davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Statue of José Gervasio Artigas (Washington, D.C.)

General Jose Gervasio Artigas is a bronze statue, in Washington, DC, capital of the United States, at the intersection of Constitution Avenue and Virginia Avenue, at 18th Street. It is one of a set called the Statues of the Liberators. José Artigas was a 19th-century general, sometimes called "the father of Uruguayan independence", "Protector de los Pueblos Libres" or "Jefe de los Orientales".
The Washington, DC, statue was created before 1948 by Juan Manuel Blanes. At its base are engraved the words "Liberty of America is my dream and its attainment my only hope."
Although this statue was delivered before the identical one in Montevideo, Minnesota, Montevideo erected theirs in 1949 and the Washington, DC, Parks Department did not erect its until a year later on 19 June 1950.
Both statues were gifts from the people of Uruguay and are replicas of an original in San José de Mayo, Uruguay, created by Italian sculptor Dante Costa. The Uruguayan officer Edgardo Ubaldo Genta had conceived the idea in 1940 as a good-will gesture.
Flag of Misiones Province

The flag of Misiones, a province of Argentina, was introduced by provincial decree no. 326 of 12 February 1992 and consists of three horizontal stripes from the top of the colors red, blue and white. The origins of the flag date back to the flag of the League of the Free Peoples created by José Artigas based on Manuel Belgrano's flag. According to Artigas, the meaning of the flag is as follows:
Flag Day falls on November 30 in memory of Andrés Guacurarí, who was born on that day.
The flag was originally introduced by Andrés Guacurarí, after his arrival in Misiones in early March 1815. In Misiones, the main flag of the League of the Free Peoples with a red bend and a flag of three horizontal stripes for the province itself were used. Similar flags, with different arrangements of colors, were used by other provinces of the league. From the beginning, doubts have been raised as to whether the colors of the Misiones flag still correspond to the colors of the original artists: white, light blue and red, since some descriptions from the era mentioned the middle stripe as green, and sometimes it was even said that the upper stripe was black. It is currently believed that the source of these discrepancies is that the authors saw a flag that had faded, with the light blue changing to greenish and the red being dimmed. It is uncertain how long the three-striped flag was in use. After the fall of the League, southern Misiones was occupied by Francisco Ramírez, Governor of Entre Ríos. Despite being in conflict with Artigas, Ramírez continued to use the same flag. Over the following years, Misiones was occupied by Corrientes, Brazil, Paraguaybefore being permanently annexed to Corrientes on 1 September 1832.
When the province was restored in early 1954, a coat of arms featuring red, green, and white was adopted.
On 12 February 1992, he then governor Governor of Misiones Province, Ramón Puerta, signed Decree No. 326, restoring the red, blue, and white flag's official status.
In 1816, a tricolor with an identical arrangement was raised in Montevideo by the military governor Fernando Otorgués, appointed by José Artigas. Shortly thereafter, the Provincia Oriental, later the Republic of Uruguay, changed the order of the stripes. The Otorgués flag also forms the basis for the flag of the Broad Front.
The Serbian tricolor was created with the 1835 constitution as a merchant flag and over time became the national flag. The Republic of Serbia removed the Yugoslav-era red star and adopted a simple version of its tricolour following a referendum in 1992. The flags remained similar until 2004, when Serbia added a coat of arms with a white eagle. During the Yugoslav wars, similar flags were also adopted by the Serb-dominated Serbian Krajina and the Republika Srpska, which still exists as a federal entity of Bosnia and Herzegovina and still uses a simple tricolour in 1:2 proportions. The flag of Misiones also resembles the old flag of Montenegro. All flags from the Balkans have different proportions and shades than Misiones.
List of military aircraft of Uruguay

This is a list that cover current and former military aircraft that have been used by the Armed Forces of the Oriental Republic of Uruguay since 1913.
The following is a list in chronological order of acquisition of the aircraft that were used by the aviation of the National Army of Uruguay since the origin of military aviation in the country in 1913, and through the different organizations that developed within it, such as the Military Aviation School or the Military Aeronautics until 1953, the year of the creation of the independent Fuerza Aérea Militar (Military Air Force), current Uruguayan Air Force. However, in some cases the service periods shown for the aircraft below exceed the existence of the uniformed service in which they served, due to the fact that some of the aircraft continued their service beyond the existence of the organization and remained operating in the immediately following. The total number of aircraft that made up the fleets of each of the models is not included, so they should not be taken as unique airframes.
The following is a list of the military aircraft that were used by the original Fuerza Aérea Militar (Military Air Force) and then the Uruguayan Air Force. It is necessary to state that despite having different names, it is the same organization. In some cases, the periods of service shown for the aircraft below exceed the existence of the service under the name of the Military Air Force, but the change of designation to the Uruguayan Air Force in 1956 did not imply any operational change, and the aircraft continued with their uninterrupted service.
The following is a list of the military aircraft that were used by the Fuerza Aérea Militar since its creation on December 4, 1953, and 1955, the year before the organization became known as the Uruguayan Air Force.
The following is a list of the military aircraft that have been used by the current Uruguayan Air Force, since this name was used for the first time in 1956. The total number of aircraft that made up the fleets of each of the models is not included, so they should not be considered as unique airframes.
The following is a list of the aircraft that have been used by the Navy Aeronautical Service and the current Naval Aviation of the National Navy of Uruguay. This later designation was adopted on June 27, 1952, with the approval of Decree No. 21,307. As with the previous lists, the total numbers of aircraft that made up the fleets of each of the following models are not included, so they should not be considered as unique airframes that were found in service.
List of equestrian statues

