davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Природна забележителност

Природна забележителност е категория защитена територия. В категоризацията на Международния съюз за защита на природата е класифицирана като Natural Monument (категория III).
Природните забележителности (дефинирани като „природни паметници“) за пръв път са регламентирани като защитени обекти в България в Наредбата-закон за защита на родната природа (1936). Терминът „природна забележителност“ е въведен със Закона за защита на природната среда (1967). Режимът за опазване, ползване, обявяване и управление на природните забележителности се урежда със Закона за защитените територии (Обн., ДВ, бр. 133 от 11.11.1998).
Природните забележителности представляват защитени редки, красиви и ценни в научно, културно или естетическо отношение природни обекти запазени в своя най-естествен вид и форми. Тези природни обекти могат да бъдат както от живата природа, така и от неживата природа. Към конкретния обект, обявен за природна забележителност, се включва и природната обстановка, в която той съществува. На тези площи се забраняват дейности, които могат да нарушат тяхното естествено състояние или да намалят естетическата им стойност.
Обявяването на обект за природна забележителност или отнемането на такъв статут става със заповед на министъра на околната среда и водите, която заповед се обнародва в Държавен вестник. Обявяването на обект за природна забележителност не променя собствеността на горите, земите и водните площи в него. Чужди държави, чужди граждани и чуждестранни юридически лица, както и политически партии, организации, движения и коалиции с политически цели не могат да притежават право на собственост върху горите, земите и водните площи в тези обекти.
Към 1 юни 2009 г. на територията на България има 349 природни забележителности, с обща площ 17 919,54 ха.
Скока (природна забележителност, област Шумен)

Скока се нарича природна забележителност в Стара планина разположена в землището на село Веселиново, обл. Шумен. Обявена е за такава със Заповед №РД-314/30.05.2006 г. на МОСВ.
Природната забележителност е обявена с цел опазване на интересния ландшафт. Той включва скални венци, система от два големи и няколко по-малки водопада на река Кръщеница, забележителни карстови и скални образувания сред които и най-характерното наречено „Софрата“. Обхваща площ от 1110,350 дка. Стопанисва се и се охранява от Държавно лесничейство „Смядово“ под контрола на РИОСВ-Шумен. От представителите на местната флора тук често се срещат червен божур (Paeonia peregrina), балканския ендемит понтийска ведрица (Fritillaria pontica) и момкова сълза (Pollygonatum multiflorum). Тези видове са разпространени предимно в местнстта „Челеклията“ От животинските видове се срещат сърни, елени, диви прасета и бухали.
Със съдействието на „фондация д-р Желю Желев“ в местността е изградена екопътека. Тя е с дължина около 8 km. Започва от западния край на село Веселиново и включва обхождането на четири природни образувания в района – водопадите „Скока“ и „Малкият скок“, „Пещерата“ („Сарая“) и местността „Софрата“. Изградени са места за почивка. Маршрутът е обозначен с указателни табели и знаци. Основният път е застлан с чакъл като към всяка от забележителностите се отделя пътека.
Мястото наречено „Софрата“ представлява гола скала насред гората със забележителни размери и без никаква растителност върху нея. Скалата е прорязана от улеи където според преданията траките извършвали жертвоприношения на боговете за мир и плодородие. Тук е измервано времето за зимното и лятното слънцестоене и отчитайки местоположението на слънцето траките извършвали едни от своите най-важни обреди в дните на пролетното и есенното равноденствие и през най-дългия и най-късия ден на годината.
Урвич (природна забележителност)

Урвич е природна забележителност в България с площ 56,4 хектара. Намира се край крепостта Урвич, район Панчарево, Столична община. Обявена е като защитена местност на 25 май 1971 г., с цел запазване територия с характерен ландшафт, представляваща съчетание от гори и скални образувания по поречието на река Искър. Прекатегоризирана е в природна забележителност на 18 август 2003 г.
В природната забележителност се забраняват:
Хълм на освободителите (природна забележителност)

Хълм на освободителите е природна забележителност в Пловдив. Площта ѝ е 22,0 ha.
Обявена е на 12 януари 1996 г. с цел запазване на ландшафта на уникални геоморфоложки образувания – част от тепетата в Пловдив.
На територията на природната забележителност се забраняват:
Бачо Киро (природна забележителност)

Бачо Киро е природна забележителност в землището на село Царева ливада, област Габрово. Площта ѝ е 0,5 ha.
Обявена е на 10 октомври 1962 г. с цел опазване на пещерата Бачо Киро.
Попада в територията на защитената местност Дряновски манастир.
Национална природо-математическа гимназия

Националната природо-математическа гимназия „Академик Любомир Чакалов“ (съкратено НПМГ) е национална гимназия в София. Носи името на българския математик академик Любомир Чакалов.
НПМГ е асоциирано училище към СУ „Св. Климент Охридски“.
В училището учат около 1300 ученици, които са разделени в специалностите(средно образование):
През учебната 2021/2022 в НПМГ са въведени и 2 математически паралелки за ученици от 5 до 7 клас(52 ученици, 2 паралелки).
Директор на гимназията е Ивайло Ушагелов. В гимназията преподават над 70 учители, като част от тях са университетски преподаватели.
В емблемата на училището е изобразен метод за доказване на Питагоровата теорема, описан в китайския сборник „Джоу Би Суан Дзин“.
Развитието на гимназията може да бъде представено с по-важните събития и години в историята ѝ:
Клубът на възпитаниците на НПМГ, НПМГ Alumni Club, е основан през март 2017. Сдружението цели да създаде дълготрайни и активни контакти между завършилите гимназията, да се интегрира в учебния процес на НПМГ чрез научни и социални събития, както и да насърчи интереса към природните науки математиката у младите ученици.
Ла Скала

