele Carpaților grâu pentru negoț, și mei pentru hrana lor - străvechea mămăligă.
Terci

Terciul este un aliment consumat în mod obișnuit ca un fel de mâncare din cereale pentru micul dejun, preparat prin fierbere a plantelor de amidon măcinate sau mărunțite - de obicei cereale - în apă sau lapte. Este adesea gătit sau servit cu arome adăugate precum zahăr, miere, fructe ( uscate ) sau sirop pentru a face o cereală dulce, sau poate fi amestecat cu condimente, carne sau legume pentru a face un fel de mâncare sărată. Se servește de obicei fierbinte într-un castron, în funcție de consistența sa. Terci de ovăz, sau fulgi de ovăz , este unul dintre cele mai frecvente tipuri de terci. Gruel este o versiune mai subțire de terci.
Termenul "terci de ovăz" este adesea folosit special pentru terci de ovăz (fulgi de ovăz), care este de obicei consumat pentru micul dejun cu sare, zahăr, fructe, lapte, smântână sau unt și, uneori, alte arome. Terciul de ovăz este, de asemenea, vândut în formă gata făcută sau parțial gătită ca mic dejun instant.
Alte boabe utilizate pentru terci includ orez, grâu, orz, porumb, triticale și hrișcă. Multe tipuri de terci au propriile lor nume, cum ar fi polenta, crupe și kasha.
Medicină populară

Medicina populară nu are nu numai tratamente pseudoștiințifice ca unele de exemplu la vechii egipteni care foloseau ochi sau excremente de crocodil pentru vindecarea bolilor, ci articolul se referă la medicina populară care a folosit într-adevăr la vindecarea bolilor pe aceste cunoștințe vechi se bazează de fapt medicina și farmacologia de astăzi.
Boală care și azi creează probleme serioase medicinii, în trecut era tratată cu:
Kuku (mâncare)

Kuku, scris și kookoo (persană کوکو) este un fel de mâncare din Iran pe bază de ouă. Este gătit frecvent ca fiind vegetarian, din ouă bătute amestecate cu diverse alte ingrediente.
Într-o rețetă tipică de kuku sabzi (ca în imaginea alăturată), ouăle sunt amestecate cu ierburi și condimentate cu sare, piper negru, nuci, uneori făină, dracilă, praf de copt și zerdiceaf măcinat sau amestec de condimente adviyeh. Compoziția este apoi turnată într-o tigaie cu ulei preîncălzit, acoperită și gătită la foc mic până când se solidifică. Poate fi întoarsă sau, uneori, mutată într-un cuptor fierbinte în ultimele minute. Unii bucătari gătesc ierburile pentru scurt timp înainte de a adăuga ouăle. Cantitatea de ierburi o depășește de obicei cu mult pe cea de ouă, acestea din urmă având doar rol de închegare. Astfel, gustul predominant este cel al plantelor, și nu cel de ouă ca într-o omletă obișnuită. Nucile și zereshk (dracilă) sunt garniturile cele mai des întâlnite așezate peste omletă. Felul de mâncare este adesea feliat și servit cald sau rece, cu pâine sau orez, iaurt, sabzi khordan (platou de ierburi proaspete) și torshi (legume murate). Kuku poate fi servit ca fel principal sau aperitiv.
Kuku este similar cu felul de mâncare italian frittata, cel arab eggah sau cu o omletă deschisă. Kuku are de obicei mai puțin de ou decât o frittata, și astfel trebuie gătită pentru mai puțin timp, la foc mic, înainte de a fi întoarsă, sau sub grill preț de câteva minute pentru a găti și partea de deasupra.
Iranienii, inclusiv etnicii perși și azeri, gătesc mai multe tipuri de kuku, cu o varietate de arome. Unele variante sunt kuku și ierburi (kuku sabzi), kuku din cartofi (kuku sib-zamini), kuku și fasole și mărar, kuku și fasole fava (kuku shevid-baqala), kuku și dovleac, kuku și vinete (kuku-ye bademjan), kuku și dovlecei, kuku și carne de pui (kuku-ye morgh).
Una dintre cele mai populare variante este kuku sabzi (persană کوکوسبزی, „kuku cu ierburi proaspete”), aromat cu o combinație de ierburi și frunze (de exemplu, ceapă verde, pătrunjel, arpagic, coriandru, mărar, spanac, frunze de schinduf), care îi oferă o culoare verde intens. Acest fel de mâncare este adesea servit la Anul Nou persan (Nowruz) și este asociat cu alimentele aduse la picnicul de Sizdeh Bedar (a 13-a zi a Anului Nou persan, care marchează sfârșitul sărbătorilor, de multe ori petrecută cu un picnic în aer liber)..
Un alt kuku popular în Iran este numit kuku sib-zamini sau kuku-ye sibzameezi (gilaki کوکو سیب زمینی, „kuku și cartofi”). Acest fel este preparat din cartofi rași, ceapă, șofran, și uneori usturoi, arpagic, scorțișoară, zerdiceaf sau nucșoară. Frecvent, felul este gătit sub formă de chiftele mici, dar poate fi gătit și ca o clătită mare. Această variantă a fost asemănată cu latke, rösti și tortilla española (omletă spaniolă).
Hanoi

