davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Chipărușul (tradiție precreștină)

Chipărușul este o tradiție care se găsește în ținutul Vrancei, având originea din localitatea Nereju și constă în dansuri populare și măști tradiționale românești.
Chipărușul este o tradiție veche datând chiar din perioada precreștină, ținându-se în comunitate și consta în realizarea unui dans în fața casei unui mort.
În anul 1957, Neacșu Păun avea să înființeze Ansamblul Folcloric "Chipărușul" din Nereju care a intensificat mult tradițiile cu măști, dansuri și cântece populare, Nerejul fiind printre singurele locuri în care se mai ține vechiul priveghi cu măști din perioada precreștină. Din cauza problemelor de sănătate cu care se confrunta fondatorul ansamblului, Neacșu Păun s-a retras din activitate, în anul 2010.
Din echipa ansamblului fac parte bărbați trecuți de vârsta de 60 de ani, cât și copii, sprijiniți de autoritățile locale, prin participarea unora dintre liderii comunității în orchestra ce susține partea muzicală a partiturii folclorice.
Această tradiție își începe istoria în perioada precreștină (geto-dacică) și era practicată în Munții Vrancei, în localitatea Nereju și se bazează pe principiul regenerării şi învierii naturii şi sufletului, care este practicat încă din perioada precreştină în zona rurală vrânceană de munte, în comuna Nereju.
Acest obicei milenar constă în realizarea unui dans ritualic în faţa casei celui mort. 12 bărbaţi având feţele acoperite de măşti tradiţionale din blană de oaie argăsită, aşezaţi unul în spatele celuilalt şi legaţi cu “lanţul vieţii”, dansează în jurul unui foc. Din când în când, dansatorii sar peste flăcările acestuia, ca simbol al purificării sufletului celui decedat.
Pe vremuri, când murea cineva din localitate, câţiva tineri îşi puneau pe faţă măşti înfiorătoare din lemn, care arătau ca nişte moşi şi babe. Conform cercetătorilor, Vrancea este singura zonă din ţară unde se mai păstrează obiceiul priveghiului cu măşti. La căpătâiul mortului se făceau și glume, ca să nu mai sufere rudele. Flăcăii își dădeau pe obraz cu funingine sau cu făină, îşi puneau căciuli şi se îmbrăcau în zdrenţe. Încercau să-i înveselească pe cei care boceau. Spuneau tot felul de snoave, apoi legau mâna mortului cu o aţă, și o mișcau. Nu se știe dacă și reușeau să alunge tristețea înmormântării, dar ei măcar încercau.
Măștile din Nereju au ajuns să fie chiar și un subiect de film documentar, pe 17 octombrie 2017, de Ziua Patrimoniului Imaterial. Lansarea filmului a fost desfășurată la Direcția pentru Cultură Vrancea, iar proiecția filmului documentar a avut loc la Cinematografia "Balada" din Focșani.
Acest film a fost proiectat și în mediul rural, având un caracter interactiv și educativ, în sensul împărtășirii tainelor acestui meșteșug, a prezentării meșteșugarilor și a practicilor aferente.
În cadrul proiectului a fost realizată și o bază de date a meșterilor practicanți ai acestui meșteșug, care a cuprins detalii ale produselor făurite de aceștia, dar și o documentare etnologică, al cărei scop îl reprezintă promovarea acestui meșteșug tradițional.
Biserica de lemn din Făgetu Ierii

Biserica de lemn din Făgetu Ierii, cu hramul Sfinții Trei Arhangheli, se află în satul cu același nume din comuna Iara, județul Cluj. Biserica de lemn este cunoscută dintr-o fotografie de epocă. Ea reține o trăsătură foarte rară la turn, unde se aflau două foișoare legate unul peste altul. Un turn asemănător poate fi văzut la biserica de lemn din Ocoliș. Biserica nu se află pe noua listă a monumentelor istorice.
Construită după tradiția locului în anul 1769, biserica, prin planimetrie, arhitectură și inventarul mobil păstrat pare mai degrabă edificată doar pe la mijlocul secolului al XIX-lea.
Biserica „Sfintii Trei Arhangheli” are alături clopotnița nouă. Planul este cel obișnuit în regiune, dreptunghiular, cu absida pentagonală decroșată și un pridvor pe latura vestică. Atât interiorul, cât și exteriorul, au fost tencuite. În anul 1964 s-a executat o pictură nouă, acoperind, se pare, decorația murală anterioară.
Buna Vestire