Ла Скала (на италиански: Teatro alla Scala, La Scala) е оперен театър в Милано, Италия.
Театърът „Ла Скала“ е построен по проект на архитект Джузепе Пиермарини през 1776 – 1778 г. на мястото на църквата „Санта Мария дела Скала“, откъдето идва името на прочутия театър. Открит е на 3 август 1778 г. с постановка на операта на Антонио Салиери Europa riconosciuta.
Сградата е в стил неокласицизъм. Зрителната зала се отличава с безукорна акустика. Тя съчетава ролята си на безупречен театър с различни удобства за зрителите.
Сградата е с дължина 100 м и с ширина 38 м. В началния ѝ вид в центъра на фасадата се е издигал портал за приемане на карети.
Залата е с форма на подкова, оцветена в бели, сребърни и златни тонове. Зрителските места са разположени на шест етажа с ложи, от които последните два етажа са галерии. Броят на ложите е 194, плюс кралската ложа. Всички ложи са свързани с коридори. Зад ложите е бил разположен втори ред ложи, които в първите години на функциониране на театъра са оборудвани с маси за игра на карти и предлагане на напитки. Във всяка ложа се помествали 8 – 10 места за сядане.
Сцената на Ла Скала не е голяма. Партерът в първоначалния период не е бил оборудван за зрители, но по време на представления са поставяни столове. Тъй като за осветление на ложите са използвани свещи, седящите на партера често са се прибирали след представлението накапани с восък.
Сградата на Ла Скала струва на Милано около 1 милион лири, а разходът е поет от 90 аристократически семейства.
По време на Втората световна война театърът е разрушен и възстановен в първоначалния си вид през 1946 г.
След това сградата неколкократно е реставрирана. Последният ремонт приключва през 2004 г. и струва 61 млн. евро. На 7 декември същата година в обновената зала е представена операта на Салиери, с която някога е открита Ла Скала.
До края на 18 век сградата се използва за различни събития и представления – балове, драматични постановки, куклени представления. Най-добре обаче са посрещнати 4-те оперни сезона годишно – карнавален, пролетен, есенен и летен. По време на карнавалния сезон са представяни сериозни оперни постановки и балети, а през останалите 3 сезона – леки, развлекателни опери.
В началото на 19 век Ла Скала става основна сцена за италианската оперна музика. Между 1812 и 1820 г. в оперния театър се представят премиерите на опери на Джоакино Росини. След 1830 г. Ла Скала става най-популярната оперна сцена в Италия и място за премиери на най-популярните оперни композитори на Италия – Гаетано Доницети, Винченцо Белини, Джузепе Верди, Джакомо Пучини и др.
Без съмнение оперната трупа на Ла Скала е сред най-елитните в света. Това се дължи най-вече на договорите със световни светила в операта.
Ла Скала привлича и световноизвестните български оперни певци. На сцената на Ла Скала са намерили изява български знаменити изпълнители:
Юлия Маринова

Юлия Тодорова Маринова е българска оперетна певица и режисьорка.
Завършва в Националната музикална академия „Проф. Панчо Владигеров“ в София специалностите „Класическо пеене“ (1983) и „Музикално-сценична режисура“ (2006).
От 1985 година е солистка на Националния музикален театър „Стефан Македонски“. Дебютира в ролята на Пилар от оперетата „Андалусия“. Следват над 50 роли, сред които:
Участва и в оперетите „Царицата на чардаша“, „Великата неизвестна“, „Циганска любов“, „Граф Фон Люксенбуерг“, „Мамзел Нитуш“, „Една нощ във Венеция“, „Виенска кръв“, „Веселата вдовица“, „Службогонци“, „Орфей в ада“, „Българи от старо време“ и много други.
От 2008 година режисира по свои сценарии 19 концерт-спектакъла на сцената на Националния музикален театър, сред които: „Пролетна магия“ (2008), „Бал в оперетата“ (2008), „Коледен концерт“ (2009), „Оперета и мюзикъл“ (2010), „Искри от Бродуей“ (2010), „Великденски концерт“ (2010), „Звезди на оперетата“ (2011), „Майсторът на чардаша“ (2012) с гост-изпълнители от Унгария, „Любовни мечти“ (2019) и други.
Режисьорка е и в следните постановки на сцената на Националния музикален театър:
Наградена е със „Златна лира“ за високи художествено-творчески постижения през 2018 г.
Селска чест

„Селска чест“ (на италиански: Cavalleria rusticana) е опера в едно действие от Пиетро Маскани. Либретото е на Джовани Торджони-Тоцети и Гуидо Менаши.
Тя е първият представител на новото реалистично течение в оперното изкуство, известно като веризъм. Премиерата на „Селска чест“ е на 17 май 1890 г. в театър Костанци в Рим. След създаването на операта „Палячи“ от Руджеро Леонкавало през 1893 г., двете произведения обикновено се изпълняват заедно.
Място и време на действието: сицилианско селце през 19 век, Великден
Туриду (тенор), млад селянин, се връща от военна служба и разбира, че годеницата му Лола (мецосопран) се е омъжила за Алфио (баритон). За да си отмъсти, Туриду прелъстява Сантуца (сопран), млада селска девойка. От ревност Лола започва извънбрачна връзка с Туриду.
Отвъд сцената се чува гласът на Туриду, който пее сицилианска песен. Сцената представлява главния площад на селото. От една страна е църквата, а от другата – винопродавницата на Лучия (контраалт), майката на Туриду. Селяни на площада пеят, възхвалявайки хубавия пролетен ден (Gli aranci olezzano sui verdi margini). Някои от тях влизат в църквата.
Сантуца подозира, че Туриду ѝ е изменил с Лола и отива при Лучия и я пита дали е виждала сина си. Тя отговаря, че е отишъл в града за вино. Сантуца ѝ казва, че Туриду е бил забелязан в града през нощта. В този момент пристига Алфио заедно със съселяни. Той възпява радостта от живота и красотата на съпругата си. Алфио иска да купи вино от Лучия, но тя му казва, че е свършило и Туриду е отишъл да купи. Алфио казва, че е видял Туриду по-рано сутринта близо до къщата си. Лучия е изненадана.
Алфио напуска сцената. Чува се хорът от църквата (Regina Coeli). Селяните на площада пеят великденски химн. Сантуца се присъединява към тах. Селяните влизат в църквата, на сцената остават само Сантуца и Лучия. Сантуца разказва как Туриду я е прелъстил и за връзката му с Лола (Voi lo sapete). Лучия съжалява Сантуца, тъй като тя е отритната от останалите селяни заради прелъстяването ѝ от Туриду. Тя не може да влезе в църквата, затова моли Лучия да го стори вместо нея.
Площадът е празен, оркестърът свири симфонично интермецо.
Селяните излизат от църквата. Туриду е щастлив, защото е с Лола, а Сантуца я няма. Той кани приятелите си във винопродавницата на майка си, където вдига наздравица (Viva il vino spumeggiante). Алфио се присъединява към тях. Туриду му предлага вино, но той отказва. Жените си тръгват заедно с Лола. Алфио предизвиква Туриду на дуел. Следвайки сицилианските традиции, двамата мъже се прегръщат, и за да демонстрира, че е съгласен на дуел, Туриду захапва ухото на Алфио, което прокървявя. Това означава, че дуелът ще е до смърт. Алфио си тръгва и Туриду вика майка си. Казва ѝ, че излиза да подиша чист въздух (Mamma, quel vino è generoso) като ѝ заръчва да бъде майка на Сантуца, ако той не се върне (n bacio, mamma! Un altro bacio! – Addio).
Туриду изтичва навън. Лучия плаче пред къщата си. Сантуца идва и я прегръща. Селяните се струпват наоколо. Чуват се гласове в далечината – Туриду е убит. Сантуца и Лучия припадат.
Кюстендилска пролет

