davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Порт Салю (сирене)

Порт Салю (на френски: Port Salut)) е френско сирене от краве мляко.
Оригиналното сирене започва да се прави от монасите от траписткото абатство Порт дьо Салю разположено в близост до Антрам, регион Пеи дьо ла Лоар, департамент Майен, Северозападна Франция, след възстановяването на манастира през 1815 г. През 1850 г. монасите разширяват мандрата и избите за съхранение на сиренето. Млякото се осигурява от абатската ферма със собствени крави и чрез изкупуване от съседните ферми. Продажбата на сиренето се осъществява в Лавал и района около манастира.
През 1873 г. сиренето „Порт дьо Салю“ се появява и на пазара в Париж. Търговската марка е регистрирана през 1874 г. и става известна в цял свят под името „Порт Салю“. През 1959 г. монасите отстъпват търговската марка и производството на сиренето на компанията "Société Anonyme des Fermiers Réunis" (S.A.F.R.), която продължава да развива производството и да използва търговската марка и понастоящем. Днес "Société Anonyme des Fermiers Réunis" е собственост на корпорацията "Груп Бел" (Groupe Bel), със седалище Париж, Франция, а самото сирене се произвежда в завод в близост до границата с Германия.
Въпреки временното възобновяване на производството на сирене в абатството през 1970-те години под името "Fromage de l’abbaye", днес производството на сирене е спряно и абатската мандра не функционира.
„Порт Салю“ е полу-меко сиренето, с оранжева кора което се произвежда от пълномаслено краве мляко. За разлика от много други френски сирена, то се отличава със сладък леко-кисел вкус и гладка, кадифена текстура. Съдържание на мазнини – около 45 %. Произвежда се на пити от около 2 кг. с диаметър 23 cm.
Бяло саламурено сирене

Бяло саламурено сирене или просто сирене е млечен продукт, разпространен на Балканския полуостров, бившите съветски републики, Турция, Гърция, Арабския свят, а също и в Мексико. Приготвя се от краве, овче, козе или биволско мляко, което се заквасва и впоследствие съхранява в саламура. Бялото саламурено сирене е леко ронливо, с масленост около 40 – 50% в сухото вещество.
Характерното за България бяло саламурено сирене е ферментирал млечен продукт, който се произвежда от пълномаслено краве, овче, козе, биволско или смесено мляко, с добавка на закваска от бактерии Lactococcus lactis subsp. lactis и Lactobacillus casei, както и на симбиотична закваска от бактерии Lactobacillus delbrueckii subsp. bulgaricus и Streptococcus thermophilus. Закваската трябва да е селекционирана и произведена в България от щамове, изолирани в страната. Тези особености на българското бяло саламурено сирене дават основание на ЕК да го включи като защитено наименование за произход от България. Наименованието се добавя към списъка от 1648 вече защитени селскостопански продукта.
Когато сухото вещество в бялото саламурено сирене е повече, се получават различни варианти, наподобяващи българското бяло саламурено сирене, като някои от тях са получили широко разпространение. Например гръцкото сухо сирене „фета“ в българския език се използва като наименование на вид сухи бели сирена, наричани „тип фета“.
Румънското название за бялото саламурено сирене „брънза“ в България се използва с две значения, едното от които е за меко и шуплесто сирене (шуплите и грапавините в бялото саламурено сирене, показват неспазена технология на подсирване), а другото е за меко сирене, получено чрез смесване на много сухо сирене с извара или цвик (течността, останала от млякото след избиване на масло или прецеждане на извара).
Причината за употребата на брънза в българския език не е пейоративна, а описателна, тъй като повечето румънски сирена са с такива характеристики. Доказателство за липсващ негативен елемент е използването на названието „брънза“ в няколко рецепти за млечни продукти, като „Родопска брънза“, „Закуска с брънза“, както и имена на менюта с аламинути и разядки с брънза.
Многогодишно растение

Многогодишните растения са онези растения, които живеят в продължение на повече от две години. Примери за такива растения са всички дървета, храсти и някои видове тревисти растения.
Многогодишните растения, особено малките Покритосеменни, израстват и цъфтят през пролетта и лятото и после умират през есента и зимата. С настъпването на пролетта отново започват да растат от главния корен, за разлика от едногодишните растения, които израстват от семената на предишното поколение. Двугодишните растения израстват от семена през първата година, но продължават да растат от корен през втората, когато дават плод и умират.
Символът за многогодишно растение, основан върху труда на Карл Линей „Видове растения“, е . Същият символ се използва и в астрономията за представяне на планетата Юпитер.
Едногодишно растение

Eдногодишното растение (на латински: Annua planta) е растение, което живее в продължение на една година, т.е. завършва жизнения си цикъл за една година. Примери за такива растения са: зърнено-бобовите култури (фасул, соя, грах, леща, нахут, бакла), царевицата, пшеницата, оризът, марулята и динята.
Има много двугодишни растения (Stimulant trieterica Baccho plantis), които се отглеждат заради корените или листата им. Тогава и те приключват жизнения си цикъл за една година. Такива са: целината, морковите, магданоза, цвеклото, зелето и др.
Пълзящо растение

Пълзящите (увивните) растения са растения, които не се издигат високо над земята поддържани от собственото си стъбло, но могат да се изкачват нагоре като например се увиват около други растения и подпори или използват неравности по скали, фасади на сгради и т.н. за да се прикрепят към тях. Широкоизвестни многогодишни пълзящи растения са лозата и бръшляна. Някои видове растения винаги растат като пълзящи, докато други като бръшляна растат като ниски храсти ако нямат по какво да се изкачват или като пълзящи, когато има по какво.
Листопадно растение

Листопадно растение е растение, което губи сезонно листата си за част от годината в процес известен като листопад. В някои случаи това съвпада със зимата, а именно в умерения и полярния климат. В други части на света като тропици, субтропици и сухи области растенията губят листата си през сухия сезон или в зависимост от промените във валежите.
Много листопадни цъфтят докато още нямат листа и това увеличава ефективността на опрашването. Липсата на листа подобрява пренасянето на прашеца при опрашваните от вятъра растения и подобрява видимостта на цветовете при опрашването от насекоми.
Противоположни на листопадните са вечнозелените растения.
Джордж Рафт