Buna Vestire sau Anunțarea[2] (în tradiția ortodoxă Blagoveștenia) este o sărbătoare creștină celebrată în data de 25 martie, în amintirea momentului în care Arhanghelul Gabriel a anunțat-o pe Fecioara Maria că-l va naște pe Iisus din Nazaret]].
Cei mai mulți creștini țin această sărbătoare a Bunei Vestiri pe data de 25 martie, nouă luni înainte de Crăciun, când este sărbătorită nașterea lui Iisus (Crăciunul, din latină incarnatione). Conform evangheliei după Luca 1:26, Buna Vestire a avut loc „în a șasea lună” a sarcinii Elisabetei, mama lui Ioan Botezătorul.
Atât tradiția catolică cât și cea ortodoxă localizează Buna Vestire în Nazaret, dar locul exact diferă. În tradiția catolică punctul de referință este marcat de Bazilica Anunțării, iar în tradiția ortodoxă de biserica ortodoxă grecească a Bunei Vestiri.
Buna Vestire reprezintă o temă fundamentală în arta creștină în general, mai ales în arta mariană a bisericii catolice, în mod special în timpul Evului Mediu și al Renașterii.
O sărbătoare a „Vestirii Nașterii Domnului” se ținea în Răsărit încă din anul 550, la 25 martie. La Roma s-a introdus în sec. al VII-lea.
Data de 25 martie este la 9 luni înainte de Crăciun (sărbătoarea Nașterii Domnului) și amintește de ziua în care Arhanghelul Gabriel îi vestește Fecioarei Maria că a fost aleasă să devină mama lui Iisus Hristos.
Buna Vestire făcută Mariei inaugurează „plinirea timpului” (Gal 4, 4), adică împlinirea făgăduințelor și pregătirilor venirii lui Hristos. Maria este chemată să-L zămislească pe Fiul lui Dumnezeu. Încuviințând, a devenit Născătoare de Dumnezeu.
Uimindu-se de cele petrecute cu Maria, Sfântul Augustin își imaginează că se adresează îngerului, întrebând: „Spune-mi, îngere, de ce s-a petrecut aceasta cu Maria?”. Îngerul îi arată că răspunsul este cuprins chiar în cuvintele salutului: „Bucură-te, cea plină de har!” (cf. Sermo 291, 6). Origen observă că niciodată un asemenea titlu nu a fost dat unei ființe omenești și nu mai apare în niciun alt loc din Sfânta Scriptură (cf. In Lucam 6, 7).
Maria primește cu disponibilitate „valul de iubire” a lui Dumnezeu care se revarsă în ea. Și prin aceasta este o ucenică desăvârșită a Fiului ei, care, în ascultare față de Tatăl, își împlinește libertatea și tocmai astfel își exercită libertatea, ascultând.
La Anunțare, în Luca 1:28, îngerul proclamă Mariei „bucură-te ,cea plină de har!” sau „ Plecăciune, ție căreia ți s-a arătat bunăvoință”. Verbul folosit în limba greacă pentru salut, „bucură-te” sau „plecăciune” este „Chairó (χαίρω)”, care, literalmente însemnă „a se ferici (bucura)”, dar care în același timp, era folosit și ca formă de salut, de unde varietatea traducerilor.
Iar verbul charitoó (χαριτόω) este folosit în traducerea „cea plină de har” sau „ căreia ți s-a arătat bunăvoință”, în general, școala catolică și ortodoxă a preferat traducerea „plină de har”, care sublinează starea de grație a Marei, în timp ce protestantismul sublinia actul divin prin care Dumnezeu își revarsă grația (sau harul) divină, nemeritată și benevolentă.
Materiale media legate de Buna Vestire la Wikimedia Commons
Vedere din Delft (Vermeer)

Vedere din Delft (neerlandeză Gezicht op Delft) este o pictură terminată prin 1660 – 1661 de pictorul olandez Johannes Vermeer. Este găzduită de Mauritshuis din Haga.
Vederile topografice ale orașelor au devenit o tradiție la momentul în care Vermeer a pictat această pânză celebră. Hendrik Vroom a fost autorul a două asemenea lucrări care descriau Delft, însă ele sunt mult mai arhaice privite sub aspectul abordării panoramice pentru că adoptă o execuție tradițională care se poate vedea și în două vederi panoramice de localități făcute de Hercules Seghers, și care se află la muzeul din Berlin. Acest ultim menționat artist a fost unul din primii care au folosit telescopul inversat al lui Galilei pentru a transcrie imagini preliminare ce păstrează proporțiile lor (mai mult decât dublu în înălțime față de lățime) într-un format mult mai convențional pentru picturile lui.
Vermeer și-a conceput Vederea din Delft la fața locului, dar instrumentul optic îndreptat spre oraș care i-a dat artistului translatarea proporțiilor pe pânză, pe care o admirăm pentru cincizia și structura sa specială, nu a fost camera obscură, ci telescopul inversat. Doar telescopul inversat condensează vederea panoramică a unui sector dat, micșorează figurile din planul apropiat până la o mărire mai mică decât normală, scoate în evidență planul apropiat așa cum se vede în imagine și în aceeași măsură face ca restul compoziției să se retragă în spațiu. Imaginea astfel obținută ne oferă un efect optic care, fără a fi unic în pictura Țărilor de Jos din secolul XVII, așa cum se spune transmite o vedere de oraș care este unită în compoziție și învăluită atmosferic într-o lumină caldă.
Putem admira orașul, dar nu este o vedere de profil a unei așezări, ci o reprezentare idealizată a Delft-ului, cu principalele lui caracteristici simplificate, iar apoi introduse în cadrul unui port care oglindește în apă reflexii alese și un bogat cer cu formațiuni de nori care se țes peste el.
Vedere din Delft este, cronologic, ultima pictură a lui Vermeer care a fost executată cu o pigmentare bogată și plină, cu accente de culoare puse cu un penel foarte încărcat. Artistul s-a întrecut pe sine în redarea orașului său natal, care stă ca o interpretare a naturii cu adevărat măreață.
În faimosul ciclu de romane În căutarea timpului pierdut (franceză À la recherche du temps perdu) al scriitorului Marcel Proust, această pictură a lui Vermeer joacă un rol foarte important. Pentru Proust, Vermeer era cel mai important pictor din toate timpurile. În anul 1921 scriitorul vizitase la Jeu de Paume o expoziție cu lucrări de Vermeer, lucru care i-a fost fatal (Proust fiind bolnav; a murit în 1922). Această pictură inspiră un moment important în Captiva (franceză La prisonnière), roman din ciclul menționat.
Anul Nou Chinezesc

Anul Nou Chinezesc （春节 - Chūn Jié） este cea mai importantă sărbătoare tradițională a chinezilor. Festivalul începe de obicei în prima zi din prima lună din calendarul chinezesc și ia sfârșit cu Festivalul Lampioanelor care are loc în a cincisprezecea zi. Ajunul Anului Nou Chinezesc este denumit Chūn Jié.
Originea sărbătorii este veche de secole și este înconjurată de mai multe legende și obiceiuri. În vechime, perioada aceasta era una în care oamenii reflectau despre cum s-au purtat și în ce au crezut mai mult în anul trecut.
Anul Nou Chinezesc se sărbătorește în țări și teritorii cu populație chinezească mare, cum ar fi Republica Populară Chineză, Hong Kong, Taiwan, Macau, Vietnam, Singapore, Indonezia, Malaezia, precum și în cartierele chinezești din orașele din toată lumea. Anul Nou Chinezesc este considerat a fi o mare sărbătoare în China și a avut de-a lungul timpului o influență asupra sărbătoririi Anului Nou de către popoarele învecinate, precum și asupra culturilor cu care a intrat cea chineză în contact, cum ar fi coreenii (Seollal), tibetanii și bhutanezii (Losar), mongolii (Tsagaan Sar), vietnamezii (Tết) și japonezii înainte de 1873 (O-shōgatsu).
În țări cum ar fi Australia, Canada și SUA, deși Anul Nou Chinezesc nu este o sărbătoare oficială, etnicii chinezi o sărbătoresc, iar poșta emite timbre tematice.
Pe teritoriul Chinei, obiceiurile și tradițiile regionale cu această ocazie sunt foarte diverse. Oamenii cumpără cadouri, decorațiuni, material textil, hrană și îmbrăcăminte. Există un obicei ca fiecare familie să facă o curățenie generală în casă pentru a îndepărta orice nefericire în speranța unui an mai bun. Ferestrele și ușile se decorează cu decorațiuni din hârtie roșie și cuplete pe teme populare: „fericire”, „bogăție” și „viață lungă”. Cina servită în familie în ajunul Anului Nou conține carne de porc, rață sau pui, precum și un desert dulce, iar seara se încheie cu focuri de artificii. A doua zi dimineața, copiii le urează părinților un an nou fericit și cu sănătate, primind bani în plicuri de hârtie roșie.
Anul Nou Japonez