Празникът „Кюстендилска пролет“ се отбелязва всяка година в деня на пролетното равноденствие. От 21 март 1966 г. е обявен за официален празник на града и следва първият му празник – деня на освобождението на Кюстендил от османско владичество – 30 януари.
В основата му лежи почитта към соларните божества, преминали по римско време в култа към Сол Инвиктус, както и на този към лечителите Асклепий, Хигия, Телесфор, Аполон и Дионис. Освен със Слънцето, езическата традиция свързва празника и с неговите атрибути – огъня и златото. Празникът съвпада със зороастрийския Навруз, още повече, че по времето на управлението на император Траян (106 г. Пауталия придобива градски статут), на запад в Римската империя все по-осезаемо прониква митраизма.
Денят заимства от българския народен календар честването на Свети четиридесет мъченици.
Празникът се провежда винаги по следния сценарий с постоянни елементи:
Всички изяви са обединени в една културна програма, която продължава няколко дни и всяка година има свой акцент. Празникът „Кюстендилска пролет“ е първият в страната конкурс за най-красиво момиче. „Кюстендилска пролет“ събира в себе си съчетание на младостта и красотата, християнските традиции и древните мистерии, в основата на които лежи почитането на Слънцето с неговата живителна сила, събуждаща природата от зимен сън. Освен Слънцето, празникът култивира хармонията му с лечебните минерални извори, плодородието на земята, здравето и красотата. Девизът на празника е:
На 21 март 2012 г., за първи път в историята на кюстендилския празник, той е уважен на национално ниво – от министър-председателят Бойко Борисов и правителството, които провеждат на този ден изнесено свое заседание в сградата на областната управа на Кюстендилска област.
Александър Муратов

Александър Муратов (Христо Мотов Мишев) е български поет и преводач.
Александър Муратов е роден на 15 юни 1914 г. в с. Ясен, Плевенско. Учи в Плевенската гимназия. Средно образование завършва в Държавно смесено педагогическо училище „Цар Борис III“ (Ловеч) (1932).
Воюва в Испания по време на Гражданската война, където е пленен. Около осем месеца е държан в лагер за военнопленници във Франция. След като е реабилитиран записва романска филология в Сорбоната, но лошото му здравословно състояние го принуждава да се върне в София. Завършва висшето си образование в Софийския университет. Като студент участва в литературния кръжок „Христо Смирненски“. Сътрудничи на легалните издания на РМС.
Работи като учител в Асеновград и с. Славяново, Никополско (1941-1944). Печата свои творби за първи път в сп. „Българска реч“ през 1931 г. Известно време е редактор на сп. „Кооперативно другарче”, дългогодишен главен редактор на списание „Пламъче“ и председател на плевенското дружество на писателите. Името му е по-популярно като преводач на испанска, латиноамериканска, руска, полска, френска и италианска поезия (в тандем с Атанас Далчев). Навремето с техните имена излизат 8 безценни тома световна поезия.
Присъден му е „Кралски орден“ I степен (Испания) „за принос в популяризирането на испанския език и литература“.
Издава стихосбирките:
Милен Русков

Милен Русков е български писател и преводач от английски език. Темите на трите му издадени романа са разнообразни, засягащи късносредновековната и ранномодерна западноевропейска култура или Българското възраждане и фигурите от националноосвободителното движение.
Роден е на 23 юни 1966 г. в Бургас. През 1995 г. завършва Софийския университет „Св. Климент Охридски“, специалност Българска филология,, след което е докторант по лингвистика в БАН.
Член е на журито за годишната награда „Кръстан Дянков“ на Фондация „Елизабет Костова“ за преводен роман от английски език през 2010 г.
Публикувал е четири романа, всеки от които е удостоен с различни литературни награди.
Преводите на Русков включват „Как да гледаме философски на живота“ (The Philosopher's Joke, 1909) и „Бележки за роман“ (Novel Notes, 1893) от Джеръм К. Джеръм, „Изповеди на един английски пушач на опиум“ (Confessions of an English Opium-Eater, 1821) от Томас де Куинси и „Малкият непознат“ (The Little Stranger, 2009) от Сара Уотърс.
Snowdrop (sculpture)

