Voksne mennesker med ADHD og deres perspektiver på eget selvbildet (2024)

# MASTEROPPGAVE

Tittel: Voksne mennesker med ADHD og deres perspektiver på eget selvbildet

Navn: Victoria Syversen Myhre

Kandidatnummer: 191536

Dato for innlevering: 18.11.2024

Studienavn: Masterstudium i spesialpedagogikk

Fakultet/Institutt: Lærerutdanninger og språk. Pedagogikk, IKT og læring

# **Forord**

Disse 4 årene med deltidsstudium i master i spesialpedagogikk ved Høgskolen i Østfold har gått fort, men samtidig sakte. Jakten på studiebobla har vært et evig jag med distraksjoner slik som full jobb, oppussing av (et veldig gammelt) hus, ny jobb, familieforøkelse, mammapermisjon, bryllup, barnehagestart, sykdom og livet generelt med alle plikter og forventninger som har gjort at det til tider har føltes ut som kampen om tilværelsen med studier ved siden av.

Tusen takk til mine informanter. Jeg har lært mye om diagnosen ADHD i møte med dere. Takk for at dere valgte å ha tillitt til meg. Takk for at dere delte deres historie med erfaringer og tanker slik at denne masteroppgaven tok form.

Jeg vil gjerne takke min kjære, gode og motiverende ektemann. Du har pushet meg i innspurten og heiet på meg frem mot målstreken.

Takk til lille Ellinor som har vært tålmodig med mammaen sin.

Videre vil jeg takke min familie og gode venner for støtten og heiarop i disse årene.

Og en spesiell takk til min veileder, Ingjerd Skafle. Takk for støtte. Takk for gode og oppmuntrende ord. Takk for reflektering og veiledning. Takk for at du har vist interesse for meg og hjulpet meg på veien til en masteroppgave.

Victoria Syversen Myhre

November, 2024

# **Innholdsfortegnelse**

| Sammendrag                                         | 6  |
|----------------------------------------------------|----|
| Summary                                            | 8  |
| 1 Introduksjon                                     | 10 |
| 2 Hva er ADHD?                                     | 13 |
| 2.1 ADHD gjennom historien                         | 15 |
| 2.2 Årsaksforklaring og risikofaktorer             | 17 |
| 2.3 Kjennetegn ved de tre typene for ADHD          | 20 |
| 2.6 Medisinbruk                                    | 21 |
| 2.7 Risiko ved bruk av medisin                     | 23 |
| 2.8 ADHD hos voksne                                | 24 |
| 3 Perspektiver på selvbilde                        | 26 |
| 3.1 Selvbilde                                      | 26 |
| 3.2 Makt                                           | 29 |
| 3.3 Avvik, stigma, fordommer og samfunn            | 29 |
| 3.3.1 Avvik                                        | 30 |
| 3.3.2 Stigma                                       | 31 |
| 3.4 Medikalisering                                 | 33 |
| 3.5 Salutogenese                                   | 36 |
| 3.5.1 Sense of Coherence (SOC)                     | 37 |
| 4 Metode                                           | 39 |
| 4.2 Validitet og relabilitet i kvalitative studier | 40 |
| 4.3 Refleksivitet                                  | 41 |
| 4.4 Operasjonalisering                             | 42 |
| 4.5 Forskningsetikk                                | 43 |
| 4.6 Datainnsamling                                 | 45 |
| 4.7 Utvalg                                         | 46 |
| 4.8 Gjennomføring av intervjuene                   | 46 |
| 4.9 Transkribering av intervjuene                  | 47 |
| 4.10 Tematisk analyse                              | 48 |
| 5 Funn                                             | 51 |
| 5.1 Temaer                                         | 52 |
| Tabell 1                                           | 52 |
| Tabell 2                                           | 52 |

| 5.2 Hovedtema 1: En ønsket diagnose?                           | 52 |
|----------------------------------------------------------------|----|
| 5.3 Hovedtema 2: En ny måte å se seg selv på - sånn er jeg     | 54 |
| 5.3.1 Undertema 2.1: Nyanser av selvbilde                      | 57 |
| 5.4 Hovedtema 3: Et ønske om oppfølging, ikke bare medisin     | 59 |
| 6 Diskusjon                                                    | 65 |
| 6.1 Selvbilde                                                  | 65 |
| 6. 2 Tema 1: En ønsket diagnose?                               | 68 |
| 6.3 Tema 2: En ny måte å se seg selv - sånn er jeg             | 71 |
| 6.4 Tema 3: Ønsket om oppfølging - ikke bare medisin           | 73 |
| 6.4.1 Oppsummering av diskusjon                                | 79 |
| 7 Implikasjoner til videre forskning og studiens begrensninger | 80 |
| 8 Konklusjon                                                   | 82 |
| 9 Referanseliste                                               | 83 |

*ADHD er lik ABBA, absolutt begavet, bare annerledes (informant 2)*

*ADHD er liksom bare krydder oppå en aktiv hjerne (informant 1)*

# **Sammendrag**

**Problemstilling:** Hvordan opplever voksne med ADHD at diagnosen påvirker deres selvbilde?

Forskningsspørsmålene i denne studien er:

#### **Forskningsspørsmål 1:**

Hvordan påvirker bruk av medisin selvbildet til personer med ADHD?

#### **Forskningsspørsmål 2:**

Hvordan påvirket diagnostiseringen av ADHD selvbildet?

**Teori:** Den teoretiske bakgrunnen er ulike synspunkter på selvbilde blir i denne studien presentert fra blant annet Bolt & Schermer (2009), Rasmussen (2022), Brod et.al (2012), Bailey (2003) og Rosenberg (1965). I tillegg viser jeg til medikalisering med blant annet Tjora og Levang (2016) og Tjora (2012). Videre presenterer jeg også perspektivet salutogenese av Antonovsky (1987) hvor det blir presentert hvordan en mestrer livets motgang og skiller mellom frisk og syk.

**Metode:** Studiet har en fenomenologisk tilnærming. Datamaterialet ble samlet inn ved hjelp av semistrukturerte intervjuer av syv ulike voksne mennesker med diagnosen ADHD. Videre ble intervjuene transkribert og analysert ved hjelp av tematisk analyse.

**Resultater:** Jeg kom frem til tre hovedtemaer ved hjelp av den tematiske analysen: En ønsket diagnose? En ny oppfattelse av seg selv - sånn er jeg og Ønsket om oppfølging - ikke bare medisin. Temaene ble belyst ved hjelp av sitater fra informantene i intervjuene.