Anul Nou Japonez (正月, Shōgatsu) este o festivitate anuală, o tradiție relativ recentă din Japonia. Începând cu anul 1873, Anul Nou Japonez a fost sărbătorit în conformitatea cu calendarul gregorian, pe data de 1 ianuarie a fiecărui an, zi care poartă numele de 元日 (Ganjitsu, 元日). Există foarte multe tradiții specifice acestui festival: tradițiile budiste, mâncărurile tradiționale (osechi) și decorațiunile.
Anul Nou Japonez este considerat a fi cea mai importantă festivitate japoneză. Pentru acesta sărbătoare care durează trei zile (1, 2 și 3 ianuarie), pregătirile intense se fac din timp și includ: curățarea casei, prepararea mâncărurilor tradiționale și aprovizionarea pentru o săptămână întreagă, deoarece pe parcursul sărbătorii toate magazinele sunt închise. Cele mai multe familii sărbătoresc Anul Nou până pe 7 ianuarie, când încep să se deschidă magazinele. Una dintre cele mai importante pregătiri obligatorii este decorarea intrării caselor și a edificiilor, pentru care se utilizează ramuri de brad, pin, bambus și ferigă; decorația poartă denumirea de Kadomatsu.
La cumpăna dintre ani, clopotele marilor temple din Japonia sună de 108 ori pentru a vesti plecarea vechiului an, și simbolizează cele 108 păcate umane din religia budistă. Tradiția poartă denumirea de Joya no Kane.
Finalul lunii decembrie și începutul lunii ianuarie sunt cele mai ocupate luni pentru serviciul poștal japonez, deoarece în această perioadă se respectă tradiția trimiterii scrisorilor de Anul Nou către rude și prieteni, denumită nengajō. În medie, fiecare casă primește aproximativ 50-100 de scrisori de Anul Nou. De asemenea, copii primesc de la adulți (părinți, bunici, unchi și mătuși) bani sau daruri, tradiție care poartă numele de otoshidama, iar suma de bani oferită depinde de vârsta copilului.
Mâncărurile tradiționale consumate de Anul Nou poartă numele de osechi-ryōri sau simplu osechi, servite în cutii denumite jubako, iar acestea sunt foarte similare ca aranjament cu cutiile bentō. Există multe varietăți, de la alimente dulci la sărate, iar multe dintre acestea sunt doar regionale. Alte mâncăruri populare de Anul Nou sunt ozōni (o supă ce conține turtele de orez mochi și alte ingrediente, printre care legume și tofu),, zenzai, sashimi și sushi.
Un desert specific pentru această perioadă este mochi, turte confecționate prin lovirea boabelor de orez lipicios (mochigome). Din mochi rotunde se realizează o decorațiune tradițională pentru Anul Nou, denumită kagami mochi.
Romanian New Wave

The Romanian New Wave (Romanian: Noul val românesc) is a genre of realist and often minimalist films made in Romania since the mid-aughts, starting with two award-winning shorts by two Romanian directors, namely Cristi Puiu's Cigarettes and Coffee, which won the Short Film Golden Bear at the 2004 Berlin International Film Festival, and Cătălin Mitulescu's Trafic, which won the Short Film Palme d'Or at the Cannes Film Festival later that same year.
Aesthetically, Romanian New Wave films share an austere, realist and often minimalist approach. Furthermore, black humour tends to feature prominently. While several of them are set in the late 1980s, near the end of Nicolae Ceaușescu's totalitarian rule over communist Romania, exploring themes of freedom and resilience (4 Months, 3 Weeks and 2 Days, The Paper Will Be Blue, The Way I Spent the End of the World, Tales from the Golden Age), others, however (The Death of Mr. Lazarescu, California Dreamin', Tuesday, After Christmas), unfold in modern-day Romania, and delve into the ways the transition to democracy and free-market capitalism has shaped Romanian society after the fall of communism in late 1989.
Romanian New Wave films and directors have won a significant number of important international movie awards at prestigious FIAPF-accredited film festivals. Below are a few notable examples:
Legend:
The New Year That Never Came

The New Year That Never Came (Romanian: Anul Nou care n-a fost) is a 2024 Romanian historical tragicomedy film written and directed by Bogdan Mureșanu in his feature directorial debut. Based on Mureșanu's 2018 short film, The Christmas Gift, it stars Adrian Văncică [ro], Nicoleta Hâncu, Iulian Postelnicu [ro], Mihai Călin [ro], Emilia Dobrin [ro], and Andrei Miercure. It premiered at the 81st Venice International Film Festival on 1 September 2024, where it won the Orizzonti Award for Best Film. The film received a theatrical release in Romania on 24 September 2024.
Six lives converge on 20 December 1989 amid the unrest of the Romanian revolution.
The film expands on characters from director Bogdan Mureșanu's 2018 short film, The Christmas Gift. Regarding the feature film's conception, Mureșanu stated, "I was interested in the humanity of small lives exposed to great historical events and how they deal with the feeling of a disappearing world."
Principal photography took place in and around Bucharest. Filming also took place in Gostinu, a commune roughly an hour outside of Bucharest. Cinematographer Biró Boróka utilized the Arri Alexa Mini for filming. Filming was completed by 28 September 2023.
The trailer was released on 28 August 2024. The film premiered at the 81st Venice International Film Festival on 1 September 2024 as part of the Orizzonti competition. The following day, Memento Distribution acquired the French distribution rights to the film.
The film received a theatrical release in Romania on 24 September 2024. On its opening weekend, it topped the Romanian box office with over 20,000 admissions.
Ștefan Dobroiu of Cineuropa wrote, "...The New Year That Never Came is a powerful example of how cinema can become a time machine that teleports us to a certain era, bringing us back to safety just as the issues of that period seep into our very soul." Wendy Ide of Screen Daily wrote, "There's a lot going on, and initially, the film coasts a little, before gradually picking up momentum. But a near 20-minute final sequence, set to Ravel's Bolero, builds to an explosive crescendo, seamlessly blending archive footage into the action and capturing the exhilarating impact of history in the making."
Bear suit