Джордж Рафт (на английски: George Raft) е американски киноактьор, известен с ролите си в поредица гангстерски филми и криминални мелодрами от 30-те и 40-те години на 20 век. Умира в Лос Анджелис на 24 ноември 1980 от левкемия на 79 години.
Болеро (филм, 1934)

„Болеро“ (на английски: Bolero) е американски черно-бял филм от 1934 г. с участието на Джордж Рафт и Карол Ломбард. Това е един от малкото филми, в които Рафт не изпълнява характерната за него роля на гангстер, а е в ролята на танцьор. Самият Рафт има професионален опит като танцьор в нощните клубове на Ню Йорк, преди началото на актьорската му кариера.
Действието започва малко преди началото на Първата световна война. Раул (Джордж Рафт) е амбициозен танцьор от Ню Йорк. Той се опитва да привлече Анет (популярната изпълнителка на екзотични танци Сали Ранд) за своя партньорка в танците, но тя отказва. Раул взема за партньорка Хелън Хатауей (Карол Ломбард) и двамата създават впечатляващ сложен танц, акомпаниран от „Болеро“ на Равел (това е анахронизъм, тъй като произведението на Равел е написано през 1928 г.).
Раул се влюбва в Хелън, но тя не отвръща на чувствата му и се омъжва за Лорд Робърт Грей (Рей Миланд). Раул служи в американската войска по време на Първата световна война и след края ѝ има здравословни проблеми със сърцето. Въпреки това, той решава да продължи кариерата си на танцьор. Отваря малък нощен клуб в Париж и взема за партньорка Анет, която отчаяно се нуждае от работа. В нощта на откриването, малко преди започването на програмата, Раул намира Анет пияна и не в състояние да танцува. За щастие, Хелън е сред публиката и се съгласява да участва. Раул се надява, че тя отново ще се върне при него. В стремежа си да впечатли публиката, той се натоварва твърде много по време на танца, колабира и умира.
Филмът „Болеро“ е толкова успешен, че през следващата година Рафт и Ломбард правят друг филм с подобен сюжет – „Румба“. Той, обаче, не постига същия успех.
Перфектното престъпление

„Перфектното престъпление“ (на английски: The Perfect Crime) е епизод № 3 от третия сезон на телевизионния американски съспенс сериал-антология „Алфред Хичкок представя“. Епизодът е режисиран от Алфред Хичкок и се излъчва по канал CBS на 20 октомври 1957 г.
Арогантният детектив Чарлз Къртни (Виктор Прайс), се гордее, че не е извършил нито една грешка в дългата си забележителна кариера. Той държи на рафт в библиотеката предмети, свързани с разследвани от него случаи. Всеки от тези предмети е етикиран с име и година, за да припомнят съответно разкрито от него престъпление. На рафта има едно празно място, обозначено с празен етикет, което Къртни пази за „перфектното престъпление“. Един ден неговият гост – адвокатът Джон Грегъри (Джеймс Грегъри) зашеметява Кортни, когато му представя доказателства, че детективът обвинил невинен човек, който впоследствие е екзекутиран. Зашеметен от разкритията, Къртни убива адвоката, и го изгаря в грънчарската си пещ. Изработва ваза и я поставя в откритото пространство на рафта си като спомен за своето перфектно престъпление...
Фоайе

Фоайе (от френски), също лоби (от английски) се нарича голяма, просторна стая в театър, кино, опера или концертна зала, намираща се в непосредствена близост до залата за изпълнение. Използва се преди дадено представление и в почивките, но най-вече за срещи и коментари след представлението. Често срещана практика е във фоайетата да има някакви мебели за сядане, картини и друг вид изобразително изкуство по стените, а понякога и бюфет.
В къща, фоайето е малка площ непосредтвено до входа или малка стая в непосредствената близост до входната врата. В повечето случаи се използва за закачане на връхни дрехи и чадъри. Най-често в него се среща закачалка, огледало и рафт за обувките. Може да има и малък вграден гардероб.
Епифит

Епифити се наричат всички организми, които живеят прикрепени за живо растение, но не паразитират от него т.е. двата организма си набавят необходимата вода и хранителни вещества самостоятелно и независимо един от друг, и жизнените им процеси не оказват негативно влияние един на друг.
Терминът произлиза от гръцките думи Epi, която означава върху и phyton, означаваща растение, тъй като най-често срещаните епифити са растения. Такива са например голяма част от бромелиите, но тази черта е особено характерна за повечето орхидеи. Срещат се и Кактуси и други сукуленти.
И епифитите и пълзящите (увивните) растения използват големи дървета като опора и защита за растежа си, но епифитите нямат достъп до типична почва, а са се приспособили. Пазвата на листата, наричана още розетка, се е развила по особен начин при членовете на сем. Бромелиеви. Тя е устроена така, че при всеки дъжд да задържа вода, тъй като през останалото време растението няма постоянен източник на влага. Тази розетка може да формира една от най-малките екосистеми. Най-много епифитни растения има във влажните тропични гори. При тях за разлика от другите васкуларни растения корените притежават основно прикрепителна функция, като една част е здраво закрепена за кората на дървото, а останалата част виси свободно, за да събира влага от атмосферата. Съществуват и епифитни водорасли. Те живеят прикрепени за част от някое по-висше, също водно растение. Като епифити са разпространени и множество лишеи, мъхове, гъби, както и бактерии.
Някои растения, които са епифити (растящи върху други растения), са същевременно и литофити (растящи върху скали и каменисти почви).
Във флората на България епифитите са представени основно от лишеи, мъхове, папрати и водорасли. Най-голямо е разнообразието им в лонгозните, смърчовите и еловите ни гори. Важно условие за развитието на епифитите е наличието на висока атмосферна влажност.
Двугодишно растение