**Diskusjon og konklusjon:** Denne studien har undersøkt hvordan voksne med ADHD opplever diagnosen og hvordan den påvirker selvbildet. Alle informantene har selv ønsket en utredning av diagnosen og alle bruker medisin for ADHD. Noen informanter opplyser at de har fått et bedre selvbilde etter at de begynte på medisin da de mestrer mer og måler selvbildet opp mot oppnåelser. Andre informanter har et dårlig selvbilde hvor de føler at ADHD påvirker store deler av hverdagen deres.

**Oppdeling:** Denne masteroppgaven er delt inn i 9 kapitler. Kapittel 1 inneholder introduksjon. Her introduserer jeg utgangspunktet til oppgaven. Deretter presenterer jeg hva ADHD er i kapittel 2, med underkapitler som omhandler historie, årsaksforklaringer og risikofaktorer, medisinbruk, risiko med bruk av medisin og ADHD hos voksne. Videre i kapittel 3 presenterer jeg begrepet selvbildet i lys av flere perspektiver slik som avvik og stigma, makt, synet på helse og skillet mellom frisk og syk. Metodedelen kommer frem i kapittel 4 hvor jeg tar for meg tematisk analyse og presenterer kvalitativt intervju med semistrukturert intervju. Jeg vil presentere mine resultater i kapittel 5. Diskusjonen hvor jeg jobber med teori jeg tidligere har presentert og resultatet fra informantene blir i kapittel 6 lagt frem. Kapittel 7 inneholder studiens begrensninger før vi kommer til konklusjon i kapittel 8. Helt til slutt i kapittel 9 er referanselisten.

# **Summary**

**Title:** Adults with ADHD and their Perspectives on Their Self-Image.

**Problem Statement:** How do adults with ADHD experience the impact of their diagnosis on their self-image?

The research questions in this study are:

#### **Research Question 1:**

How does the use of medication affect the self-image of individuals with ADHD?

#### **Research Question 2:**

How has the diagnosis of ADHD influenced their self-image?

**Theory:** The theoretical background is based on the view of self-image as seen among Bolt & Schermer (2009), Rasmussen (2022), Brod et al. (2012), Bailey (2003) and Rosenberg (1965). In addition, I refer to medicalization with, among others, Tjora and Levang (2016) and Tjora (2012). Furthermore, I also present the perspective on salutogenesis by Antonovsky (1987), which discusses how to cope with life's adversities and differentiate between health and illness.

**Method:** This study employs a phenomenological approach. The data was collected using semi-structured interviews with seven different adults diagnosed with ADHD. The interviews were then transcribed and analyzed using thematic analysis.

**Results:** I identified three main themes through thematic analysis: A Wanted Diagnosis? A New Perception of Oneself - That's How I Am, and The Need for Follow-Up - Not Just Medication. Each theme is illustrated with quotes from the informants during the interviews.

**Discussion and Conclusion:** This study has explored how adults with ADHD experience the diagnosis and how it affects their self-image. All informants expressed a desire for an assessment of their diagnosis, and all are using medication for ADHD. Some informants report a better self-image after starting medication, as they achieve more and measure their

self-image against their accomplishments. Other informants have a poor self-image, feeling that ADHD affects large parts of their everyday lives.

**Division:** This master's thesis is divided into nine chapters.

Chapter 1 contains an introduction that presents the starting point of the thesis. In Chapter 2, I explain what ADHD is, including subchapters that address its history, causal explanations, risk factors, medication use, risks associated with medication, and ADHD in adults. In Chapter 3, I present the concept of self-image considering several perspectives, such as deviance and stigma, power, the view of health, and the distinction between health and illness. The methodology is detailed in Chapter 4, where I describe my use of thematic analysis and qualitative interviews. I will present my results in Chapter 5. The discussion, where I engage with theory and present the informants' results, is found in Chapter 6. Chapter 7 outlines the limitations of the study before we reach a conclusion in Chapter 8. Finally, Chapter 9 includes the reference list.

# **1 Introduksjon**

" 'Matthew seems quiet today', I vented to my supervising teacher. 'Yes' she replied, 'he's been put on Ritalin. For his hyperactivity. He's much easier to handle these days'. I nodded but was not sure that I liked what I saw. Sure, he was quiet, still, not bothering anyone. But where was his energy, his bounce, his vitality? Where was the kid that made me laugh in spite of myself? The kid who was so creative in art class and who excelled at gym? His behavior was certainly less disruptive, but I wanted to see the other Matthew" (Smith, 2012, s.9).

Dette utdraget fra Smith (2012) tydeliggjør mye av hva jeg ønsker å utforske i denne studien. Jeg ønsker å undersøke hvordan voksne personer med ADHD opplever å få medisiner basert på sin diagnose som i stor grad handler om atferd og væremåte.

Videre fortsetter Smith (2012) med:

"Why were we so quick to prescribe drugs, at the expense of cognitive and behavioral treatments, to treat hyperactivity? And why did we ignore the complex background of these young people in seeking an explanation for their behavioral, social and educational problems, preferring to explain away their problems in life on a genetic, neurological glitch?" (Smith,

#### 2012, s.10)

Jeg undrer over hvordan det føles å få en diagnose og hvordan dette påvirker selvbildet. Jeg ønsker å tilnærme meg kunnskap i dette forskningsarbeidet med et åpent sinn og nysgjerrighet i veien videre om å bli mer informert over hvordan bruk av medisin påvirker selvbildet til voksne mennesker med ADHD.

#### **1.1 Aktualisering**

ADHD er den mest anvendte diagnosen hos barn og unge i Norge i dag (Bang et.al, 2023). På verdensbasis er prevalensen på rundt 5,9% hos barn og 2,1% hos voksne (Faraone et al., 2021). I Norge er det rundt 5% av barn og unge som har ADHD (Helsedirektoratet, 2023). Statistisk sett finnes det én elev med ADHD i hver klasse (Holmen, 2016). Det er høyere forekomst av ADHD hos gutter i barnealder enn hos jenter (Surén et al., 2018).

Overvekten av gutter med diagnosen avtar med alderen og forskjellen mellom jenter og gutter blir ikke like tydelig blant voksne (Solberg et al., 2018).