Snowdrop (Swedish: Snöklockan; French: La Perce-Neige) is a standing female nude in plaster, sculpted by Per Hasselberg in 1881. It is named after the snowdrop flower at the woman's feet, although the title also refers to its young, innocent subject stepping out of childhood and into womanhood - Hasselberg used a sixteen-year-old Italian girl as a model for the work
Exhibited at the 1881 Paris Salon, it was the only Swedish work of art to receive an honorable mention, leading to Hasselberg's definitive breakthrough as an artist. The Nationalmuseum in Sweden commissioned a copy in marble in 1883 at the cost of 6,000 kroner - this was awarded a gold medal at the 1883 Salon.
The work became very popular in both public and private contexts, leading to high demand for replicas and full-size and smaller reproductions. It was cast in bronze for Stockholm's Mariatorget, the city's first non-honorific public statue - it was funded by director CR Lamm at Ludvigsberg and inaugurated in November 1900.
Anemonoides sylvestris

Anemonoides sylvestris (syn. Anemone sylvestris), known as snowdrop anemone or snowdrop windflower, is a perennial plant flowering in spring, native to meadows and dry deciduous woodlands of central and western Europe and temperate Asia. It forms spreading patches, sometimes aggressively spreading.
Another name is wood anemone, but this more commonly refers to the European A. nemorosa or the North American A. quinquefolia.
The species grows 1–1.5 feet (0.30–0.46 m) tall with white flowers which bloom in April. Flowers have five petals with yellow anthers in the center and are fragrant.
Cultivars include Anemonoides sylvestris 'Madonna'.
List of snowdrop gardens

Snowdrops (species of Galanthus) are popular late winter or early spring flowers which are celebrated as a sign of spring and can attract large numbers of visitors to places where they are growing. The reason for their popularity is that snowdrops can form impressive carpets of white in areas where they are native or have been naturalised. Most 'Snowdrop Gardens' will have the common snowdrop, Galanthus nivalis, but some have more unusual snowdrops, some which may be unique to the garden that they are growing in. The rarest may only survive in that garden due to the conditions and environment.
A galanthophile is a snowdrop enthusiast. They may be authors of snowdrop books, cultivate snowdrops, collect snowdrops and have displays of them for personal and public display. Well known galanthophiles are the horticulturalist E. A. Bowles and the nurseryman James Allen. Modern day galanthophiles range from teenagers to the elderly, who continue under the same principles but also visit many of the gardens each year to see the displays of snowdrops as part of their hobby.
The UK-based Cottage Garden Society has a snowdrop group that visits snowdrop gardens every year.
There are a number of snowdrop gardens in England, Wales, Scotland, and Ireland. Sixty gardens took part in Scotland's first Snowdrop Festival (1 Feb–11 March 2007). Several gardens in England open during snowdrop season for the National Gardens Scheme (NGS).
Operation Bigamy

Operation Bigamy a.k.a. Operation Snowdrop was a raid during the Second World War by the Special Air Service in September 1942.This was done under the command of Lieutenant Colonel David Stirling and supported by the Long Range Desert Group. The plan was to destroy the harbour and storage facilities at Benghazi and raid the airfield at Benina in Libya in coordination with the RAF. The raid was part of a deception plan for Operation Agreement, the much larger raid on Tobruk.
The plan involved a "gruelling journey around the southern edge of the Great Sand Sea" but ended in failure. The raiding force was discovered at a road block by an Italian reconnaissance unit and Stirling decided to withdraw to Kufra. During the withdrawal, the Luftwaffe picked off nearly 70 of the vehicles on the barren terrain. The survivors were reformed as the 1st Special Air Service regiment.
The frequently used, albeit inaccurate, name "Operation Snowdrop" stems from early editions of William Boyd Kennedy Shaws' book Long Range Desert Group. At the time, War Office security policy would not permit Shaw to use real operational code names.
In September 1967 Len Deighton wrote an article in The Sunday Times Magazine about Operation Snowdrop. The following year Stirling was awarded "substantial damages" in a libel action about the article. The passage complained of states "Stirling himself had insisted upon talking about the raid at two social gatherings at the British Embassy in Cairo although warned not to do so". Stirling made the point that Winston Churchill had been at both gatherings and the issue was raised in a private discussion with the Prime Minister.
Galanthus woronowii

Galanthus woronowii, the green snowdrop or Woronow's snowdrop, is a bulbous plant native to north-east Turkey and the west and central Caucasus. In cultivation particularly, it has often been confused with two other species with broad green leaves and a single green mark on the inner tepals: Galanthus ikariae and Galanthus platyphyllus (usually under its synonym G. latifolius).
Galanthus woronowii grows from a bulb. The leaves are "supervolute", i.e. one leaf is tightly clasped around the other within the bud, usually remaining like this at the base of the plant as it grows. The leaves are generally 13–25 cm (5–10 in) long, sometimes up to 41 cm (16 in), and around 13–21 mm (0.5–0.8 in) wide, although they may be narrower or wider. The leaf narrows at the base with widest part of the leaf in the upper third. The leaf is light to medium green; the lower surface is somewhat more shiny than the upper. The midrib of the leaf is prominent; there are also often two to four visible fold marks running along the length of the leaf.
The usually solitary flowers are born on a leafless green stem (scape), 4–19 cm (1.6–7.5 in) long. The pedicel (stalk) of the flower is 15–26 mm (0.6–1.0 in) long. The outer three tepals are considerably longer than the inner three, usually about 16–24 mm (0.6–0.9 in) long compared to 7–12 mm (0.3–0.5 in). Since the flower hangs downwards, the apex of the tepals is at the lowest point. The apex of the inner tepals has a "sinus" (i.e. it has a notch in the middle). There is a green mark around the sinus, either U-shaped or split into two parts on either side. The seed capsule is green, more or less spherical with brown seeds about 5 mm (0.2 in) long.
Galanthus woronowii was first described in 1935 by the Russian botanist Agnia Losina-Losinskaja. The specific epithet commemorates the botanist and plant collector Yury Nikolaevich Voronov.
Particularly in cultivation, it has frequently been confused with two other species, Galanthus platyphyllus (usually under its synonym G. latifolius) and Galanthus ikariae. All three species have broad green leaves arranged in a supervolute pattern (i.e. wrapped round one another at the base), and inner tepals with a green mark only at the apex. The inner tepals of G. platyphyllus lack a sinus at the apex, i.e. they do not have a notched edge. G. ikariae and G. woronowii are similar, although molecular studies have shown that they are distinct species. Some differences are:
Galanthus woronowii has gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit.
Gattya humilis