Двугодишното растение е растение, което завършва биологическия си жизнен цикъл за две години. През първата изгражда вегетативната си структура (листа, стъбла, корени), след което изпада в състояние на покой през зимните месеци. Обикновено през това време стъблото остава много късо, а листата са ниско до земята, образувайки розетка. Много двугодишни растения се нуждаят от въздействието на ниски температури (т. нар. „вернализация“ или „яровизация“), за да могат да цъфтят. През следващия сезон стъблото на двугодишните растения се удължава и/или се появяват цветове, плодове или семена, след което растението умира.
При неблагоприятни климатични условия двугодишното растение може да завърши пълния си жизнен цикъл за много кратък период от време – 3 – 4 месеца вместо 2 години. Това често се случва със зеленчуковите култури или цветята, подложени на въздействието на ниски температури. Подобно поведение води до това, че в някои региони много двугодишни растения се смятат за едногодишни. По-ранния цъфтеж може да бъде предизвикан и с фитохормони, но в селското стопанство това се използва рядко.
Някои кратко живеещи многогодишни растения могат грешно да бъдат приети за двугодишни; главната разлика между многогодишните и двугодишните растения е тази, че последните цъфтят само веднъж в живота си, докато многогодишните цъфтят всяка година. Но съществуват и многогодишни растения, които цъфтят и плодоносят само в последната година от живота си. Това показва, че разликата между дву- и многогодишните растения не е толкова голяма. В сравнение с едногодишните и многогодишните растения, видовете двугодишни растения са много по-малко.
От гледна точка на зеленчукопроизводството и градинарството, статуса на растението като едногодишно, двугодишно или многогодишно, може да зависи от територията или целта на култивирането. Ако растенията се отглеждат заради цветовете, то на тях им трябват не по-малко от две години. Ако двугодишните растения се отглеждат заради ядивни листа или корени, то животът им се ограничава до една година. Към последните се отнасят цвеклото, брюкселското зеле, зелето, морковите, целината, магданоза и др.
Морфология на растенията

Морфология на растенията – дял от ботаниката изучаващ външната структура на растенията видима с просто око или при неголямо увеличение. Това е в противовес на анатомията на растенията при която се изучава вътрешната структура и микроструктурата при което растението трябва да се разреже и често трябва да се използва микроскоп. Морфологията е полезна при визуалното идентифициране на живото растение.
Декоративно растение

Декоративните растения са растения, които се отглеждат с декоративна цел в градини и проекти за ландшафтен дизайн, като стайни растения, отрязани цветя и видови експонати.Те са само за красота. Отглеждането на декоративни растения попада в цветарството, което е основен клон на градинарството.
Обикновено декоративните градински растения се отглеждат за показване на естетически характеристики, включително: цветове, листа, аромат, цялостна текстура на листата, плодове, стъбло и кора и естетическа форма. В някои случаи могат да се считат, че представляват интерес необичайни черти, като изпъкналите бодли на Rosa sericea и кактуси. Във всички случаи целта им е за удоволствие на градинарите, посетителите и публичните институции.
Декоративен интерес може да представлява цялото растение, самостоятелно или в композиция, както и части от него.
По същия начин някои дървета могат да бъдат наречени декоративни дървета. Този термин се използва, когато се използват като част от градина, парк или пейзаж, например заради техните цветове, тяхната текстура, форма, размер и други естетически характеристики. В някои страни дърветата в утилитарен пейзаж се използват като преграждащи и крайпътните насаждения се наричат „дървета за удобство“ (amenity trees).
Декоративните треви са треви, отглеждани като декоративни растения. Много декоративни треви са житни треви (Poaceae), но няколко други семейства тревоподобни растения обикновено се предлагат на пазара като декоративни треви. Те включват острицата (Cyperaceae), дзукови (Juncaceae), рестиеви (Restionaceae) и папурови (Typhaceae). Всички са едносемеделни, обикновено с тесни листа и успоредни жилки. Повечето са тревисти трайни насаждения, въпреки че много от тях са вечнозелени, а някои развиват дървесни тъкани. Декоративните треви са популярни в много страни. Те допринасят с поразителни линейни форми, текстура, цвят, движение и звук в градината през цялата година.
Декоративните треви са популярни в много от по-студените зони поради тяхната устойчивост на ниски температури и естетическа стойност през есенните и зимните сезони.
За да се считат растенията за декоративни, те изискват специфична работа и резитба от градинар. Например, много растения, отглеждани за топиар и бонсай, биха били считани за декоративни само по силата на редовната резитба, извършена върху тях от градинаря, и те могат бързо да престанат да бъдат декоративни, ако работата е била изоставена.
Декоративните растения и дървета се различават от утилитарните и културните растения, като тези, използвани за земеделие и зеленчукови култури, и за горското стопанство или като овощни дървета. Това не изключва да се отглежда какъвто и да е определен вид растение както за декоративни качества в градината, така и за утилитарни цели в други условия. По този начин лавандулата обикновено се отглежда като декоративно растение в градините, но може да се отглежда и като културно растение за производство на лавандулово масло.
Примери за декоративни растения с различно приложение:
Битова живопис

Битовата живопис (също наричана жанрова живопис) е разновидност на живописта, която изобразява сцени от съвременния на художника домашен и обществен бит. Може да клони към историческата живопис или портретния жанр (индивидуален и колективен).
Появата и развитието ѝ е свързано с демократичните тенденции в изкуството в епохата на късния Ренесанс и Барока. Представители на европейската битова живопис са:
След индивидуалния портрет и историческата композиция, битовата живопис заема трето по популярност място сред жанровете на възрожденското изобразително изкуство в България. Нейни представители са Николай Павлович, Станислав Доспевски, Димитър Добрович.
В първите три десетилетия след Освобождението получава голямо развитие и оставя дълбоки следи в творчеството на творилите в България чешки художници, възпитаници на немската и чешката школи Иван Мърквичка и Ярослав Вешин, както и българските художници Антон Митов, Никола Образописов, Иван Ангелов, Петко Клисуров, Марин Георгиев. Преобладава селската тематика (сцени на полето, семейни празници), но се срещат творби и на смесена градско-селска тематика (пазарни сцени).
От второто десетилетие на 20 век битовата живопис отстъпва водещото си място на жанровете портретна и пейзажна живопис.
Един от известните български художници в жанра е Крум Джаков.
Детска психоанализа