Bear suits are a type of costumed character or creature suit resembling a bear. The first bear suits worn by humans were used in shamanic ritual practices by native peoples. In the modern day, they are a popular choice of mascot, and both stylized and realistic bear suits are commonly used in film and on stage, due to the bear's prominent role in the arts and entertainment. Specific types of bear suits are also used in activism, such as polar bear suits to draw attention to the threat of global warming. Bear suits are also commonplace in the furry community.
Masked bearskin costumes were used by shamans in ritual dances by native peoples of the Pacific Northwest, such as the Tlingit, alongside those of other animals.
In Romania, dancers wearing real bearskins are a pre-Christian tradition that is meant to drive away evil spirits.
Bear suits are common as mascots for sports teams, such as Cornell University's Touchdown the Bear, which replaced an actual bear cub that was used up until the 1930s.
Realistic and sometimes animatronic bear suits of all types are typically used in film, or as costumed characters. For the nature film Born in China, the filmmakers themselves were required to wear panda suits in order to get close to pandas that had never seen a human before.
A realistic two-person polar bear suit was created for the 2011 play Greenland by the Royal National Theatre, and was later purchased by Greenpeace for £4,000 via a donation campaign. It was named Paula, and was used in short films and as a costumed character to draw public attention to global warming.
In the Chessington World of Adventures amusement park, one show uses actors wearing animatronic panda suits created by Millennium FX.
Bear suits have also been used in science, as researchers used one to study goats' response to predators both within and outside populated areas, and to study the effects of the increasing presence of polar bears on muskoxen due to global warming. In the Wolong National Nature Reserve in China, keepers wear panda suits to interact with cubs and teach them to live in the wild without relying on humans.
Bear suits are used in the production of various children's television series, such as Bear in the Big Blue House. In Disneyland, the characters Kenai and Koda from Brother Bear (2003) are portrayed by performers in bear suits. The film Brigsby Bear (2017) revolves around a fictional fake children's television show featuring a performer in a bear suit, which the main character later wears in an attempt to create a movie.
A recurring segment in Late Show with David Letterman featured a "Guy in the Bear Suit" played by Donick Cary, who attempted to perform mundane tasks like hailing a cab for comedic effect.
The character of Smokey Bear is often portrayed by a bear mascot suit in order to spread awareness about wildfires.
According to Wikifur, bears are also a common fursona. They are often chosen for attributes relating to their gluttony or strength.
68th Berlin International Film Festival

The 68th annual Berlin International Film Festival took place from 15 to 25 February 2018. German filmmaker Tom Tykwer served as Jury President.
American film director Wes Anderson's animated film Isle of Dogs opened the festival, becoming first animated film to open the fest. Romanian film Touch Me Not written and directed by Adina Pintilie won the Golden Bear, which also served as the closing night film.
The following films were selected for the main competition for the Golden Bear and Silver Bear awards:
The following films were selected to be screened out of competition:
The following films were selected for the Panorama section:
The following prizes were awarded:
No Winter Holidays

No Winter Holidays: ढोरपाटन is a 2023 Nepalese documentary feature directed by Rajan Kathet and Sunir Pandey. The film is a co-production between Nepal, South Korea and Romania, and completed with the financial support from DMZ Docs Industry and HKIFF (HAF-WIP) Industry. The film had its premiere at the Sheffield DocFest 2023, DMZ Docs 2023, Dharamshala International Film Festival 2023, Taiwan International Documentary Festival 2024, Mumbai International Film Festival 2024, Golden Apricot Yerevan International Film Festival 2024, along with over two dozen other festivals.
Two lifelong rivals Ratima and Kalima have been appointed caretakers of their empty village. Now in the twilight of their lives, they must forget their past and help each other survive a long and harsh winter.
The film's development commenced in 2018 with research and preparation. The project was first pitched to the industry at Docedge Kolkata 2019 and later participated in several notable industry events, including the DMZ Docs Industry Pitch, the HKIFF WIP Pitch, and the Whickers TV & Documentary Pitch. The team traveled to Dhorpatan on three occasions, filming in the summer, autumn, and winter. By the second week of March 2020, the team had successfully completed a 75-day shoot.
The film had its World Premiere at the Sheffield DocFest, United Kingdom on 17 and 18 June 2023. It was also screened at the Yerevan International Film Festival, Armenia on 11 and 12 July 2024. The Asian Premiere of the film was held at DMZ International Documentary Film Festival 2023, South Korea. It was screened on 7 February 2025 at the 2nd Eikhoigi Imphal International Film Festival in the International Competition: Non-Fiction strand.
Priyanka Dasgupta of Times of India wrote, "From being just a tale of jealousy between co-wives, this profound film was lauded for its intimate portrayal of kinship amidst loneliness, old age and female bonding." Monika Thapa of The Spotlight opined, "No Winter Holidays is indeed a chilling experience, even in the summer. And as of winter, the howling wind, music and heavy snowfalls will defy any warm blankets could provide. Yet, the story feels unsettling with long silence, and the characters grip the mind and eyes of the audience."
Santanu Das of Hindustan Times reviewed, "No Winter Holidays is somehow stuck in locating its own subjects - this is a film which is interested only in acknowledging the stubbornness of a lifestyle, unable to brush off that blanket of shielded psychological spark that could have ignited this documentary with much needed warmth and immediacy." Prasun Sangroula of Online Khabar commented, "No Winter Holidays captures the diverse aspects of the characters, offering a poignant portrayal of their lives amid the challenges of extreme cold and hardship. The filmmakers deserve praise for their efforts, bravely navigating a challenging location to provide insight into the characters’ past and present."
List of Christmas films