Gattya humilis, the snowdrop hydroid, is a delicate colonial hydroid in the family Halopterididae.
Snowdrop hydroids are usually white and have small branches extending from a central stem. They may grow up to 3 cm in total height. The male gonophores (reproductive bodies) are smaller and more rounded than the female ones, which are goblet-shaped and contain only one egg each. Both sexes occur on the same stem.
This colonial animal is found off the southern African coast from Northern Namibia to KwaZulu-Natal from the subtidal to 70m under water. It is only found in this region.
This species often grows on coralline algae or weed.
Leucojum vernum

Leucojum vernum, commonly called the spring snowflake, St. Agnes' flower (for the patron saint of virgins), and rarely snowbell among others, is a species of flowering plant in the family Amaryllidaceae. It is native to central and southern Europe from Belgium to Ukraine. It is considered naturalized in north-western Europe, including Great Britain and parts of Scandinavia, and in the US states of Georgia and Florida. This spring flowering bulbous herbaceous perennial is cultivated as an ornamental for a sunny position. The plant multiplies in favourable conditions to form clumps. Each plant bears a single white flower with greenish marks near the tip of the tepal, on a stem about 10–20 cm (3.9–7.9 in) tall, occasionally more.
The Latin specific epithet vernum means "relating to Spring"; its close relative, Leucojum aestivum, flowers in summer.
Leucojum vernum is 12–35 cm (4.7–13.8 in) tall in flower. Its leaves, which appear at the same time as the flowers and continue to elongate during flowering, are 5–25 mm wide and 10–25 cm (3.9–9.8 in) long, generally reaching to below the level of the flowers. The flowering stem (scape) has a small central cavity and two narrow wings. The pendent flowers appear in spring and are usually solitary, rarely in an umbel of two. The flowers have six white tepals, each with a greenish or yellowish mark just below the tip. Each tepal is 15–25 mm long. The whitish seeds are about 7 mm long.
Leucojum vernum was first described by Carl Linnaeus in 1753. The epithet vernum means "of the spring".
Two varieties are accepted by the World Checklist of Selected Plant Families:
A third variety is recognized by some sources, but not by the World Checklist of Selected Plant Families:
Leucojum vernum var. carpathicum is distinguished by the presence of yellow rather than greenish markings at the tip of each tepal. Sources that distinguish var. vagneri from var. vernum describe it as more vigorous and flowering earlier, with two flowers per scape. It comes true from seed as it does not cross with var. vernum.
Leucojum vernum is native to central Europe and parts of southern and western Europe, including Austria, Belgium, the Czech Republic, Slovakia, Germany, Hungary, Poland, Switzerland, France, Italy, Romania, former Yugoslavia and Ukraine. It has become naturalized in other parts of Europe, including Great Britain, the Netherlands and parts of Scandinavia, and in Georgia and Florida in the United States. It is found in damp and shady habitats, including woods, up to elevations of 1600 m.
Leucojum vernum is cultivated as an ornamental plant for its white flowers in spring. It is described as "easy to grow", either in sun or partial shade, particularly in moist soil and in grass. The species has gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit.
Many cultivars are available, including:
All species of Leucojum are poisonous, as the leaves and bulbs contain the toxic alkaloids lycorine and galantamine. Galantamine is used for the treatment of cognitive decline in mild to moderate Alzheimer's disease and various other memory impairments.
Galanthus lagodechianus

Galanthus lagodechianus is a species of snowdrop in the family Amaryllidaceae, native to Armenia, Azerbaijan, east Georgia and the Russian Federation (Kabardino-Balkaria and North Ossetia).
It is a bulbous herbaceous perennial, growing to 10 cm (3.9 in) in leaf and 20 cm (7.9 in) in flower. The erect green leaves appear in early spring, followed by a single, bell-shaped, pendent white inflorescence. The inner perianth segments are marked with a green inverted v-shape.
It prefers moist conditions in sun or partial shade.
Galanthus lagodechianus was described by the Georgian botanist Kemularia-Nathadze in 1947. The specific epithet lagodechianus refers to the Lagodekhi nature reserve in east Georgia. It occurs at 1,800–2,400 m (5,900–7,900 ft) elevation, in mixed deciduous forests. It is also widely cultivated as an ornamental, and is notable for being the latest flowering of all snowdrop species (often at the end of February or the beginning of March).
Galanthus alpinus var. alpinus