Det har vært en betraktelig økning etter 2020 hvor flere kvinner enn menn har fått diagnosen ADHD i alder 16-24 år (Bang et.al, 2023). En nyere studie fra Selmer (2024) kan det tyde på at flere kvinner er udiagnostiserte og ikke har blitt fanget opp enda, da ADHD har blitt feildiagnostisert som angst og utbrenthet (Selmer, 2024). I barndommen diagnostiseres det tre til seksten ganger hyppigere med ADHD hos gutter enn hos jenter. I voksen alder er antallet som diagnostiseres nesten likt mellom kvinner og menn (Babinski, 2024). Det har vært økt fokus på ADHD og ADHD hos voksne den siste perioden, og nylig ble det lagt frem resultater som kan tyde på at noen voksne ikke har hatt symptomer for ADHD som barn, men at det har kommet i voksen alder. Dette kan kategoriseres som en undergruppe av diagnosen ADHD (Ørstavik, et.al, 2016).

ADHD diagnosen har blitt mye omtalt og vært en del i mediene de siste årene. Siden medier er en viktig informasjonskanal for mange når det kommer til informasjon angående helse, blir også mediene kilder til hvordan diagnoser og behandling for disse diagnosene kan tolkes (Isaksen & Tjora, 2016).

Det finnes mye forskning på ADHD og selvbildet. Det finnes mange studier rundt selvtillit og ADHD, og medisinering og ADHD, men det kan virke som at det ikke finnes like mye forskning på hvordan medisinering av ADHD påvirker selvbildet. Det bekreftet ADHD Norge til meg i mailkorrespondanse i 2023. Dette syntes jeg virket interessant og ville undersøke videre.

I arbeid som spesialpedagog møter jeg både voksne, ungdommer og barn med ADHD. Jeg føler meg tryggere når jeg har denne kunnskapen om hva ADHD innebærer, og føler meg bedre i jobben min som spesialpedagog når jeg har de forståelsesrammene. Jeg er ikke ferdig

utlært og ønsker med dette å se på hvordan selvbildet blir påvirket med bruk av medisin hos voksne mennesker med diagnosen ADHD.

Målet med denne studien er å utforske følgende problemstilling: Hvordan opplever voksne med ADHD at diagnosen påvirker deres selvbilde?

Forskningsspørsmål 1: Hvordan påvirker bruk av medisin selvbildet til personer med ADHD?

Forskningsspørsmål 2: Hvordan påvirket diagnostiseringen av ADHD selvbildet?

# **2 Hva er ADHD?**

ADHD er en forkortelse for Attention Deficit Hyperactivity Disorder. I den amerikanske diagnosemanualen Diagnostic and Statistical Manual and Mental Disorders – 5th edition, også kalt DSM-5 beskrives ADHD som en tilstand bestående av to deler: Impulsivitet og hyperaktivitet på den ene siden og på den andre siden består den av konsentrasjonssvikt. For å diagnostiseres må symptomene ha vart i minst seks måneder i en grad som er avvikende fra utviklingstrinnet (American Psychiatric Association, 2013). I tillegg har DSM-5 en liste med beskrivelser og avgrensninger. Disse beskrivelsene presiserer at vanskene fører til nedsatt funksjonsevne i skolerelaterte, sosiale og yrkesmessige forhold, og at symptomene ikke kan forklares bedre ut fra andre tilstander. Barnets vansker må ha vært til stede før barnet er fylt 7 år. Og at vanskene må forekomme på flere av barnets arenaer slik som hjem, skole og fritidsaktiviteter (American Psychiatric Association, 2013). For å stille diagnosen ADHD må en også vite hvordan barnet eller ungdommen var som liten, hvor et anamneseintervju fra foreldre og foresatte kan være aktuelt og behjelpelig.

For å stille diagnosen ADHD må symptomene være vedvarende og til stede i minst seks måneder (World Health Organization (WHO), 2019). Diagnosen kan ikke være begrenset til et bestemt sted eller én type situasjon og dette må ses på i forhold til hva som er vanlig oppførsel for alderen (Ørstavik et.al, 2016). Symptomene må også ha en negativ innvirkning på hvordan personen fungerer i hverdagen (WHO, 2019).

I Norge følger vi en annen diagnosemanualen International Classification of Diseases – 10th revision også forkortet til ICD-10 (Helsedirektoratet, 2021: WHO, 1992). I denne manualen betegnes symptomene for ADHD for Hyperkinetisk forstyrrelser og ikke ADHD (WHO, 1992). De har riktignok så store likhetstrekk at de ofte omtaler Hyperkinetisk forstyrrelser som ADHD, og blir gjerne brukt som et synonym (Zeiner, 1997), da dette er navnet på diagnosen som folk flest er kjent med i verden. Selv om beskrivelsene er nærmest

identiske, er fortsatt årsaksforklaringen ulikt. I ICD-10 vektlegger oppmerksomhetssvikten, og ved hyperkinetisk forstyrrelser må en oppfylle kriteriene for både impulsivitet/hyperaktivitet og oppmerksomhetssvikt (WHO, 1992; Rønhovde, 2011). I DSM-5 holder det ikke å oppfylle det ene kriteriet for enten det ene eller det andre (Helsedirektoratet, 2021: American Psychiatric Association, 2013). Grunnen er statistikk som gir færre prosentandeler med diagnosen hyperkinetisk forstyrrelser (1%) enn med ADHD (5%) (Helsedirektoratet, 2023). Dette medfører at uoppmerksomheten ved ADHD blir lite ivaretatt i diagnosemanualen (Rønhovde, 2011; WHO, 1992; American Psychiatric Association, 2013). Tidligere tenkte de at symptomene til ADHD var noe en kunne vokse av seg når man kommer i puberteten (Rønhovde, 2011).

Helsedirektoratet (2021) påpeker at ADHD betegnes som en nevroutviklingsforstyrrelse i DSM-5 og i ICD-11 (WHO, 2019) når det blir tatt i bruk i Norge (Helsedirektoratet, 2021; WHO, 2019; American Psychiatric Association, 2013). Helsedirektoratet (2021) oppgir også at en skal sette diagnosen ADHD dersom kriteriene oppfylles i DSM-5, selv om vi bruker ICD-10 (WHO, 1992) i Norge. På grunn av behov for oversettelse og andre tilpasninger har ikke ICD-11 blitt tatt i bruk i Norge enda, selv om den har blitt formelt godkjent i World Health Organizations (WHO) generalforsamling (Helsedirektoratet, 2024).