This is a list of notable equestrian statues by country. The sculptures are listed by the date of their inauguration, regardless whether they were later dismantled or torn down.
Caracas
Bijeljina
Sofia
Dobrich
Gabrovo
Koprivshtitsa
Plovdiv
Targovishte Province
Varna
Veliko Tarnovo
Santiago de Chile
Dalian, Liaoning Province
Hohhot, Inner Mongolia
Ordos, Inner Mongolia
Fuboshan, Guilin
Taipei, Taiwan
Barranquilla
Cartagena
Medellín
Zagreb
Havana
Prague
Poděbrady
Copenhagen
Aarhus
Aalborg
Esbjerg
Hvidovre
Nakskov
Odense
Slagelse
Alexandria
Cairo
Viljandi
Addis Abeba
Helsinki
Lahti
Lappeenranta
Rantsila
Tbilisi
Kutaisi
Poti
Telavi
Athens
Arta
Giannitsa
Karditsa
Kavala
Pella
Thessaloniki
Agra
Chennai
Dhubri
Bangalore
Imphal
Kolhapur
Kolkata
Thanjavur
Mumbai
Pune
Punjab
Solapur
Shimla
Jakarta
Cilacap
Semarang
Salatiga
Jogjakarta
Makassar
Magelang
The equestrian statue of Pangeran Diponegoro became the symbol of military territorial command of Central Java, hence the name Kodam Diponegoro. As a result, almost in every main road provincial borders between Central Java Province with its adjacent provinces such as West and East Java provinces, stood those equestrian statues.
Mashhad
Zabol
Baghdad
Boyle
Hurfeish
Jerusalem
Kfar Tavor
Kiryat Tiv'on
Tel Aviv
Mikve Israel
Tokyo
Kanazawa
Kobe
Kōchi
Komatsushima
Kumagaya
Kushimoto
Nagano
Nagoya
Osaka
Ōsaki
Sendai
Ueda
Wakayama
Al-Karak
Aktobe
Korday
Nur-Sultan
Oral
Taraz
Pyongyang
Pristina
Bishkek
Riga
Vilnius
Birštonas
Luxembourg
Skopje
Bitola
Mexico City
Chihuahua
Chinameca
Zacatecas
Chişinău
Tiraspol
Ulaanbaatar
Tov aimag
Khovd
Casablanca
Windhoek
Amsterdam
Breda
The Hague
Katwijk aan den Rijn
Nijmegen
Rotterdam
Utrecht
Oslo
Lima
Braga
Lisbon
Batalha
Cantanhede
Porto
Vila Viçosa
Bucharest
Cluj-Napoca
Focşani
Iași
Oradea
Târgu Mureş
Belgrade
Niš
Novi Sad
Zrenjanin
Bratislava
Komárno
Štúrovo
Žilina
Ljubljana
Cape Town
Kimberley
Pretoria
Port Elizabeth
Khartoum
Stockholm
Gothenburg
Helsingborg
Linköping
Malmö
Vänersborg
Basel
Bern
Elm
Fribourg
Geneva
Lausanne
Ligornetto
Muralto
St. Gallen
St. Gotthard Pass
Zürich
Aleppo
Damascus
Bangkok
Chanthaburi
Chiang Mai
Lampang
Phra Nakhon Si Ayutthaya
Phitsanulok
Saraburi
Tunis
Ankara
Antalya
Bursa
Samsun
Kyiv
Izmail
Kamianka-Buzka
Kharkiv
Luhansk
Lviv
Montevideo
Minas
Tashkent
Caracas
Phu Dong Thien Vuong in 1 District
Quang Trung Emperor in 10 District
Tran Nguyen Han in 1 District
Thanh Giong
Quang Trung Emperor
Landing of the 33 Patriots Day

19 April is the anniversary of the Landing of the 33 Patriots in Uruguay, also known as the Thirty-Three Orientals, called "Orientals" because Uruguay was known as the Banda Oriental, or the "Eastern Bank" of the Río de la Plata, the western shore being Argentina.
In a span of less than ten years—1807 to 1816—the Banda Oriental and its capital city of Montevideo were occupied by the English, retaken by the Spanish, and invaded by the Portuguese.
In 1816, Portuguese Brazil took Banda Oriental from the north, ousting the province's hero José Gervasio Artigas in 1820 and forcing him into exile in Paraguay. Banda Oriental became a province of Brazil, which achieved independence from Portugal in 1822.
In 1825 a group of exiled Uruguayan fighters called the 33 Orientals returned from Buenos Aires. They were led by Juan Antonio Lavalleja, who had fought with the exiled Artigas. The 33 Orientals secretly crossed the Plata River, landing on the Eastern Bank on 19 April. There they planted what would be known as the flag of the 33 Orientals and took an oath to kick the Brazilian government out of Uruguay.
Four months later, on 25 August 1825, Uruguay officially declared its independence from Brazil. After 500 days of fighting (the Argentina–Brazil War), Brazil recognized Uruguay's independence in 1828.
Celebrations held on this date correspond with celebrations held on their National Independence day, with the laying of wreaths, speeches, and particularly special prayer programs held in churches all over Uruguay, recognizing the 33 brave men who had sparked the revolution towards their independence.
Freedom Statue

The Freedom Statue is located in Lusaka, capital of Zambia. It represents the independence of Zambia and memorializes those who lost their lives in the movement to secure independence. The 12-foot statue was erected on the orders of Kenneth Kaunda in 1974 for the 10th anniversary of independence. It was made by British sculptor James Butler. The statue is depicted on the Zambian kwacha, and the center for celebration on Africa Day.
The statue is said to represent a scene in which freedom fighter Zanco Mpundu Mutembo broke the chains he was imprisoned in in front of 18 soldiers, after being told to do so or be shot.
Тирано