Galanthus alpinus var. alpinus, also known as the Caucasian snowdrop, is a variety of flowering plant within the subfamily Amaryllidoideae.
Galanthus alpinus var. alpinus is a perennial, bulb plant. Bulbs range from 2.5 – 4 cm long and 1.5 – 2 cm in diameter. The plants leaves are linear and green. Leaf length ranges from 4 – 8 cm before flowering and increase to 10 – 18 cm long after flowering. Flowers are 1.7 - 2.5 cm long and 0.8 - 1.5 cm wide. Outer petals are white however the plant possess a green spot on the inner petal segments.
Galanthus alpinus var. alpinus is native to much of Europe, where it can be found in the following locations: Albania, Austria, Belarus, Bosnia and Herzegovina, Bulgaria, Crimea, Czech Republic, East Aegean Islands, France, Germany, Greece, Hungary, Italy, North Caucasus, Poland, Romania, Sicily, Slovakia, Spain, Switzerland, South Caucasus, European Turkey, Ukraine, Kosovo, Macedonia, Montenegro, Serbia and Slovenia. It is also native to parts of Asia such as: Iran, Lebanon, Syria, Palestine and Turkey.
Galanthus alpinus var. alpinus has also been introduced to many parts of the world outside of its native range.
It has spread further into Europe through introductions into Belgium, the Netherlands, Norway, Sweden and the United Kingdom.
It has also been introduced to the continent of North America where it can be found in the states of: Maryland, Massachusetts, Michigan, New Jersey, New York, North Carolina, Ohio, Pennsylvania, Utah, Virginia and Washington.
Galanthus alpinus var. alpinus has also been introduced into the Canadian provinces of New Brunswick, Newfoundland and Ontario.
Galanthus alpinus var. alpinus is known to inhabit woodland, grassland and mountainous habitats.
It can also be found in manmade habitats such as churchyards, gardens and roadsides.
Galanthus alpinus var. alpinus can be used as an unusual ornamental plant in garden borders and lawns.
This variety contains the alkaloid galantamine. When isolated the alkaloid can be used to successfully treat mild or moderate Alzheimer's disease. Galantamine has also been used to treat injuries to the nervous system and to induce abortion in the early stages of pregnancy.
Styrax officinalis

Styrax officinalis is a species of shrub in the family Styracaceae, commonly called the storax tree, or Snowdrop bush.
Styrax officinalis is a deciduous shrub reaching a height of 2–5 metres (6 ft 7 in – 16 ft 5 in). It has a simple, relaxed form, with very thin elliptical leaves 5–10 cm (2–4 in) long and 3.5–5.5 cm (1+1⁄2–2 in) wide, alternate and widely spaced on thin, reddish stems, with a tight, dark bark on basal stems. A small very light green, stalked axillary bud is associated with each leaf.
The inflorescence is short and few-flowered. The flowers are axillary, bell-shaped, white and fragrant, about 2 cm (1 in) long. The corolla has 5–7 petals and many yellow anthers, the calyx is 5-lobed. Flowering period extends from spring to summer (May–June).
Styrax officinalis subsp. redidivus, Styrax officinalis subsp. fulvescens (both native to California) and Styrax officinalis subsp. jaliscana (native to Mexico), were included here, but recent molecular analysis has suggested that they may be diverged to the point of being separate species.
This species is native to southern Europe and the Middle East. It prefers dry rocky slopes, woods and thickets at an elevation up to 1,500 metres (4,900 ft) above sea level.
This plant is the "official" source of styrax (storax), a herbal medicine known from ancient times; it was identified as such by Linnaeus. Some believe its oleoresin to have been the stacte used together with frankincense, galbanum, and onycha to make Ketoret, the Tabernacle incense of the Old Testament. Averroës referred to the reddish-brown oleoresin or exudate taken from the Storax tree (Styrax officinalis, syn. Liquidambar styraciflua). Ibn Ǧanāḥ (c. 990–c. 1050), speaking of the biblical incense galbanum, wrote in his Sefer Ha-Shorashim, s.v. ח-ל-ב (end): "And then there is ḥelbanah (galbanum) which is called in Arabic lūbnī," meaning, the resin of the storax tree. Some speculate that the storax of the ancients was probably extracted from a different tree, Liquidambar orientalis which grows wild in northern Syria. This may be the biblical balm, though other sources conclude that the biblical balm is balsam (opobalsamum).
Galanthus elwesii

Galanthus elwesii, Elwes's snowdrop or greater snowdrop, is a species of flowering plant in the family Amaryllidaceae, native to the Balkans and Asia Minor, where it is found in the countries of Bulgaria, Greece, Serbia, Moldova, Ukraine and Turkey.
This herbaceous perennial plant grows to 20–25 cm (7.9–9.8 in) high. It grows from a globose bulb, 2–3 cm in diameter. It produces two leaves which are obtuse, linear, and blue-green in colour. The flowers are globose, white, pendulous, 2–3 cm long, and solitary at the tip of a solid, pointed scape. The outer floral tepals are oblanceolate, with shorter inner tepals that are emarginate (notched at the apex), tapering towards their base with green patches apically and basally (see illustrations). The fruit forms a dehiscent capsule with three valves. Overall Galanthus elwesii is a more robust plant than G. nivalis.
Galanthus elwesii was identified by the British botanist Henry John Elwes on a visit to Turkey in 1874. In early April, whilst in the mountains near Smyrna (modern Izmir), he came across "the fine large snowdrop which now bears my name". It was then formally described by Joseph Dalton Hooker (1875) and named Galanthus elwesii, with an illustration by W H Fitch in Curtis's Botanical Magazine. Thus the species bears his name as the botanical authority. Later the plants collected by Elwes were found to be Galanthus gracilis, but the name was retained for a different specimen.
A native of the Balkans and Asia Minor, the species has been widely introduced elsewhere.
Galanthus elwesii is grown as an ornamental plant in gardens where it easily naturalises. Bulbs planted in the autumn flower in the early spring. Propagation is by separation of bulbils after flowering.
In the UK, the following have received the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit:
Dimitar Paskov

Dimitar Paskov (Bulgarian: Димитър Пасков, 18 October 1914, Gorno Brodi – 24 April 1986, Bulgaria) is a Bulgarian chemist who led the Sopharma team that extracted Nivalin (Galantamine) in 1959. The original phytopreparation is an extract of the alkaloid from bulbs of common snowdrop.
Galantamine hydrobromide (Nivalin) has formula C17H21NO3.HBr and molecular weight 386.3.
Jung Yi-seo

Jung Yi-seo (Korean: 정이서; born August 13, 1993) is a South Korean actress. She is known for her roles in dramas such as Tale of the Nine Tailed (2020), Mine (2021), Snowdrop (2022) and All of Us Are Dead (2022). She has also appeared in films such as Parasite (2019), Samjin Company English Class (2020), Real (2017), Josée (2020) and Decision to Leave (2022).
Kim Hye-yoon filmography