Детската психоанализа, също детска анализа или психогогика (на немски: Psychagogik), е течение в рамките на психоанализата, чиито основи тръгват още от Шандор Ференци, преминават през Мелани Клайн и достигат до Ана Фройд.
Терминът се свързва с приложението на психоаналитичното лечение и концепции към детето с цел да се проникне и разбере душевния живот и развитие на децата.
Мелани Клайн е първата, която обосновава теоретичните и практически основи на детската психоанализа. Сред пионерите е и Шандор Ференци с неговия случай с малкия Арпад, Алфред Адлер, който е сред първите практикуващи детска анализа във Виена.
Хермине фон Ху-Хелмут използва игрови техники, но идеята за преноса и психоаналитичното лечение на деца е на Клайн. Тези ѝ идеи я противопоставят на Ана Фройд, която отхвърля възможността при децата да има пренос към родителите, поради мястото им в живота на децата. Тези противоречия водят до така наречените спорни дискусии в Британското психоаналитично общество, което води до обособяването на три групи – анафройдисти, клайнианци и независима или средна група.
Концепцията за детската психоанализа е едновременно периферна и централна. Периферна е защото не навсякъде психоаналитиците имат желание и склонността или обучение да я извършват. Централна е защото повечето от идеите на психоанализата са свързани с детското развитие: инфантилната сексуалност, преноса, несъзнаваното, съпротивата, повторението, нагоните и интерпретацията. Пример за това е случаят „Малкия Ханс“, макар лечението да се основава на наблюдение и обмени между Ханс и родителите му, като предшественик на лечението.
Друг авторитет в детската анализа е Доналд Уиникът, който прилага идеите на Клайн в своята практика като се занимава с влиянието на майчината депресия върху детето. Друг пионер, този път във Франция е Софи Моргенстерн, която за първи път използва рисунките на децата за психоаналитична диагностика. Жак Лакан от своя страна също допринася с идеята си за стадия на огледалото, съвместявайки концепциите за лишение, фрустрация и кастрация с тези на реалното, символичното и въображаемото. Франсоаз Долто популяриза по-нататък детската психоанализа във Франция и създава концепцията за несъзнавания образ на тялото. Сред другите френски пионери в тази област са Серж Лебовичи, Рене Диаткин, Жанин Симон и други.
Сред най-известните психоаналитици в тази област са Ото Кернберг, Хермине фон Ху-Хелмут, Мариане Крис-Рие, Ани Катан-Розенберг, Едита Стерба, Селма Фрайберг, Клифърд Скот, Хелън Рос, Арминда Аберастури, Лилиан Ротер, Маргит Дубовиц, Ева Ландауер, Паулина Кернберг, Маделейн Рамберт, Йела Льовенфелд, Жосин Мюлер, Ада Мюлер-Брауншвайг.
Малките шантави рисунки

„Малките шантави рисунки“ (на английски: Baby Looney Tunes) е анимационен детски телевизионен сериал, изобразяващ малки версии на героите на „Шантави рисунки“ (Looney Tunes), продуциран е от Warner Bros. Animation. Сериалът се фокусира върху реални проблеми и морал, с които децата могат да се свържат, като споделяне, разбиране на емоции и игра с други. Бебетата на „Шантави рисунки“ за първи път живеят с Бабата, но започвайки от четвъртия сезон, се грижат от детегледача Флойд, племенникът на Бабата.
Премиерата беше представена като пълна поредица на 3 юни 2001 г. и се излъчваше по станциите на WB от 2001 до 2003 г. Сериалът се премести в Cartoon Network през 2004 г., където остана до края на 16 октомври 2006 г. Излъчват се повторения на Cartoon Network от 2006 до 2010 г. Произведени са 53 епизода. Шоуто е първата анимационна поредица за предучилищна възраст от Warner Bros. Animation.
През 2003 г. бяха създадени поредица от куклени филми с директно към видео, насочени към бебета и малки деца. Издадени са два филма, „Малките шантави рисунки: Музикални приключения“ (Baby Looney Tunes: Musical Adventures) и „Малките шантави рисунки: Приключения в задния двор“ (Baby Looney Tunes: Backyard Adventures), с участието на същия озвучаващ състав като от телевизионния сериал. Филмите никога не са издавани на DVD. Въпреки това „Малките шантави рисунки: Музикални приключения“ (Baby Looney Tunes: Musical Adventures) стават достъпен по-късно на HBO Max.
В България сериалът е излъчен по GTV през 2008 г., преведен като „Шантави рисунки“ с български дублаж. Ролите се озвучават от Живка Донева, Георги Манев и Даниела Горанова. Режисьор на дублажа първоначално е Поля Цветкова - Георгиу, а след това е Кирил Бояджиев.
Сериалът се излъчва по локалната версия на Boomerang от 2011 г. на английски. От 28 февруари 2022 г. започва излъчване на български, преведен като „Малките шантави рисунки“, като дублажът е на Про Филмс.
От 8 март 2022 г. е достъпен и в HBO Max с дублажа на „Про Филмс“.
Валентин Постников