Тирано (на италиански: Tirano, на местния диалект Тира̀н) е град и община в Северна Италия.
Град Тирано е разположен около река Ада в провинция Сондрио на регион Ломбардия. Градът е близо до швейцарската граница и планината Бернина в Швейцарските Алпи. Има население от 9168 жители към 1 януари 2009 г.
Първите сведения да града датират от 1073 г., когато на днешното му място е построена крепостта Досо.
Сред архитектурните забележителности е светилището „Мадона“
Тирано е железопътен възел. Градът има 2 жп гари. Едната е за нормална жп линия (1435 мм), с която се пътува към Тельо и Сондрио, а втората за теснолинейка на швейцарската компания Ретише Бан, която свързва града със Санкт Мориц през прохода Бернина. Успоредно с теснолинейката има автомобилно шосе, което продължава към вътрешността на Швейцария
Представителният футболен отбор на града има аматьорски статут и се казва УС Тиранезе.
Шарганска осмица

Шарганска осмица е музейно-туристическа теснолинейка (760 mm ширина между релсите) по трасето Мокра Гора – Шарган Витаси в община Град Ужице.
Тя е част от реконструиран участък от бившата железопътна линия Ужице – Вишеград – Сараево, свързваща Сърбия с Република Сръбска.
По трасето на музейно-туристическа атракция се движи влакът „Носталгия“ през летния сезон от април до октомври и през зимата по празниците от 25 декември до 25 януари.
Разстоянието по трасето е 15 440 m с преодоляване на разлика във височина от 300 m със среден наклон от 18 градуса и 22 тунела (с обща дължина над 5 km), 10 моста и няколко малки гари.
Нарича се осмица понеже трасето се извива под формата на осмица. Възстановеното трасе влиза в експлоатация на 1 септември 2003 г. Лятно време атракционната теснолинейка превозва средно около 80 хиляди туристи между склоновете на планините Златибор, Тара и Златар в областта Стари Влах с височина от 1627 m и изглед към каньона на река Увац, известен като едно от най-устойчивите местообитания на белоглавия лешояд.
Гара Голубичи в близост до Мокра гора е край Дървен град – типично сръбско етносело с архитектура от типа народни градежи в Сърбия, построено специално за филма „Животът е чудо“ на Емир Кустурица.
Аврамово (железопътна гара)

Железопътна гара Аврамово (до 1983 г. Аврамови колиби) е най-високо разположената гара в България и на Балканския полуостров. Намира се на 1267,4 m н.в. по теснопътната железопътна линия Септември – Добринище, на km 68+395, непосредствено след най-дългия тунел по линията №32 (314,26 m).
След Освобождението, от 1878 до 1912 г. на мястото на днешната гара е минавала границата между Княжество България и Османската империя.
Гарата е построена след 1926 г. като част от теснолинейката Чепино – Якоруда. Отсечката е въведена във временна експлоатация на 12 декември 1937 г., а официално е открита на 30 юли 1939 г., заедно с отсечката Якоруда – Белица. На гарата са построени двойна пазачница с чакалня, жилище за чета и надзирател и тоалетна. Прокаран е и водопровод. Обслужва се от четири коловоза, два от които се използват за разминаване на влаковете. До 1983 г. името на гарата е Аврамови колиби.
Аврамово е разположено югозападно от Аврамовата седловина, която е орографска граница между Рила и Родопите и вододел на водосборните басейни на реките Марица и Места. Намира се в североизточната част на община Якоруда, област Благоевград. Обслужва разположеното на 1 km от нея село Аврамово. Гарата е изходен пункт за връх Велийца (1712 m). В близост до гарата преминава републикански път II-84.
Погановско ждрело

Погановското ждрело е изключително красив дълъг пролом - Дефиле на река Ерма в Западните покрайнини отвъд днешната граница със Сърбия.
Дефилето започва след село Звонци, където Ерма започва да си пробива път между планините Гребен от изток и Влашка от запад и свършва при село Власи, над Суково където Ерма навлиза в Пиротското поле. В ждрелото е разположен Погановският манастир. Пътят в дефилето се вие през тунелите по трасето и неговите огражденияна са релсите и траверси на демонтираната Трънска теснолинейка (мина Злата) 600 мм – строителството на която започва 1915 г. участъка от трасето с готовия 300 m тунел при ждрелото на Ерма след Ньойския договор остава незавършен, изградени са участък Драгоман-Ялботина (при въглищна мина Бели брег) 12 km (днес закрит и демонтиран), и участък Ракита, Звонци, Звонска Баня, Трънски Одоровци, Бобовище, Ерма, Погановски манастир, Власи, Комие, Горна Държина, Суково, Бело поле – общо 28 км. Миньорите наричат влака „Цира“. Към 1942 са направени още два по-малки тунела до с. Петачинци за свързване на участъците, но отново западните покрайнини са отнети. Участъкът Цира е закрит заедно с мината 1963 г. През 1981 г. трасето на последния е асфалтирано и преустроено в удобен път поради малките железопътни наклони.
Алеко Константинов в пътеписа си за Погановското ждрело и Погановския манастир, казва за него прословутата фраза описвайки красотите на България: „Какво Швейцария ли?“ След Ньойския договор Западните покрайнини са взети Сърбия до 1941 г., когато са върнати на България, но след 1944 с Парижкия договор от 1947 отново са откъснати.
Детска железница Кърджали