Videre oppgir Helsedirektoratet (2021) også at ADHD bør diagnostiseres ved tilfeller hvor ADHD opptrer som sekundært til tidlig medfødte- eller ervervede tilstander. Diagnosen bør ikke overses i forhold til omsorgssvikt og/eller traumatiske opplevelser (Helsedirektoratet, 2021). I DSM-5 diagnostiseres ikke ADHD hvis symptomene skyldes en annen diagnose som begrunnes i journalen. Ifølge DSM-5 skal 6 av 9 symptomer på konsentrasjonsvansker/uoppmerksomhet og/eller impulsivitet/hyperaktivitet oppfylles (American Psychiatric Association, 2013). Likevel er ikke det like mange symptomer som

skal vise seg hos de fra 17 år og eldre, her er det bare 5/9 symptomer. De må ha vist seg mer enn seks måneder i to eller flere settinger som avviker fra sin alder og som har negativ fungering og innflytelse i jobb og sosialt. Disse symptomene kan ikke forklare en annen diagnose og må ha vært til stede før fylte 12 år (Ørstavik et.al, 2016; American Psychiatric Association, 2013). Barkley (2002) hevder at å ha en ADHD-diagnose uten andre tilleggsdiagnoser er sjeldent. Både barn og voksne med ADHD har ofte flere enn en diagnose. Forekomsten av kormorbiditet er mellom 40% og 75% av alle de som er diagnostisert med ADHD (Yoshimasu et.al, 2018; Ørstavik et.al, 2016). Dette er selvfølgelig avhengig av om en studerer henviste pasienter til helsetjenesten eller gjør en undersøkelse i befolkningen (Ørstavik et.al, 2016). Voksne med ADHD har ofte depresjoner, angst, bipolarlidelse, og personlighetsforstyrrelser. Voksne med ADHD misbruker og i større grad alkohol og andre rusmidler (Wilens, 2014; Ørstavik et.al, 2016)

Mange med ADHD har utfordringer med å holde på konsentrasjonen slik at de får planlagt oppgaver, holde fokuset på en oppgave over tid, blir lett avledet, gjør slurvefeil og strever med å glemme, miste eller holde oversikt over eiendelene sine (WHO, 2019). Hyperaktivitet er i hovedsak en overdreven uro. Her er utfordringene, gjerne for barn å sitte i ro, løper eller klatrer selv om de ikke får lov (Barkley, 2003). Ungdommer og voksne føler oftere en indre uro og kan virke mer rastløse og være ofte overdrevent pratsomme (WHO, 2019). Med impulsivitet kjennetegnes det ved nedsatt evne til å tenke seg om før en utfører en handling eller en ytring (Barkley, 2003). Dette kan føre til at en impulsiv person ofte avbryter andre, har vansker med å vente på tur eller sier noe de raskt angrer på (Ørstavik et.al, 2016).

#### **2.1 ADHD gjennom historien**

#### "... See the naughty, restless child

Growing still more rude and wild" (Heinrich Hoffmann (1809-1894); Smith, 2012, s.33).

På 1700-tallet kom de første beskrivelsene av symptomer som kunne ligne ADHD.

av Heinrich Hoffmann (1809-1894) fra Tyskland som omhandler gutten Fidgety Philp. Diktet beskriver en gutt som ikke kunne sitte stille på stolen sin ved middagsbordet, som var rastløs og rampete (Smith, 2012). På denne tiden var skolen noe annet enn det er i dag. Det var på den tiden skolegang ble innført for mange barn, og her var kravene at en skulle sitte stille på stolen sin og høre på læreren sin. Da var det nok lettere å fange opp de som strevde med å holde på oppmerksomheten og holde seg i ro. Dette var nok mer å bidra til en interesse for mangel på oppmerksomhet og hyperaktivitet (Ørstavik et.al, 2016). De første vitenskapelige observasjonene for ADHD var basert på barn som hadde hatt hjernehinnebetennelse eller som hadde epilepsi. En antok dermed at hjerneskaden var årsaken til en spesiell atferd hos barna. Denne hjerneskaden fikk på tidlig 1900-tallet navnet Minimal Brain Damage (MBD). Likevel ble det stilt spørsmål til om barna hadde hjerneskade eller ikke, og at begrepet MBD var for vidt, da ble begrepet omgjort til Minimal Brain Dysfunction også forkortet til MBD (Ørstavik et.al, 2016). ADHD eller Attention deficit hyperactivity disorder ble introdusert i 1985 og dekket kjennetegnene til diagnosen vi har i dag (Befring og Uthus, 2019).

I året 1937 fant Charles Bradley ut at amfetamin hadde en effekt på regulering av atferden til skolebarn med atferds- og lærevansker. Her fikk 15 av 30 barn som ble behandlet en roligere atferd. Dette gjorde Bradley (2003) overrasket siden han trodde det skulle ha motsatt effekt, men da medisinen gikk ut av kroppen på barna ble atferden som tidligere. Ritalin ble godkjent av FDA (US Food and Drug Administration) til bruk av barn i 1961 (Bradley, 2003; Tjora, 2016). Mye forskning og publisering om dette legemiddelet til barn som behandlingsmetode gjorde at diagnosen ADHD ble allmenn kjent på 1970-tallet.

Det finnes mange ulike vinklinger om hvordan en skal omtale ADHD. Noen kaller det for nevroutviklingsforstyrrelse, noen omtaler det som en psykisk lidelse, noen omtaler det som nevrobiologisk forstyrrelser og andre omtaler ADHD som en nevropsykiatrisk forstyrrelser. Tjora (2016) omtaler at ADHD betraktes i dag som den vanligste

nevropsykiatrisk forstyrrelsen som rammer barn (Tjora, 2016). Jeg har underveis i skrivingen hatt i bakhodet at jeg ønsker en formulering av ADHD som ikke kan virke støtende på noen. Jeg ønsker derfor å omtale ADHD som en nevroutviklingsforstyrrelse da denne termen blir brukt i diagnosemanualen ICD-11 (WHO, 2019) samt at Folkehelseinstituttet (2023), Utdanningsdirektoratet (2024), ADHD Norge, (2021), Statlige pedagogiske tjenester (Statsped) (2022) og Helse direktoratet (2023) bruker dette begrepet.