Hanoi (în vietnameză Hà Nội) este capitala Vietnamului și al doilea oraș ca mărime al țării. În 2009, populația zonelor urbane ale Hanoiului a fost estimată la 2,6 milioane de locuitori, cea a întregii zone metropolitane ridicându-se la 6,5 milioane de persoane. Între anii 1010 și 1802, Hanoi a fost cel mai important centru politic al Vietnamului. În timpul dinastiei Nguyen, a pierdut statutul de capitală în dauna orașului Huế, însă a fost capitala Indochinei franceze din 1902 până în 1954, și apoi a Vietnamului de Nord din 1954 până în 1976.
Orașul se află pe malul drept al Râului Roșu, la 1,760 km nord de Ho Și Min. În octombrie 2010 s-au serbat oficial o mie de ani de la întemeiere.
Hanoi are multe tradiții legate de mâncare și se crede că majoritatea felurilor de mâncare faimoase din Vietnam, ca și phở, chả cá, bánh cuốn și cốm își au originea în orașul Hanoi. Poate cel mai cunoscut fel este Phở, o simplă supă de tăiței mâncată la micul-dejun acasă sau la restaurantele vietnameze. Alte două varietăți culinare domină scena din Hanoi: Phở Bò, ce conține carne de vită, și Phở Gà, ce conține pui.
Hanoi a fost ales în top 10 la nivel mondial pentru mâncare de către Shermans Travel.
Materiale media legate de Hanoi la Wikimedia Commons
I malloreddus

I malloreddus este un format de paste făinoase specifice bucătăriei sarde. Se folosește mai ales pe durata sărbătorilor și a festivalurilor locale. I malloreddus au forma unei scoici și sunt mari cca 2 cm cu striaturi externe. Acest tip de pastă se potrivește cu multe tipuri de sosuri, dar cel mai folosit în Sardinia este i malloreddus alla campidanese folosit în zona Campidană.
Termenul malloreddu (plural malloreddus) derivă de la cuvântul latin mallolus, care înseamnă gălușcă. O altă variantă ar putea fi diminutivul cuvântului malloru, care în limba sardă campidană înseamnă taur, astfel cuvântul malloreddus înseamnă vițeluși.
I malloreddus este una dintre mâncările tradiționale dintre cele mai preparate din Sardinia. Se pregătesc în toate ocaziile importante, atât la nunți cât și la sărbătorile, festivalurile locale. Încă din antichitate gospodinele preparau acest tip de pastă.
Prelucrarea manuală a malloreddusu în casă se face prin amestecarea grișului de grâu dur cu apă, se formează benzi lungi de circa 15 cm, se taie în bucăți, bucățile de aluat se zdrobesc pe o sită, numită su ciuliri pentru a obține striaturile externe. Rezultatul, în lumea imaginară agro-pastorală, este forma unui vițeluș gras.
Mâncarea clasică a bucătăriei sarde este malloreddus alla campidanese. În acest fel de mâncare se pregătește un ragu cu cârnați locali, tăiați în bucăți mici, se prăjesc în ulei cu ceapă tocată, se adaugă sosul de roșii si se lasă să fiarbă pentru aproximativ o oră. Pe sfârșitul gătitului se adaugă șofranul, se condimentează i malloreddus cu sosul obținut și se presară pecorino sard.