Валентин Постников е руски писател на произведения в жанра детска литература.
Валентин Юриевич Постников е роден на 4 август 1970 г. в район Тушино, Москва, СССР, в семейството на популярния съветски разказвач Юрий Дружков (Постников) и Наталия Постникова, редакторка в детското издателство „Малыш“. По време на детствето си израства заобиколен от популярни детски писатели: Едуард Успенски, Юрий Ковал, Ефим Чеповецки, Григорий Остер. Когато е петгодишен, прави рисунка „Тигърче върху слънчоглед“, която взема първо място в конкурс за детска рисунка. Тя е публикувана в списание „Весьолие картинки“ през 1975 г., а Юрий Ковал пише по нея приказка, по която е направен анимационен филм, озвучен от Евгений Леонов. Баща му умира, когато Валентин е 13-годишен.
След завършване на средното си образование през 1987 г., работи като секретар в прокуратурата. В периода 1987 – 1988 г. отбива военната си служба в армията в сигналните войски в Павловск. През 1988 г. започва да следва в Юридическия институт, но от втората година започва да съчинява приказки като баща си.
Първият му роман „Пътешествието на Моливко и Сръчко“ от поредицата „Моливко и Сръчко“ е издаден през 1995 г. С него авторът прави знаменито продължение на поредицата за двамата герои, създадена от баща му Юрий Дружков.
Той е член на Съюза на писателите на Русия. Носител е на наградите „Златно перо на Русия 2003“, „Еврика 2006“ и „Артиада 1997“. Като популярен писател на детска литература често гостува в училища и детски библиотеки в Москва и Московска област.
Валентин Постников живее със семейството си в Москва.
Арман Гийомен

Жан-Батист Арман Гийомен, по-известен само като Арман Гийомен (на френски: Jean-Baptiste Armand Guillaumin, Armand Guillaumin), е френски художник и график. Считан е за представител основно на импресионизма, но в по-късното му творчество оказва влияние и фовизмът.
Роден е на 16 януари 1841 година в Париж в семейство на работник, преселил се по-рано от Мулѐн. На 15 години започва да работи в пералнята на свой чичо, а от 1860 г. за френските железници. От 1868 гoдина работи нощни смени. През малкото си свободно време рисува, а през 1861 гoдина посещава „Академи Сюис“, където може да използва модели за рисуване. Тaм среща Пол Сезан и Камил Писаро и се сприятелява с тях. Участва в изложби на импресионистите. През 1891 гoдина печели значителна сума от лотария (100,000 франка), което облекчава финансовото му положение и му дава възможност да се посвети изцяло на изкуството.
Умира на 26 юни 1927 г. в Орли.
Джоузеф Търнър

Джоузеф Малорд Уилям Търнър (на английски: Joseph Mallord William Turner) е английски художник-живописец, представител на романтизма. Известен с морските си пейзажи с меки, потъващи в мъгла нюансирани цветове и светлинни ефекти. По-късните му колоритни търсения предхождат живописта на френския импресионизъм. Оставил е след себе си повече от 550 маслени платна, 2 хиляди акварела и 30 хиляди рисунки върху хартия.
Младият Търнър е изпратен през 1785 г. при своя чичо в Брентфорд, малко градче западно от Лондон, на брега на Темза. Там той за пръв път проявява интерес към рисуването. Година по-късно отива на училище в Маргейт, на изток от Лондон близо до естуара на Темза. По това време създава много картини, които баща му излага на витрината на магазина си.
Приет е в Кралската академия на изкуството, когато е само 15-годишен. Отначало показва силен интерес към архитектурата, но е посъветван да се придържа към рисуването от архитекта Томас Хардуик (младши). Сър Джошуа Рейнолдс, президентът на Кралската академия по онова време, оглавява заседателният съвет, който го приема. Негов акварел е приет за лятната изложба 1790 г., само година след като е приет. Показва първата си маслена картина през 1796 г. В останалата част на живота си редовно излага картини в Академията.
Пътува доста из Европа, започвайки от Франция и Швейцария през 1802 г. рисува в Лувъра, Париж през същата година. Той пътува няколко пъти до Венеция по време на живота си.
Никога не се жени, въпреки че има любовница, Сара Денби, която му ражда две дъщери.
С напредване на възрастта Търнър става по-ексцентричен. Той има само няколко близки приятели. Баща му, който живее с него тридесет години, работи като негов асистент в ателието.
Баща му умира през 1829 г., което има дълбок ефект върху Търнър, и оттогава той изпада в дълбока депресия.
Търнър е известен като „художник на светлината“.
Прочут със своите маслени картини, Търнър е смятан за един от най-добрите акварелисти.
Талантът на Търнър е оценен рано в неговия живот, ставайки академик по изобразително изкуство на 23-годишна възраст. Финансовата му независимост му позволява да въведе новости и създаде картини, които учудват много хора.
Като повечето романтици, внушителната сила на природата е постоянен мотив в работите на Търнър. Той се фокусира върху буйната сила на морето.
С неговите първи работи, като „Абатството на Тинтерн“ (1795) и „Венеция: Св. Джорджо Маджоре“ (1819), остава верен на традициите на английския пейзаж. В „Ханибал, преминаващ Алпите“ (1812) неговото ударение на разрушителната енергия на природата идва на дневен ред. Търнър усъвършенства своята техника, за да развива темите през годините. Неговият отличителен стил на рисуване, да използва техниката на акварела, но с маслени бои, създава лекота, гладкост и ефекти на преливане в неговите картини.
През късните си години Търнър използва маслените бои все по-малко. Заедно с Констабъл оформят лицето на английската живопис. Двамата са много популярни и във Франция. Импресионистите внимателно изучават работите им, въпреки че те започват да губят популярност. В модерното изкуство поддръжниците на абстрактното изкуство са също повлияни от Търнър.
Бекаа (долина)

Долината Бека́а (на арабски: وادي البقاع‎ [wādī l-Biqāʕ], ливанско произношение: [bʔaːʕ]) – долина в Източен Ливан, един от най-важните земеделски райони в страната.
Долината Бекаа е разположена на 30 километра западно от столицата Бейрут, между планинските хребети Ливан и Антиливан.
Тя е северен край на Източно-Африканската рифтова долина.
Дължината ѝ е около 120 километра, а средната ширина около 16 км. Климатът е средиземноморски с горещо и сухо лято и студена снежна зима.
Най-големия град в долината е град Захла, който е и център на провинция Бекаа.
На територията на долината се намира мухафаза Бекаа с площ 4429 km² и население 620 022 души (2008).
Асоциация „Българска книга“