# **2.2 Årsaksforklaring og risikofaktorer**

På verdensbasis er prevalensen for diagnosen ADHD på rundt 5,9% hos barn og 2,1% hos voksne (Faraone et al., 2021). I Norge er det rundt 5% av barn og unge som har ADHD (Helsedirektoratet, 2023). Det er rundt 3-4 ganger så flere gutter som får diagnosen enn jenter (Statsped, 2022). Ikke fordi jenter ikke har det, men den viser seg med mer innagerende atferd hos jenter, og dermed er den vanskeligere og fange opp og diagnostisere (Babinski, 2024). En forklaring på hvorfor kvinner går udiagnostisert kan være hvordan symptomene på ADHD kommer til uttrykk og hvordan de opptrer i omgivelsene (Nussbaum, 2012). Mye tyder på at kvinner skjuler sine vansker (Waite, 2010) fordi atferden til ADHD ikke samsvarer med forventingene en har til kvinners væremåte (Attoe & Climie, 2023). Hos kvinner uttrykker diagnosen seg i en mer emosjonell forstand (Mowlem et.al, 2019; WHO, 2019) og hyperaktiviteten kan uttrykke seg i form av å være overdreven pratsom noe som kan forklare at det ikke er like forstyrrende for omgivelsene (Amundsen & Garmannslund, 2017; Mowlem et.al, 2019).

I en nyere rapporten fra Folkehelseinstituttet (2023) viser det seg at mellom årene 2020 til 2022 har det vært en økning blant kvinner i diagnosen ADHD. Den har vært spesielt høy i alderen 12-24 år med jevn økning, men i de siste to årene har økningen steget betraktelig med en dobling blant kvinner i alderen 16-24 år. Dette kan tyde på at mange har gått under radaren og ikke blitt fanget opp (Selmer, 2024). Folkehelseinstituttet (2023) viser

til årene mellom 2019 og 2022 har andelen unge kvinner og jenter med ADHD gått fra 1,5 % til 3,1% hos jenter mellom 16-19 år, og 1% til 2,2% blant jenter mellom 20-24 år (Folkehelseinstituttet, 2023).

I rapporten til Folkehelseinstituttet (2023) viser de til en økning i ADHD diagnoser etter pandemien som inntraff i 2020. Heidi Aase, avdelingsdirektør i avdelingen for barns helse og utvikling for Folkehelseinstituttet ytret at dette kan skyldes at hjemmeskolen foregikk over en skjerm som ble særlig utfordrende for barn med ADHD. Det hadde tidligere ikke vært like synlig med daglige rammer, struktur og rutiner, men nå ble det mer synlig for foreldrene at rutiner og rammer falt bort og atferden ble mer synlig i hjemmeskolen (Folkehelseinstituttet, 2023).

I dag anses ADHD som en nevroutviklingsforstyrrelse som vil si at tilstanden assosieres med endringene i sentralnervesystemet som ligger i hjernen. Senere forskning har vist at dopamin som er signalstoffet til hjernen er særlig involvert i flere funksjoner hos personer med ADHD (Ørstavik et.al, 2016). Det kan også tyde på at det er en forsinket modning i hjernen til personer med ADHD, hvor både lillehjernen og hjernebarken er særlig berørt med områdene under (Ørstavik et.al, 2016).

Det finnes ingen blodprøver eller biologiske tester som kan påvise ADHD, men diagnosen stilles på barn med bakgrunn av å se på barnets miljø, samtale med foreldre og lærere, deretter blir en testet med nevropsykologiske, barnepsykiatriske og pedagogiske tester, som vil si at ADHD diagnosen blir stilt på bakgrunn av hensyn og konteksten med flere aktører (Thapar et.al., 2012). Det har blitt registrert og identifisert miljøfaktorer som forskerne antar kan påvirke utvikling av ADHD. Dette kan være i interaksjon med gener eller være forårsaket alene (Sciberras et.al, 2017). En betydning kan være fosterlivet og fødsel. En lav fødselsvekt er den mest etablerte risikofaktoren. Det samme er det å være født for tidlig (Pettersson et.al, 2014; Ørstavik, et.al, 2016). Andre faktorer som kan spille inn kan være

psykisk og fysisk sykdom under svangerskapet, eksponering for miljøgifter og inntak av alkohol under svangerskapet har økt forekomst av ADHD hos barnet (Han et.al, 2015;

#### Ørstavik, et.al, 2016)

En forklaringsmodell kan også være at personer med ADHD regulerer de ulike stoffene til hjernen slik som dopamin, serotonin og adrenalin annerledes. Det kan også være at de modnes senere enn jevnaldrende (Tjora, 2012) og at ADHD kan knyttes til gener og dermed gir en mulighet for arvelighet (Khan & Faraone, 2006; Helsedirektoratet, 2021).

Likevel kan en også se de samme symptomene for ADHD hos barn som har blitt utsatt for traumer med vold, misbruk og omsorgssvikt. Dette kan være noen faktorer som kan spille inn. Det kan også være at oppdragelseskultur, endringer i barnas livsstil (med mer tv og gaming), endring i kosthold, stress innad i familien med arbeidslivets krav til at begge foreldrene som jobber kan også være påvirkende faktorer til ADHD lignende symptomer (Tjora, 2012) Tegn på kormorbiditet psykiske lidelser eller andre relevante faktorer ses også på i en utredning av ADHD (Tjora og Levang, 2016).

En annen risikofaktor når det gjelder årsaksforklaring til diagnosen kan være bruk av smertestillende. Paracet blir anbefalt å bruke ved smerter eller feber under et svangerskap (De Fays et.al, 2015). Liew et.al (2014) har undersøkt en prospektiv kohort studie, hvor de evaluerte risikoen for å utvikle ADHD lignende atferdsproblemer eller hyperkinetisk forstyrrelser hos barn som har blitt eksponert for bruk av paracetamol under svangerskapet. Studien er basert på den danske nasjonale fødselskohorten, som består av langvarig oppfølging (ca. 11 år) av gravide kvinner og barn. Det ble her rapportert at over halvparten (56%) av mødrene brukte paracetamol under svangerskapet hvor det ble registrert en signifikant økning av ADHD hos barn som hadde hatt mødre som brukte store mengder paracetamol under svangerskapet (Liew et.al 2014). Her ble det konkludert med at høy bruk av paracetamol under svangerskapet assosieres med høyere risiko for atferd som ligner

ADHD hos barn. Liew et.al (2014) nevner blant annet at eksponeringen og utfallet er vanlige, men at resultatene er relevante for folkehelsen. Likevel påpeker Liew et.al (2014) at det er nødvendig med videre undersøkelser at dette. I en longitudinell studie i New Zealand, så de på sammenheng mellom legemidler som en gjerne tar under et svangerskap og ADHD. Studien antyder at funnene kan være spesifikke for paracetamol, da det ble målt høyere verdier hos barn som ble utsatt for paracetamol under svangerskapet (De Fays et.al., 2015).