Many Christmas stories have been adapted to feature films and TV specials, and have been broadcast and repeated many times on television. Since the popularization of home video in the 1980s, these films are sold and re-sold every year during the holiday shopping season. Many television networks, film studios, and production companies, such as cable television channels Hallmark and Lifetime, produce and release new Christmas-themed films every year during or around December, all with different variations of similar plots and themes. Additionally, films revolving around the Nativity story of Christmas are regularly produced such as The Nativity Story (2006) and The Star (2017).
One film that has become the flashpoint for "Is this a Christmas movie or not?" debates is Die Hard (1988), with some viewing the film as a Christmas movie intertwined with an action genre setting or a film that is simply set around the Christmas and holiday season.
Christmas-themed feature films that received a theatrical release.
A Christmas Carol is an 1843 novella by Charles Dickens.
The Nutcracker is an 1892 ballet by Pyotr Ilyich Tchaikovsky.
These are Christmas-themed films that were made for television, the internet and the direct-to-video or direct-to-DVD market.
A Christmas Carol is an 1843 novella by Charles Dickens.
Arcul de Triumf Stadium (2021)

The Arcul de Triumf National Rugby Stadium is a multi-purpose stadium in Bucharest, Romania. Being constructed on the site of the former stadium, it mostly hosts home matches of the Romania national rugby union team and FC Dinamo București. It was originally planned to host games at the 2021 UEFA European Under-19 Championship, but the tournament was cancelled due to the COVID-19 pandemic.
It is named after the nearby triumphal arch in Bucharest.
Austria, France and Ukraine's squads were based at the stadium during preparation for (and between matches at) UEFA Euro 2020.
The first sporting event held at the stadium was on 3 July 2021 when a rugby union crowd of 4,400 watched the summer internationals header featuring Romania v Argentina, which ended with a 17-24 loss.
44°28′08″N 26°04′30″E﻿ / ﻿44.46889°N 26.07492°E﻿ / 44.46889; 26.07492
Tapha ijoollee

Taphni ijoollee gosoota afoolaa keessaa isa tokko. Ummaatni Oromoo ol-adeemaasaa/daa’imman isaa taphoota adda addaatiin aadaa, seenaa , duudhaa, safuufi jireenya hawwaasummallee barsiifata. Taphni ijollee, afaaniin taphatamu yeroo baayyee galgalaafi yeroo boqqonna yommuu maatiin walitti qabamu taphatama. Taphni ijoollee gosa baayyee qaba; naannoodhaa naannoottis garaagarummaa qabaachuu mala. Akkuma gosaan garaagara ta’ees ergaa/barnoota garagara dabarsa.
Taphni, "Kan Golee maali?" jedhamu kun naannoo Wallaggaa Dhihaatti kan beekamudha. Namoota lamaan taphatama. Tokko ni gaafata, tokko deebii kenna. Gaaffiifi deebiin kun saffisaan gaggeeffama. Gaafataan gaaffii dogoggorsiisaa/dogoggoraa giddun gaafata. Gaafatamaan gaaffii kanaaf deebii sirrii yoo kennuu baate, ni mo’atame jechuudha.
Gaafataan “Kan golee maali?” jedhee irra deddeebiidhaan gaafata. Gaafatamaanis, “Meeshaalee mana keessaa kan qophii nyaataaf tajaajilan” saffisaan maqaa dha’uudhaan deebii kenna. Gaaffiin dogoggorsiisaa giddun gaafatamus, “Akkoon kee maali?” kan jedhudha. Gaafatamaan deebii, “nama/abalu” jedhu akka kennu eegama. Dogoggoraan deebii maqaa meeshaalee yoo deebise garuu, ni mo’aatame jechuudha. Taphicha irra deddeebiin dheerassanii tapachuun ni danda’aama.
Kan Golee Maali?
Fkn. Gaafataa Gaafatamaa
Kan golee maali? Eelee
Kan golee maali? Gemmii/Sumsuma
Kan golee maalii? Okkotee
Akkoon kee maalii? Nama
Akkoon kee maalii? Jabanaa X
Gamo people

The Gamo people are an Ethiopian ethnic group located in the Gamo Highlands of southern Ethiopia. They are found in more than 42 communities, including Chencha, Bonke, Kucha, Garbansa, Zargula, Kamba, Dorze, Birbir, Ochello, Boroda, Ganta, Gacho Baba, Eligo, Shella, Kolle, Dita, Kogo and Daramalo.
The name "Gamo" is closer to another word in Gamo language called Gaammo which stands for lion, and it is believed to refer to the group's legacy as one of the Omotic people. Along with the Gofa people, they gave their names to the former Gamo-Gofa province of Ethiopia. Gofa broke away from the Gamo-Gofa zone in 2019.
Initially, the word Gamo was thought to be a fruit by foreigners, mainly because the Gamo people are known for some of their fruits. The Ethiopian government eventually recognized the language in 2000 to be taught in schools.
The 2007 Ethiopian national census reported that 1,104,360 people (or 1.56% of the Ethiopian population) identified as Gamo, of whom 139,308 were urban inhabitants and 965,052 rural.
The South Etiopía State are home to the majority of the Gamo people.
The Gamo sell fruit in Ethiopia’s capital, Addis Ababa, including, bananas, mangos, apples, and papayas. The Gamo have developed the ability to conserve crop genetic resources while also practicing effective farming strategies. This has led them to grow over 65 varieties of barley, over 12 varieties of wheat, over 100 varieties of enset, as well as dozens of varieties of cassava, taro, and yam. Many Gamo people are weavers that make traditional clothes such as Kuta, Gabi, Buluko, and Dunguza.
Originally, their belief system was rooted in traditional African religions, closely tied to nature. Today most are members of the Ethiopian Orthodox Tewahedo Church or Protestantism P'ent'ay. The missionary activities of the Christians brought disturbances and tensions in their traditional society, threatening the old way of life and ecological balance.
The Gamo's strict social hierarchy offer an example of how a caste system manifests itself in material culture. Artisans, such as ground stone makers and potters, rely primarily on craft production for their livelihood.
Arba Minch Town Football Club (The Crocodiles) is playing in Betking Ethiopian premier league and Gamo Chencha Football Club (The Lions) is playing in Ethiopian Super League. Both are from Gamo zone.
Tella