Детската железница е увеселителна теснолинейна железопътна линия, разположена в парк „Простор“ в Кърджали. Тя е първата Детска железница в България.
Кърджалийската атракционна детска железница е построена на 30 септември 1962 г. по проект на инж. Валентина Йочкова. За строежа ѝ са използвани релси от закритите рудници за скъпоценни метали край село Стремци (разположено на 12 км североизточно от град Кърджали), като се ползват рудничните вагонетки, преоборудвани с места за сядане. Години наред Кърджалийската детска железница е един от символите на Кърджали, постепенно в годините след 10 ноември 1989, съоръжението е извън експлоатация. Спряна е от движение временно в края на 1990 г. След близо 8-годишно прекъсване на 7 септември 2006 г. детското влакче е открито отново. Ремонтирани са железопътното трасе и тунела. Освежени са локомотивът и вагончетата, за украсяването на които са се погрижили малките художници от кърджалийския Обединен детски комплекс. Последното спиране на железницата е от октомври 2016 г. до август 2017 г., заради повреда на локомотива. Около края си жп линия се извива под формата на буквата Р, с цел локомотива да дърпа вагоните към начална гара, което премахва нуждата да бъде откачван, маневриращ и закачван за опашната част на влакчето и дърпащ вагоните към начална гара.
В България има още една действаща детска железница – Детска железница Пловдив „Знаме на мира“ в подножието на Младежкия хълм в Пловдив.
Жп линия е с дължина 1,210 км, междурелсие 0,6 м
По маршрута са изградени следните съоръжения:
Вагоните са с общо около 25 седящи места. Локомотив с двигател с вътрешно горене дърпа два вагона, като около единия си край линията се извива под формата на цифрата шест, което премахва нуждата от монтаж на маневрен коловоз и две коловозоразклонения.
Локомотиви БДЖ серия 01.60

Локомотивите 01.00 попадат в БДЖ през 1942 г. заедно с теснолинейката Кочериново – Рилски манастир. Самите локомотиви пристигат на Балканския полуостров с английската армия по време на Първата световна война. Тогава те са използвани масово при експлоатацията на временно построените прифронтови и снабдителни жп линии на Солунския фронт. След приключването на военните действия те остават в гръцките железници. През 1921 – 1922 г. 5 локомотива, заедно с няколко десетки вагони са закупени от предприятието на братя Балабанови „Българска горска индустрия“ (БГИ) в Кочериново за обслужване на концесията за добив на дървен материал от риломанастирските гори. В БДЖ преминават 4 от локомотивите, а петият остава да обслужва фабриката на „Българска книжна и дървена индустрия“ (БКДИ, наследник на БГИ). През 1942 г. им се дава и серия 01.00 (от 01.01 до 01.04).
Това са първите локомотиви американско производство и първите с двуосна водеща талига. Всички останали локомотиви за междурелсие 600 мм изобщо нямат талиги. Целият им експлоатационен живот в БДЖ преминава на тази теснолинейка. Първите извадени от държавните железници са 01.01 и 01.03, които са предадени на Горско стопанство „Лонгоза“, където продължават да работят. Останалите две машини са предадени за използване котлите им за отопление: 01.02 – на ГНС – Варна и 01.04 на ОНС – Търговище.
* Локомотив БКДИ № 4 не е работил никога в БДЖ. Тук е показан за сведение.
Визица (дем Южен Пелион)

Визица (на гръцки: Βυζίτσα) е планинско село на Пилио, намиращо се на 30 км от Волос, Гърсело.Обявено е за традиционно село.
До Визица се стига и с теснолинейката на Пелион. Според едно изследване въпреки етимологията селото е ново и възниква около 1650 г. от преселници епирци, москополци, арванити, българи и власи. Традиционните сгради в селото принадлежат към характерната за района Пелионска архитектура.
Транспорт в България

Транспортът в България е опосредстван от наличието на сухопътна, в това число и железопътна, въздушна, морска и тръбна транспортна мрежа. В процес на усилено изграждане са магистралите, за които се очаква да дадат положителен икономически ефект за България.
Първата железопътна линия в България е въведена в експлоатация през 1866 г. и свързва градовете Русе и Варна.
В България са построени 4294 километра релсови пътища. Страната е свързана с железопътни пътища с Гърция, Румъния, Турция и Сърбия. Пряка железопътна връзка със Северна Македония не съществува.
Използва се стандартното междурелсие с размер 1435 мм, което е и най-разпространено в света. Междурелсието на теснолинейката „Септември — Добринище“ е с размер 760 мм.
Пътищата от републиканската пътна мрежа са класифицирани „според административно-стопанското си значение и функциите си в транспортната система в следните класове“: магистрали, първокласни, второкласни и третокласни. Магистралите са седем на брой.
Теснолинейка Каспичан – Тодор Икономово