Av miljøgifter er blant annet PCB, bly, organo-fosfater studert, og i matvarenæringen har det blitt studert mangler på bruk av tilsetningsstoffer slik som e-stoffer, mangel på jern, sink eller fettsyrer som er flermettende som kan ha en innvirkning på utvikling av ADHD (Holmen, 2016).

ADHD kan også være genetisk (Khan & Faraone, 2006) er det ikke sikkert symptomene slår ut hos alle i familien, men at miljømessige faktorer kan være med på at en av barna får ADHD og en ikke. Hvordan det slår ut i konkret atferd vil påvirkes av miljømessige forhold, hvis en innehar genetiske disposisjoner eller sårbarhet (Kim et.al., 2020). Hos enkelte vises atferden tydelig uansett miljø, mens hos andre vil symptomene være mer dempet at de kan ligge under terskelen for en eventuell diagnose.

Her vil kartlegging av de ulike årsakene være en del av diagnoseringen (Holmen, 2016).

## **2.3 Kjennetegn ved de tre typene for ADHD**

I diagnosemanualen DSM-5 fra 2013 beskriver de kriteriene for å stille diagnosen ADHD. Her skilles det mellom tre typer: uoppmerksom, hyperaktiv og impulsiv, og en kombinasjon av disse (American Psychiatric Association, 2013). ICD-11 (WHO, 2019) beskriver også tre typer innenfor ADHD-diagnosen: den uoppmerksomme typen har vansker med konsentrasjonen, kan ofte dagdrømme og kan være uorganisert. Hyperaktiv og impulsiv type utspringer seg med uoverveide beslutninger uten konsekvenstenkning, rask reaksjon, avbryter ofte og er ofte i bevegelse (WHO, 2019; Helsedirektoratet, 2021).

Ifølge Holmen (2016) kjennetegnes de ulike gruppene slik: hyperaktivitet kjennetegnes som støyende lek hos barn. De kan forlate plassen sin i klasserommet og vandre eller løpe rundt. Det kan være mye prat uten tilpasninger til konteksten for både barn og voksne med ADHD. Det kan også være en overdreven kroppslig aktivitet. Det kan også være mye uro i hender og føtter. Ungdom og voksne har ikke samme aktivitetsnivå som barn, men er ofte rastløse. Impulsivitet kjennetegnes som en som avbryter samtaler, har utfordringer med å vente på tur, en som handler før en tenker seg om og en som ofte svarer på spørsmål før spørsmålet er ferdig stilt. Konsentrasjonsvansker kan vises ved at det er vanskelig å avslutte en oppgave eller en aktivitet før de begynner på en ny. Det kan være lett å glemme eller miste ting. Det kan være vanskelig å komme i gang med oppgaver eller aktiviteter. Det kan være utfordrende å fange opp muntlige beskjeder og bearbeide informasjon, som igjen kan gjøre at det er utfordrende å organisere aktiviteter, følge instrukser og gjennomføre. Dette kan også resultere til at en unngår gjerne oppgaver som krever oppmerksomhet over lenger tid (WHO, 2019; Holmen, 2016).

De fleste som har diagnosen ADHD befinner seg i den kombinerte gruppen. De oppfyller diagnosekritertene for både impulsivitet, uoppmerksomhet og hyperaktivitet. Det finnes innenfor disse ulike nivåer fra lav til høy av hyppighet og symptomer, og hvordan dette utspiller seg i hverdagen med intensitet og innvirkning. Med alderen vil dette endre seg i takt med modenhet (Holmen, 2016, s. 179-180).

### **2.6 Medisinbruk**

Fra 2004 til 2014 økte antall personer som fikk resept på medisin for ADHD med 306% i Norge (Djupedal og Korshavn, 2016). Opplevelsen med at diagnosen stemmer til symptomene til ADHD, innebærer også at de fleste foreldre ønsker å prøve ut medisin. Medisinene kan skape en forventning om at det som har vært vanskelig og konfliktfylt hjemme skal endelig løse seg. Og ofte ser foreldrene en positiv endring hvor mange opplever at medisineringen endrer hverdagen til det bedre for både barnet og de rundt. De får her et nytt barn å forholde seg til. Barnets atferd forstås ikke lenger i et relasjonelt utviklingsperspektiv, men som en diagnose med varige kjennetegn. Fortellingen om barnet omskrives, og ADHD er den primære forklaringen på alt det negative og frustrerende som har vært (Olsvold, 2017).

I en studie av Olsvold (2017) ga mange av de nitten barna som var med i undersøkelsen uttrykk for at de følte seg annerledes og stigmatisert på grunn av diagnosen ADHD. I tillegg opplevde de det som et tiltak å ta medisiner daglig. Diagnosen ADHD ga de en diffus følelse at noe var galt med dem. De følte seg stigmatisert og dermed internaliserte fordommene og mytene de selv hadde hørt om ADHD i sitt selvbilde. Barna gjorde dette på forskjellige måter og i varierende grad. I analysene til Olsvold (2017) benyttet barna seg av ulike strategier for å håndtere medisineringen og diagnosen til ADHD: En identifiserende strategi (med utgangspunkt i diagnosen forstår barna seg selv). En avvisende strategi (Barna benekter at diagnosen har noen betydning. De benekter ikke diagnosen i seg selv, men om den kan skyldes på) og en forhandledende strategi (barna presiserer at de har en lav grad av ADHD, og at det finnes flere grader). Selv med disse strategiene for å håndtere medisinbruk og diagnosen, føler barna seg ofte truet av dette til å bare være et normalt barn (Olsvold, 2017).

Videre er barnas fortellinger om bruk av medisin noe motstridende i Olsvold (2017) sin studie. De fleste syntes opplevelsen av bruk av medisin var negativ, selv om det førte til redusert sinne og bedre konsentrasjon. Likevel uttrykte mange av barna i studien til Olsvold (2017) at å ta medisin fikk de til å føle seg mer annerledes enn andre. Noe vi får se i noen utdrag fra intervjuene med barna hvor vi møter Vidar, 12 år som uttrykker at han føler seg annerledes når han tar medisiner for ADHD siden nesten ingen tar tabletter. Her får bruken av medisin Vidar til å føle seg annerledes. En motsetning er hvordan Kaia, 9 år og Tor, 11 år

uttrykker seg. Det å skape rom for at barnet som subjekt kan tre frem, og kan være utfordrende i en kultur hvor tilnærmingen med diagnostikk vektlegges (Olsvold, 2017). Det kan virke som at barna har flest positive opplevelser i bruk av medisin hvor bruken av medisin styrker deres normalitet. Altså at bruken av medisin gjorde at de oppførte seg mer eller mindre normale (Olsvold, 2017).