Tella or talla (Amharic ጠላ; Oromo: farsoo, Tigrinya: siwa) is a traditional beer from Ethiopia. It is brewed from various grains, which can change depending on location. These typically include barley or teff. Depending on region, wheat, sorghum, or corn may be used; spices can also be added. Dried and ground shiny-leaf buckthorn leaves are used for fermentation. The drink is made in a clay pot. The pot is washed with a plant called grawa. After rinsing it is smoked with weyra or Abyssinian rose. The alcohol content of tella is usually around 2–4 volume percent.
Tella is often home-brewed. It may be offered in tella houses (tellabet) or served in the home. In urban areas, the drink is used on special occasions like holidays or weddings.
Tella was commonly used for kiddush by the Beta Israel (Ethiopian Jews). Tella was used because wine was often unavailable. Due to the availability of wine in Israel, Ethiopian-Israelis generally use wine for kiddush instead of tella.
Ethiopian cross

Ethiopian crosses, Abyssinian crosses, or Ethiopian-Eritrean crosses are a grouping of Christian cross variants that are symbols of Christianity in Ethiopia, Eritrea, and among Ethiopians and Eritreans. Their elaborate, stylized design is markedly distinct from other Christian cross variants. Ethiopian crosses are almost always made from elaborate latticework, the intertwined lattice represents everlasting life. No two crosses are exactly identical in style, the artisans who make them being allowed the freedom to exercise a measure of individual taste and creativity in their choice of shape and pattern. Crosses may be of the processional type with a socket at the base so they may be mounted on a staff and carried in church ceremonies or hand-held blessing crosses used by priests in benedictions.
Ethnological Museum, Addis Ababa

The Ethnological Museum, Addis Ababa, in Ethiopia, is a public institution dedicated to ethnology and culture. The Ethnological Museum houses anthropological, musicological and cultural objects. The Ethnological Museum is the first university museum in Ethiopia. The Museum is located in the main Campus of Addis Ababa University which houses the Institute of Ethiopian Studies.
The Ethnological Museum in Addis Ababa was established in 1950, largely based on the collections of old Italian zoological species and ethnographic artifacts by the first batch of graduates of the College. The initiator of the idea of the museum came from Stanislaw Chojnaki who was the former chief librarian of the University College of Addis Ababa.
Association For the Return of the Magdala Ethiopian Treasures

AFROMET (Association For the Return of the Magdala Ethiopian Treasures) is an organisation seeking the return of looted treasures to Ethiopia.
After the Battle of Magdala in 1868, the victorious British expedition looted a great many books and artifacts not only from the city of Maqdala but also from the Ethiopian Christian church of Medhane Alem.
According to Henry M. Stanley, the loot included "an infinite variety of gold, and silver and brass crosses", as well as "heaps of parchment royally illuminated". Fifteen elephants and almost two hundred mules were required to bear the loot to the nearby Dalanta Plain for auction. Richard Holmes, then Assistant in the British Museum's Department of Manuscripts, purchased 350 manuscripts and various solid goods, such as the crown of the Abun (Head of the Ethiopian Church).
Most of the loot is still missing; some of it is known to be held in public collections such as the British Museum. For example, a manuscript in the Bodleian Library bears a pencil note: "taken from a church at Maqdala in 1868".
In the mid-20th century, world law and opinion gradually came to ban looting, most notably codified in the Fourth Geneva Convention. A problem remained as to the status of goods looted previously. A number of efforts to return cultural items grew up around the world, of which AFROMET is one.
The Ethiopian government started requesting the return of the looted goods within three years of the battle, with some small success. However, progress in general was slow.
Lady Valerie Meux bequeathed her collection of Ethiopian manuscripts to Emperor Menilek II, but her will was overturned shortly after her death in 1910, on the grounds that Menilek was dead when Lady Meux died (which, in fact, was untrue; he died in 1913 and in any case he had heirs).
The British Government occasionally returned some of the looted items. In 1965, Queen Elizabeth II returned to Emperor Haile Selassie I the royal cap and seal of Tewodros II.
AFROMET was formed to lobby systematically for the repatriation of the objects, using legal means and public pressure. So far 10 items have been returned by private donors including a hand-written Book of Psalms, two Tabots and a shield. More than 460 items are still being claimed.
Café de olla

Café de olla (lit. 'pot coffee') is a traditional Mexican coffee beverage. To prepare café de olla, it is essential to use a traditional earthen clay pot, as this gives a special flavor to the coffee. This type of coffee is principally consumed in cold climates and in rural areas.
In Mexico, a basic café de olla is made with ground coffee, cinnamon, and piloncillo. Optional ingredients include orange peel, anise, and cloves.
Кокиче

Кокичето (Galanthus) е род включващ около 20 вида ниски, едносемеделни, многогодишни растения, причислени към известното семейство Кокичеви. Най-познатият вид е Galanthus nivalis. Подземният орган при всички представители на рода е дребна луковица. Кокичетата са разпространени предимно в умерения климатичен пояс, където има снежна и студена зима. Те са първите растения, които цъфтят през пролетта, още преди да се е стопила снежната покривка. Техните листа са ципести, нежно зелени, с успоредна нерватура (жилкуване) и не притежават дръжка. Тези растения цъфтят в снежно бели, малки цветове, издаващи нежен и много приятен аромат. Притежават 6 венчелистчета, но само външните 3 са обособени. Между тях се намират още венчелистчета, които обаче са срастнали. В средата им се намират тичинките и плодника. От стръковете на блатното кокиче (Leucojum aestivum) се извлича лекарственото вещество galantamin за производството на българското лекарство Nivalin (в миналото за тази цел е ползвана луковицата на Galanthus Nivalis), използвано в миналото за лечение на детски паралич, и намиращо приложение в съвременната медицина за лечение на Алцхаймер.
Род Кокиче (Galanthus) включва следните видове:
На кокичетата е наречена улица в квартал „Лозенец“ в София (Карта).
Обикновено кокиче