Железопътната линия Каспичан – Тодор Икономово е теснолинейна линия с междурелсие 600 mm, днес разглобена и премахната, съществувала в Североизточна България, области Шумен и Силистра.
Линията е строена от армията по време на Първата световна война по направление на добруджанския фронт. Използването на животинска тяга не успява да задоволи нуждата от бърз превоз до фронтовата линия на военни подразделения, боеприпаси, оръжие и продоволствие, и това налага нейният строеж. Целта е да се достигне Силистра. Строена е на два основни етапа. През 1916 г. е изграден участъкът между Каспичан и Хърсово (31,6 km). През 1917 г. е пуснат в експлоатация участъкът Хърсово – Сеид Алифакъ (30,3 km). В резултат на историческите събития тя не е изградена до крайна планирана точка, а само до село Сеид Алифакъ (61,9 km). След Ньойския мирен договор последното остава в Румъния заедно с участък от 5,3 km. През 1920 г. линията е предадена от армията на БДЖ, които започват експлоатацията ѝ до гара Крайна (граничното по това време село Махмузлии). През 1935 г. е открито отклонението от гара Ружица до село Божидар (10,7 km).
За поддържане на локомотивите, обслужващи влаковете по отклонението в Каспичан е построено локомотивно депо. Самите локомотиви са серия 400 и техният брой е варирал според интензивността на превозите по линията (около 10 – 12 броя).
Линията се е използвала предимно за превоз на товари (основно каолин) и пътници. Превозът се осъществява в смесени влакове (в един влак закачени и пътнически вагони, и товарни вагони) или товарни влакове. Максимално разрешената скорост е 15 km/h, само за участъка Черковище – Хърсово е 20 km/h. Експлоатацията на тази линия продължава до 1964 г., когато поради нерентабилност е спряна от експлоатация, разглобена и премахната.
Железопътната линия е следвала руслото на Крива река до село Черковище. Следва най-тежкият участък между селата Църквица и Хърсово, където се изкачва по склона на платото Стана. На ръба на платото след изкачването му е изградена спирка „Могила“. След Хърсово по сравнително равен релеф продължава до село Ружица, от където се разделя до Тодор Икономово и Каолиново.
Приетата политика през 50-те години на XX век за закриване на теснолинейните железопътни линии засяга и тази жп линия. Поради нерентабилност в края на 1964 г. линията е закрита и демонтирана.
Предвид нарастващото значение на Нови пазар като регионален икономически център налага възстановяването ѝ вече като жп линия със стандартно междурелсие 1435 mm. Дължината на новия клон (вече като жп линия № 28) е 6,25 km. Открита е за експлоатация на 4 юли 1967 г. По-късно е електрифицирана. Закрита е през 2002 г., контактната мрежа е демонтирана, a участъкът е преобразуван в маневрен район към гара Каспичан.
По трасето на линията е построен един стоманобетонен мост на km 1+250 с дължина 34,70 m над една от една от улиците в Нови пазар. По трасето има и един неохраняем железопътен прелез в чертите на града, намиращ се на km 5+090.
Бома

Бома (на френски: Boma) е пристанищен град в Централно Конго е транспортен възел на река Конго. В миналото Бома е бил ентрепот и поради търговската си важност от 1 май 1886 до 1926 е столица на Белгийско Конго (днешната Демократична република Конго, ДРК). През 1926 столицата е преместена в Леополдвил (фр.: Léopoldville, по-късно преименуван на Киншаса). Градът е център на износ на тропическа дървесина – махагон, червен кедър, орех и бук, а освен това изнася банани, какао и палмови продукти. От последното преброяване през 2009 населението е 527 725.
Името Бома означава малко укрепление на един от многобройните езици банту, киконго. Градът е основан от португалски търговци през 16 век като ентрепот обслужващ търговията с няколко европейски страни, но става особено важен като център за търговия с роби. Една от най-старите исторически постройки в града е катедралата Нотр-дам де’л асомсион (Успение на св. Богородица), изработена на части в Белгия на 2 септември 1886 и докарана на местонахождението си на 21 септември 1889. През 1916 Бома е център на военен гарнизон.
Бома лежи на северния бряг на река Конго, 100 km нагоре по течението от устието на реката в Атлантическия океан при Моанда. Голямата ширина и дълбочина на реката позволяват на морски кораби да достигнат града, което го прави основно пристанище на ДРК. От 1889 до 1984 Бома е начална гара на железопътната линия Майомбе с последна гара Тшела (родно място на Жозеф Касавубу). Железницата е била теснолинейка с ширина 610 мм. Гарата е разрушена е от режима на Мобуту Сесе Секо и е линията е пренесена в Екваториалната провинция през 1984 макар там да не е била от особена полза.)
Висбю

Висбю (на шведски: Visby) е град в югоизточна Швеция.
Висбю е най-големият град на шведския остров Готланд. Той е главен административен център на едноименните лен Готланд и община Готланд. Разположен е на брега на Балтийско море. Намира се на около 200 km на юг от столицата Стокхолм. Най-запазеният средновековен град в Швеция е включен в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО в Европа. Висбю е ограден от 3,4 километрова каменна стена. Населението му е 22 593 жители от преброяването през 2010 г.
Висбю възниква около 1240 г. около основания по това време францискански манастир. Най-късно през 1288 г. градът е бил защите с крепостна стена.
През следващите десетилетия той става част от Ханзата и се превръща в един от най-големите търговски центрове в района на Балтийско море. През 1361 година остров Готланд е завзет от Дания, но Висбю успява да запази автономията си още известно време. През 1411 година датчаните изграждат своя крепост в южната част на града и засилват контрола си над града, което предизвиква упадък на търговското му могъщество. През 1525 година градът е разрушен от войските на Любек, след което е само малък град без значение за балтийската търговия.
Висбю получава статут на град през 1645 г.
Основен отрасъл в икономиката на града е туризмът.
Повечето от 55-те кули и 3,5 километра от крепостната стена, построени през Средновековието са запазени в началото на XXI век.
Висбю има пристанище и летище. До континенталната територия на страната пътува ферибот до Оскаршхамн на запад и до Нюнесхамн на север. Има жп гара за туристическа теснолинейка, която пътува на север по около 10 km жп линия до село Вескинде и на югоизток също по около 10 km жп линия близо до село Ендре.
Съд на въздушна възглавница

Съд на въздушна възглавница (ховъркрафт) е превозно средство, което може да се движи на въздушна възглавница с голяма скорост върху равни повърхности като водни басейни, лед и блата.
Въздушната възглавница представлява пласт от непрекъснато нагнетяван въздух под превозното средство. При движението съдът почти не докосва повърхността, върху която се движи. Отсъствието на триене с повърхността намалява съпротивлението при движение. От височината на въздушната възглавница зависи над колко големи препятствия или вълни може да се движи превозното средство.
Обикновено съдовете имат няколко отделни двигателя. Един или повече двигатели нагнетяват въздух във възглавница и поддържат необходимото налягане. Други двигатели се използват, за да придвижват средството в желаната хоризонтална посока, изтласквайки въздуха назад и придвижвайки кораба напред. Някои модели кораби използват един двигател, разделяйки въздушния поток на две.
Днес съществуват кораби на въздушна възглавница с водоизместване над 150 тона.
Вагон-лодка