### **2.7 Risiko ved bruk av medisin**

Det er finnes ingen kur eller vidundermedisin som kan fjerne ADHD, men medisin kan dempe symptomene. En medisin for ADHD hjelper hjernen til å fungere slik hjernen til en gjennomsnittsperson fungerer med mindre impulsivitet og hyperaktivitet. Konsentrasjonen kan også bli bedre etter å ha tatt medisin. Medisinen varer i noen timer og når den går ut av kroppen mister den effekten (ADHD Norge, 2021). Ulike medisiner for ADHD som er sentralstimulerende er Ritalin, Lisdeksamfetamin, Metylfenidat. Atomoksetin er ikke sentralstimulerende (Lindback, 2021; Tjora, 2012).

Folkehelsedirektoratet (2016) opplyser i sin rapport at 80% av barn med ADHD diagnose hadde fått sentralstimulerende legemidler minst én gang (Ørstavik et.al, 2016). Det er lite forskning på akkurat langtidseffekten av ADHD-medisin, men en kan tenke seg at det er alvorlige negative sider med lagtidsbruk. Det kan føre til avhengighet og misbruk, og derfor er ADHD medisin også listet opp hos DEA (Drug Enforcement Administration, USA; Tjora, 2012) på lik linje slik som morfin, opium og kokain. Bivirkningene på ADHD medisin kan være nedsatt appetitt, søvnløshet, forstyrelse av veksthormoner, apati, trøtthet, angst, depresjon, tvangslidelser, psykotiske reaksjoner og unormale bevegelser slik som tics (Tjora, 2012). I følge Breggin (2001) gir ikke sentralstimulerende midler bedre skoleprestasjon eller prestasjon på jobben (Breggin, 2001). Slike sentralstimulerende midler kan forårsake svekkelse i høyere mentale prosesser med komplekse funksjoner knyttet til fleksible

problemløsninger. Samtidig produseres det en overfokusering på ellers kjedelige oppgaver (Hawk et.al., 2018).

Helsedirektoratet (2023) opplyser at sentralstimulerende legemidler er registrert som narkotika, og at det er regler på hvilke leger som skriver ut resept på slike medisiner til hvilke pasienter (Helsedirektoratet, 2023). Folkehelseinstituttet (2016) opplyser om at ruslidelser er mer vanlig blant unge voksne (18 – 27 år) blant de med ADHD (Folkehelseinstituttet, 2016). Det er også opplyst at personer med ADHD har lettere for å misbruke alkohol (Wilens, 2014). De riktige doseringene av ADHD medisin skal ikke gi en rus og skal ikke skape avhengighet, snarere tvert imot. Flere undersøkelser viser at faren for avhengighet og rusproblemer ikke øker, men heller blir redusert. Det er likevel mulig å misbruke ADHD medisin (Helsedirektoratet, 2023).

### **2.8 ADHD hos voksne**

Tidligere så forskerne på ADHD som en tilstand som gikk over etter ungdomstiden, og dermed trodde de at det hadde lite betydning i voksen alder (Ørstavik, et.al., 2016). Antagelsen om at ADHD var noe barna vokste av seg etter hvert stemte ikke. Tidligere trodde man at voksne ikke hadde alle symptomene til ADHD, men at de kun hadde noen (Barkley et.al., 2008). Wender (1995) utviklet en tilnærming for diagnosen hos voksne hvor han kom frem til syv symptomer for ADHD hos voksne: uoppmerksomhet, hyperaktivitet, humørsvingninger, irritasjon og temperament, impulsivitet og at en er uorganisert. Wender (1995) oppfant også en skala som kunne brukes til å rangere hyppigheten av disse ADHDsymptomene hos voksne. Likevel fikk han mye kritikk da tilnærmingen han utviklet har de samme trekkene hos voksne som hos barn med ADHD (Barkley et.al, 2008, s.14).

Det siste tiåret har det blitt gjennomført en del oppfølgingsstudier som viser at to av tre barn fortsetter å ha ADHD symptomer som voksne. Likevel er det bare omkring 15% som fremdeles er innenfor kriteriene til diagnosen (Ørstavik, et.al., 2016). Kriteriene for diagnosen

er det samme hos voksne som hos barn, det er bare at de utspiller seg litt annerledes, og kanskje mer i det skjulte. Hos voksne er den indre rastløsheten og vanskeligheten med å slappe av, erstattet fra ytre uro. Den impulsiviteten har nok alltid vært der i form av å kunne avbryte samtaler eller ha utfordringer med å vente på tur. Impulsiviteten kan føre til flere impulskjøp hos voksne, og utålmodigheten uttrykkes ofte gjennom å bytte arbeidsplass eller partner ved jevne mellomrom (Barkley, et.al., 2008). Både på jobb og privat kan arbeidsoppgaver være utfordrende å organisere og å fullføre. Utfordringene med mangel på disiplin kan føre til utfordringer med et behandlingsopplegg for ADHD (Ørstavik, et.al, 2016). Med dette har det dermed blitt mer økt fokus og oppmerksomhet på ADHD hos voksne i senere tid, og det har ikke vært inntil nylig at det har blitt lagt frem resultater som kan tyde på at enkelte voksne ikke hadde symptomer på ADHD som barn, men har fått det som voksen (Hutt et.al, 2024; Asherson et.al, 2019). Dette er en ADHD som kan kategoriseres som en undergruppe for diagnosen (Ørstavik, et.al, 2016).

De som får diagnosen ADHD i voksen alder har mer sannsynlighet for å ha blitt diagnostisert med en annen diagnose som barn (Taylor et.al, 2019). Komorbiditeten øker når en blir diagnostisert i voksen alder med for eksempel autistiske trekk, lærevansker, opposisjonell atferd, tics (Taylor et.al, 2019) og dårligere hukommelse (Riglin et.al, 2021).

# **3 Perspektiver på selvbilde**

Selvbildet er måten en ser på seg selv (Jones & Hesse, 2018). Jeg lurer på om synet på seg selv har endret seg etter at informantene mine fikk diagnosen ADHD og etter at de begynte med medisiner for en diagnose. Dette ønsker jeg å se på bakgrunn av medikaliseringsbegrepet og salutogenese. Disse perspektivene omhandler hvordan samfunnet definerer helse og sykdom og skillet mellom frisk og syk. Jeg ønsker også å belyse dette med bruk av begrepene avvik og stigma.