Обикновеното кокиче (Galanthus nivalis) е най-известният представител на малък род от около 20 вида от семейство Кокичеви (Amaryllidaceae), които са измежду първите цъфтящи цветя през пролетта. Многогодишно тревисто растение, със стъбла високи до около 20 см. Листата са плоски, продълговати, около 15 см дълги и 1,5 см широки. Цветовете са бели, единични, съставени от 6 венчелистчета, вътрешните са двойно по-малки, срастнали със зелено петно на върха. Цъфти от януари до април. Разпространено е в Централна Европа и на Балканския полуостров. Обитава храсталаци, гори и поляни до около 1800 м н.в.
Кокичетата са първите предвестници на пролетта. За съдова култура се препоръчва сортът Galanthus elwesii (висок 15 – 20 см) с широки сивозелени листа и цветове с размер 4 – 5 см. Обикновеното кокиче Galanthus nivalis, високо 10 – 15 см, цъфти малко по-късно.
Период на цъфтене: Galanthus elwesii през февруари, Galanthus nivalis в края на февруари – началото на март.
Произход: Западна, Централна и Южна Европа, Мала Азия.
Месторастсне: Светло до полусенчесто. Някои сортове понасят и слънце.
Субстрат: Оптимална пръст, TKS 2, пръст за балконски цветя, глинесто-хумусна градинска пръст.
Засаждане: През септември/ октомври малките топчести луковици се засаждат в сандъчета или кашпи, най-добре на групи на разстояние 2 – 4 см една от друга, на дълбочина 10 см.
Внимание: Луковиците трябва да бъдат гладки и да не са изсъхнали.
Презимуване: Сандъчетата със засадени растения се пазят на немразовито и тъмно място. Да не се допуска пръстта да изсъхне съвсем. След поникване се преместват на светло.
Поливане, торене: В сандъчетата със засадени растения до поникването се поддържа лека влага. От началото на поникването, докато пожълтеят листата, се полива умерено. В периода на израстване се наторява два пъти. След като опадат листата, се поддържа по-сухо.
Други грижи: Прецъфтелите цветове се отстраняват.
Вредители, болести: Рядко.
Размножаване: Не е възможно при съдова култура. В градината чрез делене.
Съвети за оформление: Кокичетата са очарователни като подсевна култура на широколистни дръвчета в големи ведра, където се появяват всяка година.
Предупреждение: Луковиците на кокичетата съдържат отровен алкалоид.
На градинското кокиче е наречена улица в квартал „Драгалевци“ в София (Карта).
Блатно кокиче

Блатното кокиче (Leucojum) са род многогодишни растения. В България се среща обикновеното блатно кокиче. Родът на блатното кокиче Leucojum включва 12 вида растения. Среща се по мокри, засенчени места и покрай реки, както и във влажни лонгозни гори. В България вирее в югоизточната част на страната – Бургаско, Сливенско, Ямболско. В екопарк за биоразнообразие и алтернативен туризъм „ВАЯ“ край Бургас полагат специални условия за отглеждането и запазването на блатното кокиче. В този район се отглежда и като декоративен вид под наименованието „герговско кокиче“, „сазово кокиче“, „барско кокиче“, „водно кокиче“, „белоцвет“, „жабешко лале“ и други.
Българско наименование – Блатно кокиче Латинско наименование - Leucojum aestivum L. /* чете се „левкоюм естивум“ */
Видът не е защитен от Закона за биологичното разнообразие, но е под специален режим на ползване съгласно заповед на министъра на околната среда и водите. Включен е в Червена книга на Народна република България – том 1 – с категория „застрашен“.
Многогодишно луковично растение, високо 65 см. Листата линейни, приосновно разположени, 2 – 6 на брой, широки 5 – 13 mm. Цветовете 3 – 7 на брой разположени на върха на стъблото с нееднакво дълги дръжки (снимка 3). Цветът е съставен от шест еднакви, бели, със зелени върхове, дълги 10 – 15 cm околоцветни листчета. Цъфти април-май. Цветовете излъчват силна приятна миризма. Растението е отровно! Местообитание – По влажни ливади и мочурища и в крайречни гори.
Разпространение в България: В България е разпространен в следните фитогеографски район: Дунавска равнина, Североизточна България, Черноморско крайбрежие, Тунджанска хълмиста равнина, Тракийска низина, Западни Родопи, Струмска долина, Софийски район и Витоша. Общо разпространение – Европейски вид. Значение – Растението е лечебно и декоративно. Употребяема част (дрога) – Надземните части на растението, които се събират по време на цъфтежа. Съдържание – Съдържа алакалоида галантамин, от който се произвеждат различни лекарствени препарати. Лечебно действие и приложение – Използва се като суровина за фармацевтичната промишленост.
Родът Leucojum (Блатно кокиче) включва само следните два вида:
Обикновено блатно кокиче

Обикновеното блатно кокиче (Leucojum aestivum), наричано и „лятно блатно кокиче“, е тревисто многогодишно растение. Разпространено из лонгозни гори, периодично заблатяващи се ливади и крайречни тераси по поречията на реките Дунав, Тунджа, Марица, Камчия, Дяволска, Факийска и др. Включено е в Червената книга на България с категория „уязвим“.
Многогодишно луковично растение, високо до 65 см. Листата са линейни, приосновно разположени, 2-6 на брой, широки 5-13 мм. Цветовете (3-7 на брой) са разположени на върха на стъблото с нееднакво дълги дръжки. Цветът е съставен от шест еднакви, бели, със зелени върхове, дълги 10-15 mm околоцветни листчета. Цъфти април-май. Цветовете излъчват силна приятна миризма.
Съдържа алкалоида „галантамин“, от който се произвеждат различни лекарствени препарати. Използва се надземната част.
Отровно!
Тодор Монов