Вагон-лодката е вид железопътен вагон, който се използва при железопътните превози.
Вагон-лодката е вид превозно средство, което се движи по железопътни релси. Предназначението му е да транспортира тежки извънгабаритни товари до 250 тона.
Превозва както трансформатори и електрически машини, така и масивни съоръжения от всички отрасли на промишлеността.
За да се движи вагон-лодката към нея се прикачва локомотив, вагон на който пътуват придружаващите я служители, както и допълнителни вагони за осигуряване на необходимата спирачна маса.
Превозът с вагон-лодка се извършва с разрешително от държавно предприятие Национална компания „Железопътна инфраструктура“.
Транспортът се включва в националното разписание за движение на железопътните превозни средства като самостоятелен влак и се спазват редица мерки за безопасност.
Превозването на тежки извънгабаритни товари по железопътни релси е по-евтино и по-екологично от автомобилния транспорт с влекачи и ремаркета.
Вагон-лодката може да се използва за маршрути с изградена железопътна инфраструктура. Размерът на превозвания товар трябва да му позволява да премине през изкуствените съоръжения по трасето (тунели, мостове), които имат габаритни ограничения за височина и широчина на превозното средство или товара, и за радиус на завои.
.
Единствената функционираща вагон-лодка в България е произведена в Германия и е собственост на Централна енергоремонтна база ЕАД (ЦЕРБ)
Снегоход

Снегоходът (на английски: snowmobile – сноумобил), известен и като моторна шейна или снегомобил, е превозно средство за транспорт по сняг и лед, което не се нуждае от път.
Част от снегоходите са създадени да се движат по дебел сняг или в гори, докато други оперират в по-чист терен, като езера или утъпкани пътеки/писти. Обикновено са приспособени да возят водач и пътник, но често се използват като мотоциклети и ATV-та за използване през зимата по снежна покривка и замръзнали водни басейни. Те нямат никаква друга защита освен противоветрено стъкло. Двигателят движи гъсенична верига отзад, а ските отпред позволяват контрол на посоката.
Първите снегоходи са с гума, но днешните варианти разполагат с колела от кевлар. Първите модели са задвижвани от двутактов двигател с бензин и вътрешно горене. Днес по-популярните сенегоходи са тези с четиритактов двигател, основно поради по-малкото замърсяване, причинено от тези превозните средства.
Създадени като зимно превозно средство, което да може да отива, където другите превозни средства не могат, те помагат на транспортиращите ловци и работници да превозват хората по покрита със сняг земя, замръзнали езера и реки. В последната част от 20 век те започват да се използват и за състезателни цели. Хората, които карат снегоходи на състезания, се наричат „снегоходци“. По-известните типове състезания за снегоходи са: прекосяване на снежен път (Snowcross), снежно състезание (Snowriding), фристайл (Freestyle), изкачване на планини (Mountain Climbing) и др. През лятото снегоходите се използват в състезания по драг рейсинг по тревни, асфалтови и дори водни писти.
Темпомат

Темпоматът (CCS, на английски Cruising Control System) е устройство, който поддържа постоянна скорост на возилото, независимо дали превозното средство се движи по равна или наклонена повърхност. Шофьорът не трябва да натиска педала на газта, защото регулирането на скоростта се провежда автоматично.
Narrow-gauge railways of France

The French National Railways used to run a considerable number of 1,000 mm (3 ft 3+3⁄8 in) metre gauge lines, a few of which still operate mostly in tourist areas, such as the St Gervais-Vallorcine (Alps) and the "Petit Train Jaune" (little yellow train) in the Pyrenees. The original French scheme was that every sous-prefecture should be rail connected. Extensive 600 mm (1 ft 11+5⁄8 in) gauge lines were also built for the sugar-beet industry in the north often using ex-military equipment after the First World War. Decauville was a famous French manufacturer of industrial narrow-gauge railway equipment and equipped one of the most extensive regional 600 mm (1 ft 11+5⁄8 in) narrow-gauge railway, the Chemins de fer du Calvados. Corsica has a narrow-gauge network of two lines following the coast line, that are connected by one line crossing the island through highly mountainous terrain. The petit train d'Artouste, a tourist line in the Pyrenees, uses 500 mm (19+3⁄4 in) gauge.
1,300 mm (4 ft 3+3⁄16 in)
1,200 mm (3 ft 11+1⁄4 in)
1,100 mm (3 ft 7+5⁄16 in)
600 mm (1 ft 11+5⁄8 in)
Media related to Narrow gauge railways in France at Wikimedia Commons
List of railway lines in Bulgaria

This is a list of railway lines in Bulgaria focusing primarily on intercity train lines. In 2019, there were 4,071 kilometres (2,530 mi) of standard gauge railways, of which 67% were electrified. Narrow gauge lines amount to 125 kilometres (78 mi).
Train railways, as well as related infrastructure such as stations, are managed and maintained by the National Railway Infrastructure Company, which split from Bulgarian State Railways (BDZ) - Bulgaria's national rail company - in 2002. The National Railway Infrastructure Company holds a virtual monopoly on ownership and works closely with the State Railways.
Non-train rail transport in Bulgaria is limited to tram and metro services in Sofia, both managed by their own municipality-owned companies.
Bolded indicates main lines. Italics indicate narrow-gauge lines.
The capital Sofia is the only Bulgarian city with an urban rail network. These include trams and subway trains. Until 1964, a ring railway connected a number of train stations within Sofia. This abandoned railway has seen renewed interest in 2019, with proposals to either partially restore and use it for connections to Sofia Airport and subway stations, convert it into a "green ring route" for bicycles, or both. In May 2020, it was decided that parts of this railway will not be restored for train movement, but for bicycles and pedestrians instead.
Sofia's urban rail network is nevertheless integrated with the national railway network. Both the tram network and Sofia Metro have stations at Sofia Central Station, the central hub for several of the main train lines in Bulgaria.
Operational since 1901, the tram network had 137 kilometres (85 mi) of track in 2016, servicing 14 lines with a total two-way route length of 286 kilometres (178 mi). The Sofiya tram network uses two gauges - 1009 mm (39,72 inches) and standard 1435 mm (56,49 inches).
The only subway system in operation is also located in Sofia. It was unveiled in 1998 and has four lines with a total length of 52 km 32 mi and 47 stations. metropolitan.bg web site
Kala (TikToker)