Асоциация „Българска книга“ (АБК) е единствената организация на книгоиздатели, книготърговци и литературни агенти в България. Тя е сдружение с нестопанска цел в частна полза, основано през 1994 г. със седалище в София. В Асоциацията членуват книгоиздатели, книготърговци и литературни агенти, които произвеждат над 90% от книжната продукция в страната.
Дейността на Асоциацията е насочена към запазване и развитие на националното книгоиздаване, съобразно стандартите на ЕС, насърчаване развитието на българската книга като универсален продукт на националната култура в общоевропейската съкровищница и стимулиране на четенето като основен фактор за духовно развитие на личността. През 2006 г. АБК разработва национална програма „Четяща България“ и дългосрочната „Стратегия за устойчиво развитие на книжния пазар“.
Асоциацията е сред 17-те институции, които изготвят и подписват Меморандум за формиране на национална политика за четене, изработване на общи позиции и предприемане на съвместни действия за устойчиво развитие на българското книгоиздаване, книготърговия, библиотеки и народни читалища.
Асоциация „Българска книга“ е член на:
Български военен атлас

„Български военен атлас“ е най-големият атлас, издаван в България. Излиза през 1979 г. в тираж 15 000 броя.
Състои се от 2 книги. Първата е илюстрована и съдържа географски и военноисторически карти. Втората е приложение-брошура с азбучен указател на всички термини от първата книга. Размерите на първата книга са 25 см ширина, 34 см височина и 3 см дебелина и обем от 310 страници. Разделена е на 3 основни части.
Съдържа 3 карти на звездното небе, 2 карти на Слънчевата система, карта на най-значителните изследвания на космоса, карта на часовите пояси на Земята, карта на строежа на земната повърхнина и на земната вътрешност и образци на военнотопографски карти и фотограметрични снимки.
Съдържа физическа карта на света на стр. 30 – 31 и карти на държавите на континентите (стр. 54 – стр. 134) в поредност Европа, Азия, Африка, Северна Америка, Южна Америка, Австралия и Океания и България.
От стр. 32 до стр. 52 съдържа карти на световните океани, тектонски, земетръсни, вулканични, геоморфоложки, температурни, валежни, климатични, почвени, както и карти на природните зони, народите, речните оттоци и видовете транспорт по света.
Историческата част е разделена на 2 части.
Първите 3 карти в тази част са „Тракийските земи до заселването им от славяни и прабългари“. След това следва пълен преглед в хронологичен ред на всички военноисторически събития от основаването на Българската държава през 681 г. до края на Втората световна война за България през 1944 – 1945 г.
Първата карта в тази част е „Гръцко-персийските войни (500-470 г. пр.н.е.)“. Следват карти отново в хронологичен ред за войните през феодализма и капитализма, Руско-турската освободителна война (1877 – 1878), Първата и Втората световни войни.
От стр. 297 до стр. 305 са карти на регионални военни конфликти след 1945 г. Последната карта на стр. 305 е озаглавена „Разпадане на колониалната система“.
От стр. 307 до стр. 310 има общи справочни данни за земята.
В съставянето на „Български военен атлас“ участват 21 български учени в областта на географията, историята, военното дело и физиката, между които физикът академик Христо Христов (1915 – 1990), физикогеографът Живко Гълъбов (1908 – 1993), историкът Йоно Митев (1916 – 2001).
Колокита

Колокита е живописен нос на 2 километра южно от град Созопол.
През 2007 година на него започва изграждането на курортно селище Созополис в архитектурния стил на стария Созопол. Селището ще бъде застроено на площ от 88 500 m². Заедно с това археологическите разкопки на носа ще бъдат запазени и обновени.
Релефът на Колокита е начупен от древни тракийски могили. 10 от тях са разкопани от френския консул в Пловдив Дегран в края на 19 век и от там за Лувъра са отнесени десетки антични рисувани съдове от 5 и 4 век пр. Хр. Те са били поставени в гробниците на траки, жители на Аполония, погребани по тракийски обичай.
Нос Колокита е любимо място за гмуркане с дълбочина от 5 до 20 метра.
Шантави рисунки-мисунки

„Шантави рисунки-мисунки“ (на английски: Looney Tunes Cartoons) е американски анимационен телевизионен сериал, разработен от Питър Браунгарт и е продуциран от „Уорнър Брос Анимейшън“, базиран е на героите от „Шантави рисунки“ и „Весели мелодии“. Сериалът прави своя световен дебют в международния фестивал на анимационния филм в Анси на 10 юни 2019 г. и се излъчва по „Ейч Би О Макс“ на 27 май 2020 г. Шестият и последен сезон е излъчен на 27 юли 2023 г.
Последван от премиерата на Анси, първите 10 епизода на сериала са пуснати по HBO Max на 27 май 2020 г., със следващите 20 епизода от първия сезон, които са пуснати чрез 29 април 2021 г. Сериалът също се излъчва премиерно по Cartoon Network на 5 юли 2021 г., за да промотира „Космически забивки: Нови легенди“.
В Канада, премиерата на сериала се излъчва по Teletoon на 11 октомври 2020 г. В Австралия и Нова Зеландия, премиерата на сериала се излъчва по Cartoon Network на 23 април 2021 г. Във Великобритания и Ирландия, премиерата на сериала се излъчва по Boomerang на 7 юни 2021 г. В Япония, премиерата на сериала се излъчва по Cartoon Network на 15 август 2021 г.
В България сериалът започва излъчване в стрийминг платформата „Ейч Би О Гоу“ на 7 юни 2021 г., и по-късно се излъчва по локалната версия на Бумеранг и „Картун Нетуърк“ на 1 ноември 2021 г.
По-късно сериалът се премества в преименуваната стрийминг платформа „Ейч Би О Макс“ на 8 март 2022 г.
Дублажът на сериала е първоначално записан в студио „Александра Аудио“ от първи до четвърти сезон, и след това се премества в студио „Про Филмс“ от пети сезон.
Малките шантави рисунки: Великденски приключения