Kim Hye-yoon (Korean: 김혜윤; Hanja: 金惠奫; born November 10, 1996) is a South Korean actress. She embarked on her acting journey in 2012, officially debuting in 2013 with a supporting role in the KBS2 TV Novel's Samsaengi. Over the years, she appeared in a range of films and television series, often in minor or supporting roles. Kim career took a major turn in 2019 when she gained widespread recognition for her role in the hit series Sky Castle. This breakthrough role marked her transition to leading roles in subsequent projects.
Plants in Christian iconography

In Christian iconography plants appear mainly as attributes on the pictures of Christ or the Virgin Mary. Christological plants are among others the vine, the columbine, the carnation and the flowering cross, which grows out of an acanthus plant surrounded by tendrils. Mariological symbols include the rose, lily, olive, cedar, cypress and palm. Plants also appear as attributes of saints, especially virgins and martyrs.
In Christian art, plants and flowers show up chiefly as traits on the photos of Christ or the Virgin Mary. Plants additionally show up as characteristics of holy people, particularly virgins and saints.
The Language of Flowers (novel)

The Language of Flowers is the debut novel of American author Vanessa Diffenbaugh. It was published in 2011 by Ballantine Books. The novel follows the fraught life of a Victoria Jones, who by the age of 18, had lived in 32 foster homes, and becomes a flower arranger.
The novel was inspired by a flower dictionary, a type of Victorian-era book which defines what different types of flowers mean. Diffenbaugh also published a new non-fiction "A Victorian Flower Dictionary" to accompany the novel. The novel was recommended for use in book clubs.
The plot of the novel focuses on finding love, adoption, emancipation, homelessness, single motherhood and attachment disorder, but the main focus is on the foster system. The SFGate reviewer Malena Watrous described the novel as much less "grittier" than other discussions of the foster system, which Watrous partially attributes to Diffenbaugh's own adoption of children from that system.
Though the flowers within the novel largely function as symbols for Victoria, expressing emotional meaning, the novel also includes a large amount of information about the biology of flowers. New York Times Reviewer Janet Maslin described this information as sometimes becoming overly pedantic, saying "the pointed use of flower definitions in conversation begins to pale as a gambit." Conversely, NPR called this motif "organic," growing from the first scene in a flower marketplace.
The New York Times reviewer Janet Maslin praised the descriptive language, saying "There is sensuality to Ms. Diffenbaugh’s descriptions of flowers and food." The novel interlaces the main plot of an 18 year old Victoria, with snippets of her past in the foster system.
Reception of the novel was generally positive. Washington Post reviewer Brigitte Weeks called the novel an "original and brilliant first novel" which has "united her fascination with the language of flowers—a long-forgotten and mysterious way of communication—with her firsthand knowledge of the travails of the foster-care system." For Weeks, the "novel is both enchanting and cruel, full of beauty and anger." The New York Times compared the novel to something "Dickens might have come up with, had Dickens been deeply interested in flower arranging."
SFGate called the novel "an unexpectedly beautiful book about an ugly subject: children who grow up without families, and what becomes of them in the absence of unconditional love." Waltrous compares the novel to Jane Eyre, identifying the novel as part of the "story of an orphan rising above her circumstances" with motifs like a tortured romance.
In 2019, it was announced there will be a film adaptation of the novel starring Nick Robinson and Kiersey Clemons and directed by Michael Mayer.
Snowdrop (game engine)

Snowdrop (also known as Ubisoft Snowdrop) is a proprietary game engine created by Massive Entertainment and Ubisoft for use on Microsoft Windows, PlayStation 4, PlayStation 5, Xbox One, Xbox Series X/S, Nintendo Switch, Stadia, and Luna. It was revealed at E3 2013 with Tom Clancy's The Division, the first game using the engine. Snowdrop is one of the primary game engines used by Ubisoft along with Disrupt, Dunia, and Ubisoft Anvil.
The engine is coded mainly in C++. Rodrigo Cortes, former brand art director at Massive Entertainment, said that development on the Snowdrop engine started in 2009. Initially it was an engine built for PC and next-gen development to "do things better not bigger". The core of the game engine is powered by a "node-based system" and the engine is a dynamic, interconnected and flexible system where developers can create their assets quickly and interact with them in ways that have never been done before. Massive created a lighting and destruction system inspired by film production techniques. Features of Snowdrop include advanced physically based rendering (PBR), procedural destruction, and a dynamic global illumination system.
According to the developers, the engine was designed with three pillars: Empowerment, which allows animators, artists and designers to get their work done quicker, Real Time, which allows developers to implement and iterate quickly and Fun, a concept that applies not only to the final product, but to using the engine during development. An improved version of the engine was used for Tom Clancy's The Division 2.
In February 2016, Massive confirmed that the engine can be used for other Ubisoft games. According to Martin Hultberg, head of IP at Ubisoft Massive, Snowdrop became available to all Ubisoft studios and not just those working on the Tom Clancy's IP. These games include South Park: The Fractured but Whole, Mario + Rabbids: Kingdom Battle, and Starlink: Battle for Atlas.
In June 2021, Ubisoft confirmed that the engine will be upgraded for Avatar: Frontiers of Pandora. According to senior technical artist Kunal Luthra, thousands of assets can be propagated inside of each frame to create more highly detailed environments. The engine would also support real-time ray tracing, unified volumetric rendering, as well as improved AI behavior for NPCs.
Snowdrop was used for Star Wars Outlaws, which features RTX Direct Illumination and DLSS Ray Reconstruction. Massive developed its own digital "camera lens" in Snowdrop, which was used to give the game a more cinematic presentation as an option.
The remake of Tom Clancy's Splinter Cell will also use Snowdrop. Ubisoft announced they will continue to upscale and develop the engine.
Features of Snowdrop include:
Soto Banjar