Kala (born 1985 or 1986) is an American TikToker known for her content surrounding the excavation of a tunnel under her house, which has earned her the nickname "Tunnel Girl".
Kala studied business and finance in college. After graduating, she entered the information technology field as a software engineer.
She bought a two-story home in Herndon, Virginia in 2010. She previously built a two-story addition at the back of her house, with a basement and subbasement underneath.
In August 2022, Kala began construction on a storm shelter in her basement. To prepare, she studied FEMA shelter guidelines and a civil engineering book titled Rock Mass Classification — A Practical Approach in Civil Engineering. She began posting to TikTok about her tunnel construction in October 2022, telling viewers she was undertaking the project to challenge herself.
Kala's followers initially consisted primarily of electricians and mining and civil engineers.
In the course of excavating under her home, Kala also found building stones, which she began to mine and save for later projects. By August 2023, Kala had begun referring to the project as an "underground tunnel system", and had built a makeshift elevator to remove rock and dirt from the tunnel. Around the same time, her content had begun to reach more users, who expressed concerns about the safety and legality of her project.
By November 2023, she had accumulated 330,000 TikTok followers. At the time, she said she had spent about $50,000 on the project. Although Kala had undertaken the majority of work herself, her friends also occasionally helped.
On December 7, 2023, the tunnel was inspected by local building authorities and declared unsafe, and Kala was told to vacate her home until an engineer could evaluate the structure. In late December, concern continued to spread online regarding whether the tunnel could negatively impact Kala's neighbors. On December 31, Kala announced on her TikTok that city officials had told her to halt construction. She reassured her viewers that she would cooperate with a mandatory evaluation by an engineer, and would continue to pursue proper permitting. At the time, she had more than 500,000 followers.
In March 2025 Kala told Fox News that her tunnel got the approval from Herndon, including floor and structural plans, along with construction specifications of the "storm shelter." As of approval the tunnel system is 22 feet below ground with a 30-foot entrance.
List of British heritage and private railways

This is a list of heritage, private and preserved railways throughout the United Kingdom, the Crown dependencies, and British Overseas Territories whether operational or closed, that are operated for charitable purposes or shareholder profit. Some also provide economic local transport. For rail museums, see List of British railway museums.
Many of the standard-gauge railways listed, including former branch lines and ex-mainline routes, were closed by British Railways under the Beeching Axe of the 1960s. Most have been restored and operate as heritage lines. A smaller number of lines were formerly industrial or colliery railways.
Many of these preserved railways are mentioned in national and international tour guides, and visits may form part of a school curriculum or feature in other studies, including civil engineering, mechanics, social, economic and political history, visual arts and drama.
This list also includes tramways. Nearly all tram services in Britain ended in the 1950s and early 1960s, leaving just Blackpool Corporation Tramways, although some big cities have since revived them in the late 20th century onwards.
This list includes those railways which has public open days and excludes those on private sites which are not advertised to the public.
This is a list of former heritage railway attractions that are sadly defunct.
See List of heritage railways in Northern Ireland
See Rail transport in the Isle of Man.
Tie Xi Qu: West of the Tracks

Tie Xi Qu: West of the Tracks (Mandarin: [tʰjè ɕí tɕʰý] t'yeh-shee-chuh, 铁西区, Tiě xī qū) is a 2002 Chinese documentary film by Wang Bing. Over nine hours long, the film consists of three parts: "Rust," "Remnants" and "Rails."
Tie Xi Qu was filmed over the course of two years between 1999 and 2001 and details the slow decline of Shenyang's industrial Tiexi district. This area was once a vibrant example of China's socialist economy. With the rise of the free market and the move towards other industries, however, the factories of Tiexi have all begun to be closed down, with them much of the district's worker-based infrastructure and social constructs.
Although Tie Xi Qu: West of the Tracks is rarely screened due to its length, many critics have named it one of the best and most important films of the 2000s.
The first portion, "Rust," follows a group of factory workers in three state-run factories: a smelting plant, an electric cable factory and a sheet metal factory. Workers of all three are hindered by sub-standard equipment, hazardous waste, and a lack of safety precautions. Perhaps even worse, the declining need for heavy industry results in a constant shortage of raw materials, leaving the workers idle and concerned for their future. In Chinese, this section is called 工廠 (gōngchǎng), meaning "factory".
The second part, "Remnants" follows the families of many of the workers in an old state-run housing block, "Rainbow Row." In particular, Wang focuses on the teenage children who concern themselves with their own lives but must also cope with their inevitable displacement as Tie Xi's factories continue to close down. In Chinese, this section is called 艳粉街 (Yànfěn Jiē), meaning "Yanfen Street."
The third part, "Rails" narrows its focus to a single father and son who scavenge the rail yards in order to sell raw parts to the factories. With the factories closing however, their future suddenly becomes uncertain. In Chinese, this section is called 铁路 (tiělù), meaning "railway."
In a 2012 poll by the British Film Institute, eight critics named it one of the 10 greatest films ever made.
Gangaramaya Temple