Тодор Монов Тодоров е български писател и сценарист.
Роден е на 6 юни 1928 г. в село Дерманци, Ловешко, в семейство на учители. Внук е на Христо Чернопеев.
Завършва българска филология в Софийския държавен университет през 1950 г. През 1962 – 1963 г. специализира кинодраматургия във ВГИК, Москва.
През 1955 г. е специален кореспондент на Радио София за Баташкия водносилов път. От декември 1959 г. работи като редактор в Българска кинематография. Драматург е на Варненския театър „Ст. Бъчваров” (1964). От 1972 до 1990 г. е сценарист към Студията за игрални филми. Публикува от 1947 г. –разказ във в. „Народна младеж”. Пише очерци и разкази за печата и радиото.
Член на БКП. Заместник-председател на Съюза на българските филмови дейци (1970 – 1972), член на Съюза на българските писатели.
Умира на 2 септември 1996 г. в Хисаря, като сам слага край на живота си.
Пролетно блатно кокиче

Пролетното блатно кокиче (Leucojum vernum) е многогодишно луковично растение от сем. Кокичеви (Amaryllidaceae), естествено разпространено в Централна и Южна Европа и натурализирано в Западна Европа и на други места. Не се се среща в природата на България.
Подобно на обикновеното блатно кокиче (Leucojum aestivum) има звънчевиден околоцветник с шест еднакви несраснали бели листчета, със зелено петно на върха. Различава се по това, че пролетното блатно кокиче има цветоносно стъбло превишаващо листата, обикновено с единичен цвят.
Отровно е, съдържа и лечебни вещества.
Пролетни води

Пролетни води (на английски: The Torrents of Spring) е разказ от Ърнест Хемингуей, публикуван през 1926 г. Това е неговото първо по-дълго произведение и е написано като пародия.
Действието се развива в северната част на Мичиган и се отнася до двама мъже, които работят във фабрика за помпи: ветеранът от Първата световна война Йоги Джонсън и писателят Скрипс О'Нийл. И двамата търсят перфектната жена, въпреки че не могат да се споразумеят какво този идеал представлява.
Историята започва с това, че О'Нийл се връща вкъщи от библиотеката, само за да открие, че жена му и малката му дъщеря са го напуснали. О'Нийл, отчаян, се сприятелява с британската сервитьорка Даяна в ресторанта, в който тя работи и веднага я моли да се омъжи за него. Даяна прави опит да впечатли съпруга си, като чете книги, включително много забравени такива от 20-те години. Но О'Нийл скоро я изоставя заради друга сервитьорка – Манди, която го омагьосва с (вероятно измислени) анекдоти.
Йоги Джонсън има период, през който се терзае от факта, че изобщо не желае жена, въпреки че наближава пролетта, „което превръща фантазията на младия мъж в любов“. Най-сетне той се влюбва в американска аборигенка, която влиза в ресторанта, облечена само в мокасини. Джонсън е излекуван от своята импотентност, когато, гледайки я гола, той е победен от „ново чувство“, което бърза да припише на майката природа.
Българската пролет

Движение за радикална промяна „Българската пролет“ е политическа партия в България, основана през 2015 г. от Велизар Енчев. Манифест на движението е „25 удара срещу системата“.
Движението е учредено пред 200 свои симпатизанти през 2015 г. в село Арбанаси (Горнооряховско). За председател е избран Велизар Енчев, а за заместник-председатели политологът Пепа Сомлева и икономистът и инженер Георги Стойков.
На президентските избори през 2016 г. партията издига за президент Велизар Енчев, а за вицепрезидент Биляна Грънчарова. Получават 18 213 гласа, или 0,48 % подкрепа.
Южна пролет

Националният конкурс за дебютна литература „Южна пролет“ e учреден от Община Хасково и Съюза на българските писатели през 1973 г. и се връчва ежегодно в 2 категории:
От 1978 г. през година се връчва и за
За конкурса се приемат първи книги на автори до 40 години в следните жанрове: поезия (стихосбирки, поеми), проза (разкази, повести, романи), литературна критика и литературна история. Във всеки жанр се присъжда по една официална награда – званието „Лауреат“ с връчване на бронзова статуетка „Пегас“ и парична сума.
Носители на наградата през годините са Росен Босев, Таньо Клисуров, Борис Христов, Владимир Попов, Петя Дубарова (посмъртно), Георги Чаталбашев, Иван Росенски, Георги Рупчев, Васил Сотиров, Николай Петев, Елка Няголова, Георги Гълов, Георги Цанков, Гриша Трифонов, Антон Баев, Димитър Атанасов, Валери Стефанов, Юрий Юнишев, Анри Кисиленко, Владимир Янев, Добринка Корчева, Бойко Пенчев, Георги Господинов, Христо Запрянов, Алберт Бенбасат, Йордан Ефтимов, Силвия Чолева, Владимир Шумелов, Иванка Могилска, Иван Желев, Стоил Рошкев, Иван Христов, Иван Ланджев, Радослав Чичев, Николай Терзийски и още много автори, за които това е първо значимо признание.
Пролет (квартал)

Пролет (на македонска литературна норма: Пролет) е квартал на столицата на Северна Македония - Скопие, част от скопската община Център. Намира се близо до старата железопътна гара. Кварталът е изграден преди земетресението през 1963 година. На територията му е разположено полицейско управление, основно училище (ОУ „11 октомври“) и други.
Близнака

Езерото Близнака е четвъртото от Седемте рилски езера. То е най-голямото по площ. По дълбочина е на трето място след Окото и Бъбрека.
Разположено е на 2243 метра надморска височина, северно от връх Дамга, в западното подножие на вр. Харамията. Състои се от две части, а между тях има тесен плитък проток. От тази особеност идва и името му, както и предишното наименование на турски – Чифте гьол.
Южната част на езерото е по-дълбоката, обградена е от стръмни скални стени, под които до късно лято се задържат големи снежни преспи; обликът ѝ е алпийски. В тази част се вливат водите на първото езеро, най-горното – Сълзата. Северната част на Близнака е по-плитка, с полегати брегове, по които расте хвойна. В нея се вливат водите на второто езеро (Окото) и на третото езеро (Бъбрека). Оттокът на Близнака се влива в петото езеро (Трилистника).
Площта на водосборния басейн е 2,10 кв. км. Площта на водната повърхност е 91 декара. Водният обем на езерото е 590 хил.м, а максималната дълбочина е 27,5 метра.