Soto Banjar adalah kuliner soto khas dari Kalimantan Selatan dengan bahan utama ketupat dan daging ayam. Memiliki aroma harum dari berbagai rempah seperti; kayu manis, biji pala, dan cengkih. Soto ini berisi daging ayam yang sudah disuwir, perkedel kentang, rebusan telur, dan disajikan dengan potongan ketupat. Selain itu, ada tambahan bihun atau mi soun sebagai pelengkap.
Seperti halnya soto ayam, bumbu soto Banjar yang dominan digunakan adalah bawang merah, bawang putih dan merica. Soto Banjar tidak menggunakan kunyit seperti pada Soto Lamongan dari Jawa Timur. Bumbu ditumis lebih dulu dengan sedikit minyak goreng atau minyak samin hingga harum, sebelum dimasukkan ke dalam kuah rebusan ayam. Rempah diangkat agar tidak ikut masuk ke dalam mangkuk sewaktu ingin dihidangkan.
Soto Banjar sering menjadi menu sarapan atau makan malam, terutama di Banjarmasin dan sekitarnya. Makanan ini banyak dijual di warung-warung makan hingga restoran-restoran besar. Penjual soto Banjar biasanya juga menyajikan sate ayam sebagai menu pendamping. Nasi sop adalah sebutan untuk soto Banjar yang bahan utamanya nasi.
Soto Banjar memiliki kuah bening dengan cita rasa gurih yang berasal dari kaldu ayam yang dimasak dengan berbagai bumbu. Keunikan lainnya adalah penambahan susu atau santan pada beberapa variasi resep, yang memberikan tekstur kuah lebih kental dan cita rasa lebih creamy.
Soto ini kerap disajikan dengan perasan jeruk nipis dan sambal untuk menambah rasa segar dan pedas. Selain itu, taburan bawang goreng dan daun seledri menambah aroma khas yang menggugah selera.
Soto Banjar diperkirakan muncul setelah tahun 1563, seiring kedatangan pedagang Tiongkok ke Banjarmasin, yang pada akhir abad ke-16 dikenal sebagai daerah kerajaan penghasil lada. Kuliner "jao to" (penyebutan soto saat itu) mulai masuk ke Banjarmasin pada masa tersebut
Soto

Soto (dikenal juga dengan beberapa nama lokal seperti sroto, sauto, tauto, atau coto) adalah makanan khas Indonesia seperti sop yang terbuat dari kaldu daging dan sayuran. Daging yang paling sering digunakan adalah daging sapi dan ayam, tetapi ada pula yang menggunakan daging babi, kuda atau kambing. Berbagai daerah di Indonesia memiliki soto khas daerahnya masing-masing dengan komposisi yang berbeda-beda, misalnya Soto Madura, Soto Kediri, Soto Pemalang, Soto Lamongan, Soto Jepara, Soto Bening Solo, Soto Semarang, Soto Kudus, Soto Kraksaan, Soto Betawi, Soto Padang, Soto Bandung, Sauto Tegal, Tauto Pekalongan, Sroto Sokaraja, Sroto Kriyik, Sroto Bancar, Soto Banjar, Soto Medan, Coto Makassar, dan Coto Kuda Jeneponto. Soto juga diberi nama sesuai dengan bahan utamanya, misalnya Soto Ayam, Soto Babat, atau Soto Kambing. Ada pula soto yang dibuat dari daging kaki sapi yang disebut dengan soto Sekengkel.
Cara penyajian soto berbeda-beda sesuai dengan khas di setiap daerah. Soto biasa dihidangkan dengan nasi, lontong, ketupat, mie, atau bihun. Untuk menambah cita rasa dan kelezatan, biasanya disertai dengan berbagai macam pelengkap, misalnya kerupuk, perkedel, emping, sambal, dan sambal kacang. Ada juga yang menambahkan telur puyuh, sate kerang, jeruk limau, berbagai macam gorengan (tempe, tahu, bakwan), bawang goreng, seledri, tauco, dan koya.
Berbagai sumber menyebut soto merupakan hidangan asli Indonesia. Akan tetapi, Denys Lombard menyebutkan bahwa soto sebenarnya merupakan akulturasi dan modifikasi dari cara penyajian makanan a la Kanton yang berupa kuah dari daging dan jeroan mengingat akar dari kata Soto adalah Cau Do yang berarti jeroan berempah.
Makanan ini muncul karena pada abad ke-19, kalangan menengah dan menengah ke bawah saat itu tidak mampu untuk mengkonsumsi daging secara reguler sehingga timbul hidangan berkuah berupa soto. Hidangan ini pada awalnya banyak ditemukan di pesisir utara Jawa Tengah terutama dari kota-kota perdagangan dan pelabuhan seperti Tegal, Pekalongan, Semarang, dan Kudus atau dari Keresidenan Pekalongan hingga Keresidenan Pati.
Terkait asal nama soto sendiri, daging yang digunakan sebagai jeroan oleh kaum peranakan pada dasarnya adalah daging dan jeroan babi (mirip Bak kut teh). Akan tetapi, kemudian hidangan ini dimodifikasi oleh peranakan Tionghoa yang telah memeluk Islam sehingga menjadi daging ayam, sapi atau kerbau. Penggantian jenis protein ini yang kemudian menjadi ciri khas dari soto.
Akibat dari perdagangan ini, muncul juga soto yang berasal dari daerah lain di luar pesisir utara Jawa Tengah seperti Soto Banjar dan Coto Makassar.
Soto Madura

Soto Madura (Madura: Soto Mâdhurâ) adalah jenis soto yang berasal dari daerah Madura, Jawa Timur berbahan dasar daging sapi, telur rebus, kentang goreng dan tauge, dengan bumbu ketumbar, bawang merah dan bawang putih, jahe, kunir, laos, kemiri, jeruk purut, dan garam secukupnya. Karena ada ekslusivitas di setiap wilayah, istilah soto Madura tidak digunakan di wilayah Arekan dan Tapal Kuda Jawa Timur bagian barat melainkan sebagai soto daging.