Gangaramaya Temple (Sinhala: ශ්‍රී ගංගාරාම මහාවිහාරය śrī gangārāma mahāvihāraya, Tamil: ஸ்ரீ கங்காராம மகாவிகாரம் Srī Gaṅgārāma Makāvikāram) is one of the most important temples in Colombo, Sri Lanka, being a mix of modern architecture and cultural essence. Located on the Beira Lake, it was completed in the late 19th century.
The temple's architecture demonstrates an eclectic mix of Sri Lankan, Thai, Indian, and Chinese architecture.
This Buddhist temple includes several imposing buildings and is situated not far from the placid waters of Beira Lake on a plot of land that was originally a small hermitage on a piece of marshy land. It has the main features of a Vihara (temple), the Cetiya (Pagada) the Bodhitree, the Vihara Mandiraya, the Seema malaka (assembly hall for monks) and the Relic Chamber. In addition, a museum, a library, a residential hall, a three storeyed Pirivena, educational halls and an alms hall are also on the premises.
Most notable for tourists is the architecture of Seema Malaka, which was built with donations from a Muslim sponsor to the design of Geoffrey Bawa.
It was the home for erudite scholars such as Ratmalana Sri Dharmarama Thero, Waskaduwa Sri Subhuti Thero, Weligama Sri Sumangala Thero, Welivitiye Dhammaratna Thero, and Pandit Batuwantudawe.
Don Bastian de Silva Jayasuriya Goonewardane, a 19th-century shipping merchant who was seeking suitable land to build a temple for the Matara Sri Dharmarama thero, bought a beautiful tract belonging to three Moors, and filled and prepared the land at great expense. The land was bordered on two sides by the Moragoda Ela and the Pettigala Ela was used to build the temple, which was subsequently named the Padawthota Gangaramaya Viharaya. The Mudaliyar, with the assistance of the people built a great 'Chaitya' (Dagaba) of 30 Riyans, and built a great decorative arch (thorana) and a 'Sandakada pahana' modeled on the ones found at Anuradhapura, at the entrance to the temple. A 'Bo' sapling brought from the great Sri Maha Bhodiya in Anuradhapura, was planted with his own hands and nurtured. He also built a three-storied preaching hall, walls, railings and the moat around the temple.
Today Gangaramaya serves as a place of Buddhist worship and a learning centre. The temple is involved in Buddhist welfare work including old peoples' homes, a vocational school and an orphanage. The temple is uniquely attractive and tolerant of members of many different religions. It has been instrumental in establishing the Buddhist temple on Staten Island (US) the Buddhist Center in New York and the Buddhist Centre in Tanzania, thus helping to propagate the Dhamma in other countries.
Coping (architecture)

Coping (from cope, Latin capa) is the capping or covering of a wall. A splayed or wedge coping is one that slopes in a single direction; a saddle coping slopes to either side of a central high point.
Coping may be made of stone, brick, clay or terracotta, concrete or cast stone, tile, slate, wood, thatch, or various metals, including aluminum, copper, stainless steel, steel, and zinc. Stone coping used in contemporary landscaping is sometimes referred to as a "wall cap" in the US, with the stones referred to as capstones. In all cases it should be weathered (have a slanted or curved top surface) to throw off the water.
In Romanesque work, copings appeared plain and flat, and projected over the wall with a throating to form a drip. In later work a steep slope was given to the weathering (mainly on the outer side), and began at the top with an astragal; in the Decorated Gothic style there were two or three sets off; and in the later Perpendicular Gothic these assumed a wavy section, and the coping mouldings continued round the sides, as well as at top and bottom, mitring at the angles, as in many of the colleges at the University of Oxford.
SteamRanger Heritage Railway

The SteamRanger Heritage Railway is an 82 kilometres (51 miles) long 1600 mm (5 ft 3 in) broad gauge tourist railway, formerly the Victor Harbor railway line of the South Australian Railways (SAR). It is operated by the not-for-profit South Australian Division of the Australian Railway Historical Society. As the last operating non-suburban line of the former broad-gauge network, on which Australia's first public railway was opened, the line and its associated rail assets have high historical significance.
In the 1970s, the South Australian Division of the Australian Railway Historical Society established SteamRanger as a not-for-profit railway preservation offshoot to operate its train tours from Adelaide, mainly on rural lines throughout the state's broad-gauge networks. SteamRanger opened their first purpose-built depot at Dry Creek railway station, 11 kilometres (6.8 miles) north of Adelaide in 1980. From the mid-1980s, SteamRanger gradually took over the operation and maintenance of the Victor Harbor railway line in the Adelaide Hills.
When plans were announced for the Adelaide to Melbourne line to be converted to 1435 mm (4 ft 8+1⁄2 in) standard gauge, SteamRanger had to choose between staying at Dry Creek and losing its investment in the Victor Harbor line, or move and become isolated from Adelaide's suburban railway lines. Since the first choice would break the society's financial viability, in a huge project all of SteamRanger's locomotives and rolling stock were moved.
A new depot was built at Mount Barker railway station, at the northern end of the broad-gauge line to Victor Harbor. As part of the move, the District Council of Mount Barker renovated the station building, derelict at the time, to become SteamRanger's headquarters. Conversion of the interstate line was completed in 1995 as part of the One Nation infrastructure upgrade program. Following that most of South Australia's broad-gauge tracks have been closed, the line has become the last operating memory of locomotive-hauled trains on the broad gauge.
As of January 2023, scheduled SteamRanger trips were as follows.
SteamRanger's fleet as of March 2025 was as follows.