„Малките шантави рисунки: Великденски приключения“ (на английски: Baby Looney Tunes' Eggs-traordinary Adventure) е американски анимационен филм, заснет от Warner Bros. Animation. Базиран е на телевизионния сериал „Малките шантави рисунки“ (Baby Looney Tunes). Филмът представя главните герои от „Малките шантави рисунки“, които търсят истинското значение на Великден.
Продуценти на филма са Глория Ю Дженкинс и Том Минтън, които работят по поредицата от серии. Корейското анимационно студио Dong Woo Animation изготвя анимацията. Филмът е пуснат на VHS и DVD на 11 февруари 2003 г. и по Boomerang през март 2017 г.
В България филмът е издаден на VHS от Александра Видео с български войсоувър дублаж на Александра Аудио.
Енкаустика

Енкаустика (от старогръцки ἐγκαυστική – буквално непреводимо, от глагол със значение горя, горещ) е рядък и специфичен вид живописна техника. Основният пластификатор на боите при енкаустиката е восъкът, поради което често техниката е наричана и „восъчна живопис“. Боите за техниката всъщност представляват пигмент, разтворен във восък. Техниката е особено трудна, тъй като обикновено се работи в затворено помещение, различните цветове на боите непрекъснато се подгряват до температура над точката на топене на восъка, същото се отнася и за основата. В същото време трябва да се живописва изключително бързо, тъй като енкаустиката не предполага корекции като ретуш – първият живописен слой остава и последен.
В миналото тайната на енкаустиката се пази като семейна традиция, приписват и се редица мистични елементи – като например танци на девойки на лунна светлина около съда, в който се топи восъкът, добавяне на билки и т.н. Всъщност основният технологичен проблем е свързан именно с повишаването на точката на топене на восъка, който може да бъде решен с добавянето към него на някои природни смоли – мастична, дамарена. Добавянето на 20 грама за килограм восък, предварително разтворена в спирт мастичена смола, гарантира удобство при живописването и устойчивост на полученото изображение откъм външни влияния – температура, влага, механични повреди.
От естетична гледна точка основно достойнство на този вид техника е прозрачността на живописния слой, под който прозира цветът на основата (на светлината). Технологично предимство е дълговечността на изображенията, всъщност те могат да бъдат повредени, освен механично, единствено и само ако бъдат изложени на висока температура.
Поради сложността си, както и заради навлизането на нови и по-лесни за употреба технологии, след античния период (когато енкаустиката преживява своя разцвет), тази живописна техника бива изместена от фреската (при стенописите) и маслото (при кавалетната живопис). В християнската иконопис към 6 век е почти напълно изместена от температа.
Едни от най-характерните запазени образци на изображения, изпълнени с тази техника, са фаюмските портрети от елинистичния период на Древния Египет.
Национална гимназия за приложни изкуства „Свети Лука“

Националната гимназия за приложни изкуства „Свети Лука“ е средно специално художествено училище, намиращо се в София.
НГПИ „Свети Лука“ е създадено като занаятчийско училище през 1953 г., преобразувано по-късно в Техникум по художествени занаяти. През 1975 г. става Средно специално художествено училище за приложни изкуства, а през 2009 г. – Национална гимназия за приложни изкуства „Св. Лука“.
Изучават се рисуване, живопис, скулптура, история на изкуството, компютърна графика. Осигурява основна професионална подготовка, достатъчна за започване на самостоятелна дейност. При завършване на училището се издават дипломи за професиите художник и дизайнер.
Гимназията е носител на международна награда „Платинена звезда“ – Мадрид 1999 г. и „Златна книга“, награда на Съвета на европейската научна и културна общност.
Училището е на подчинение на Министерството на културата. В него работят изявени български художници.
Учениците ежегодно организират изложби и участват в представителни изложби и конкурси в България и чужбина.
Бронка Гюрова-Алшех

Бронка Гюрова-Алшех е българска художничка.
Родена е на 1 януари 1910 г. в Шумен. През 1933 г. завършва живопис в Художествената академия в София при проф. Димитър Гюдженов, а през 1937 г. специализира живопис в Белгия. В периода от 1933 до 1949 г. участва в няколко общи изложби. Включва се в изложбите на жените-художнички, Дружеството на новите художници, както и в представяния на българското изкуство в чужбина.
Съпруга е на художника Елиезер Алшех, с когото емигрират през 1951 г., а от 1952 г. се установяват в Буенос Айрес, Аржентина. Там тя се занимава с текстил и други видове приложно изкуство.
Умира през 1995 г. в Буенос Айрес.
По значими нейни картини са:
Иван Йовчев (художник)

Иван Костов Йовчев е български художник, живописец и илюстратор на детска литература.
Роден е на 6 февруари 1925 г. в Горна Оряховица. През 1952 г. завършва Висшия институт за изобразително изкуство „Николай Павлович“ в София, където изучава декоративно-монументална живопис при Георги Богданов.
Йовчев се реализира в сферата на цветната книжна илюстрацията като автор в произведения за деца и юноши. През 1962 г. стартира своята изложбена дейност, участвайки в изложения на книгата и изложби на българската живопис или илюстрация. През 1970 г. се присъединява към Съюза на българските художници. Умира през 2017 г.
Александър Миленков

Александър Миленков е български художник – сценограф и живописец.
Роден на 19 януари 1882 година в Самоков. През 1901 година завършва Държавното рисувално училище в класа на професорите Петко Клисуров и Иван Ангелов. Заминава да специализира стенопис при проф. Дитл в Мюнхен. След посещение на театрално представление развива интерес към театралната декорация и изоставя фресковата живопис. През 1906 година е принуден да прекъсне обучението си поради липса на средства и се завръща в България. Три години по-късно пътува отново за Мюнхен и в продължение на година изучава сценография при художника Ханс Фрам, завършвайки образованието си по театрална декорация.
В България започва работа в столичната драматична трупа „Сълза и смях“, по-късно преименувана на Народен театър. През 1907 година проектира и изработва костюмите и декорите за специалната постановка, с която е открита новопостроената сграда на Народния театър.
Участва в Първата световна война като доброволец. Служи като подпоручик в Двадесет и втори пехотен тракийски полк. Ранен е край Безевище и награден с два ордена за храброст.
Като сценограф Миленков е автор на театралната декорация на 370 постановки, които включват драми, опери, оперети и детски пиеси. Работи за Народния театър, Народната опера, столичния куклен театър, читалища и други театрални сцени от цялата държава. Постановките, за които изработва сценографско оформление включват: „Крал Лир“ от Уилям Шекспир, „Свекърва“ от Антон Страшимиров, „Първите“ от Петко Тодоров, „Аида“ от Джузепе Верди и „Трубадур“ от Джакомо Пучини. Ранният му творчески период се характеризира с голямо внимание към детайлите и историческата достоверност на декорите и костюмите.
Организира пет самостоятелни изложби – една със сценография (1907), а останалите с живопис (пейзажи и натюрморт).
Член е на Съюза на българските художници и два пъти председател на сдружението.
Умира на 3 януари 1971 година в град София.
Мира Лехчанска

Мира Богомирова Лехчанска, позната в по-ранното си творчество и като Мира Йовчева (6 септември 1929 – 2012) е български художник, живописец, илюстратор и портретист.
Родена е в София, в семейство на художници. Баща ѝ Богомир Ц. Лехчански е художник от Кюстендил. Майка ѝ Елена К. Грънчарова от София е живописец и известен български портретист.
Завършва ВИИИ „Н. Павлович“ в София през 1952 г. специалност монументална живопис, в класа на проф. Георги Богданов.
Работи в областта на живописта и илюстрацията. Участва в много общи и национални изложби в България и в чужбина. Прави и много самостоятелни. Първата си самостоятелна изложба прави в Пловдив през 2005 година.
Нейни илюстрации са представяни на международни форуми за детска книга, един от които е биеналето в Болоня, Италия. Във връзка с работата си посещава и Германия, Югославия, Австрия и Унгария.
Получава многократно награди и поощрения от различни конкурси за илюстриране на книги, както и за живопис. Нейни творби се намират в НХГ, СГХГ, окръжните галерии в страната, Пловдив, Пещера, галерии и частни колекции в САЩ, Италия, Германия.
Nikola Petrov (painter)

Nikola Petrov (Bulgarian: Никола Петров; 19 August 1881, Vidin – 10 December 1916, Sofia) was a Bulgarian landscape painter and graphic artist; also known for his portrait sketches and watercolors.
He displayed a talent for drawing while still in elementary school. When he was old enough, he went to Sofia and, in 1899, became part of the second group of students accepted for the newly organized State Drawing School (now the National Academy of Arts). He studied with the sculptor Marin Vasilev and Jaroslav Věšín, a Czech battle painter. Despite these influences, he chose to concentrate on landscape painting.
In 1903, he joined the Society of Modern Art, a group devoted to promoting currents trends such as Impressionism, Symbolism and Art Nouveau. That same year, he was able to spend some time studying in Rome, thanks to a state scholarship.
He continued to pursue his own styles, however, and spent much of his time painting en plein air; a habit to which he had been introduced by Věšín. He was also one of the first Bulgarian painters to do cityscapes and is often referred to as the "Xудожника на София" (Painter of Sofia)“. Following his first showing in 1904, he participated in numerous exhibitions at home and abroad, including London (1907), Munich and Venice (1910), Belgrade (1912) and Berlin (1916).
In addition to his paintings, he helped decorate Alexander Nevsky Cathedral, provided drawings for children's magazines and illustrated a book of poems by Pencho Slaveykov.
He died of tuberculosis, aged only thirty-five. In 1961, the Nikola Petrov Gallery was opened in his hometown of Vidin. It contains over 1,300 works by Petrov and other notable Bulgarian artists. Several postage stamps featuring his works were issued in his honor on the centenary of his birth.
Hurray (game)

Hurray (also called Boom) is a late 1970s Bulgarian children's game. Hurray is a street game, usually played outside on an asphalt surface. The game gained mass popularity in the late 1980s, with many streets and car parks appearing in the game's drawing from oil paintings or chalk.
Hurray involves two teams with an undetermined but equal number of players, located in field one and field two. The goal is for each team to get out of their field, through the corridor, outside their field, enter the other team's field by passing through the corridor and step on the triangle, situated on the far corner of the field, shouting "Hurrah".
As the player passes through the corridors, he is not allowed to step on or out of the drawing because he will be "burned" (taken out of the game). Players from the opposing team - from their field or already out of the drawing - can pull or push players to make a line or go out of the drawing.
When a player is in an angle circle called a "bomb", no one can pull or push him. Out-of-the-field players from the opposing teams can not push each other inside the corner.
Prie-dieu

A prie-dieu (French: literally, "pray [to] God") is a type of prayer desk primarily intended for private devotional use, but which may also be found in churches. A similar form of chair in domestic furniture is called "prie-dieu" by analogy. Sometimes, a prie-dieu will consist only of the sloped shelf for books without the kneeler.
The prie-dieu appears not to have received its present name until the early 17th century. In that period in France, a small room or oratory was sometimes known by the same name. In the Middle Ages, the faithful attended the parish services standing. From the 16th century onwards, wooden benches or chairs were made available, according to an order fixed by the customary law, and rented from the farmer who was the successful bidder for the "chair farm" or from the churchwarden, the fixed prices (increased during solemn masses) being collected by the chairmaker.
The design of this prayer stand varied in time, eventually settling as a small, ornamental wooden desk furnished with a thin, sloping shelf for books or hands, and a kneeler. Sometimes, instead of the sloping shelf, a padded arm rest will be provided. This type is useful for devotions such as the Rosary, which do not require a book, or for private, non-liturgical prayer.
Prie-dieu may be provided in church weddings for the bride and groom to kneel on during the service (either one long double prie-dieu or a pair), or may be used by a cleric when he or she leads the worshippers in prayers such as litanies and other prayers. In the Byzantine Rite, a prie-dieu is provided for the bishop when he kneels in the Holy Doors during the consecration of a church. One may also be used by the priest reciting Kneeling Prayers at Pentecost.