#### **3.1 Selvbilde**

Det finnes mange begreper med ordet selv i seg. Selvfølelse, selvtillit, selvbevissthet, selvbilde, eller selvoppfattelse. I denne oppgaven har jeg valgt meg ut begrepet selvbilde som jeg ønsker å se nærmere på. Selvbilde er self-image på engelsk, og dette ordet er noe jeg har brukt i søkebasene for å finne litteratur til begrepet. Ifølge Rasmussen (2022) kan selvbilde forstås som hvor mye en setter pris på en selv og hvilken holdning en har til seg selv (Rasmussen et.al, 2022). Bolt & Schermer (2009) gjennomførte en kvalitativ undersøkelse av personer som hadde fått ADHD diagnosen og ønsket med dette å undersøke hvilke erfaringer de hadde med medisinering og om de selv kunne relatere dette til selvbildet og identitet. Det viste seg i undersøkelsen at mange av deltakerne mente at personligheten og selvet ble endret ved bruk av medisiner og at de mistet litt av seg selv. Noen uttrykte at medisineringen hadde hatt en positiv effekt og at de følte seg mer som seg selv når de brukte medisin for ADHD. Andre mente det ikke hadde effekt i det hele tatt. Dette samsvarer noe med Olsvold (2017) sin undersøkelse hvor barna følte at de ble mer normale ved bruk av medisin. I undersøkelsen til

Bolt & Schermer (2009) var det en av deltakerne som hadde valgt å ikke bruke medisin for ADHD da personen følte seg mindre som seg selv, og følte at personen hadde mistet seg selv ved at kreativiteten, det sosiale og humoristiske, sprudlende selvet var borte (Bolt & Schermer, 2009). En annen undersøkelse utført av Brod et.al (2012) viste at diagnostisering av ADHD i voksen alder hadde vært en langvarig prosess for å finne ut at årsaken til utfordringene sine. Det hadde vært mange forsøk på å komme til bunns av problemet på bakgrunn av blant annet sosiale medier og mediers fremstilling av ADHD. Dette hadde ført til blant annet selvdiagnostisering (Brod et.al, 2012). Hvis en ikke mestrer samfunnets krav eller sosiale krav som er satt til deg kan dette prege selvbildet. Det å inneha en sosial kompetanse og det å kunne regulere følelsene sine i sosiale settinger kan være en god start for gode relasjoner.

Ogden (2015) forklarer sosial kompetanse som ferdigheter, holdninger og kunnskaper som gjør det mulig å etablere og vedlikeholde relasjoner. Dette kan føre til en realistisk oppfattelse av egen sosial kompetanse, en forutsetning for vennskap, for sosial mestring og sosial akseptering. Det handler om ønsket om og bruken av ferdigheter, kunnskap og tenkning for å utføre sosiale oppgaver og oppnå ønsket sosiale mål. En sosial kompetanse består mye av kunnskap og sosiale ferdigheter om hvor, når og hvordan en skal anvender dette. Steg en er informasjonsbearbeiding hvor signaler og fortolkninger skjer, deretter fortsetter bearbeidingog beslutnings fasen som til slutt avsluttes med utføringsfase hvor tanker gjøres om til handling. Ogden (2015) utdyper at en i tillegg til disse fasene må ta hensyn til hvordan følelser kan formidle, stimulere og forsterke atferd og tanker. En sosial kompetanse har med dette egentlig tre dimensjoner: en emosjonell dimensjon, en atferds-dimensjon og en kognitiv dimensjon. Den emosjonelle dimensjonen omhandler motiver og følelser. Atferdsdimensjonen beskriver sosiale handlinger, mens den kognitive dimensjonen omhandler tenkning (Ogden, 2015, s.27).

Bolt & Schermer (2009) viste i sin undersøkelse at for de fleste deltakerne var skillet mellom seg selv og diagnosen ADHD utfordrende. Deltakerne mente at enten var ADHD sammenflettet med selvet eller så hadde ADHD en påvirkning på selvet som hadde bidratt til utvikling av selvet. I studien til Gormez & Forbes (2015) fant de ut at bruk av medisin for ADHD ikke påvirker selvbildet eller endrer det. De medisinske diagnosene forutsetter at de klassifiserte tilstandene er reelle og uttrykker at tilstanden er noe individet *har* og ikke er (Tjora, 2012).

Rosenberg (1965) definerer selvbilde som en holdning til et objekt. Holdninger rommer verdier, meninger og fakta og knyttes opp mot selvet. Vi har altså holdninger til selvet som er et av objektene, og dette kan variere i retning, intensitet, innhold, plassering, stabilitet, klarhet, konsistens og viktighet. Disse aspektene kan gi oss et overblikk over personens selvbilde, men dette er ikke fullstendig. Retning sier noe om holdningene er positive eller negative. Ved innhold menes det bildet personen har av seg selv – ser personen på seg selv som sporty og smart for eksempel? Plassering handler om hvor bevisstheten ligger og om personen funderer over å si eller gjøre det riktige. Stabilitet dreier seg om hvilke holdninger en har til seg selv og om disse varierer over tid eller om de holder seg stabile. Klarhet er en skjerpet holdning til seg selv, men det kan også være om bildet en har på seg selv er mer uklart og vagt. Konsistensen omhandler holdninger relatert til en persons styrke – enten man oppfattes som svak eller sterk. Viktigheten forteller om personen anser seg selv som viktig sammenliknet med andre (Roseberg, 1965). Disse aspektene er ikke fullstendige da det er enkelte egenskaper ved holdninger til en selv som skiller holdninger fra andre objekter. Bailey (2003) mener at selvbildet omhandler målbare konkrete ting slik som oppnåelser, aspekter av hvordan en ser ut og materielle ting man har. Et godt selvbilde kan bygges hvis en regelmessig omdanner tilbakeslag til prestasjoner hvor en omgjør noe negativt til noe positivt.

De neste avsnittene om makt, avvik, stigma og fordommer, samt medikaliseringsbegrepet velger jeg å legge vekt på hvordan disse faktorene kan påvirke selvbildet.

#### **3.2 Makt**

Ordet makt, styrke og kraft kan oversettes til power på engelsk. Begrepet empowerment blir ofte brukt som medvirkning. Begrepet omhandler personer eller grupper som er i en avmaktssituasjon, som skal opparbeide seg en styrke som kan gi de kraft til å komme ut av avmakten (Askheim, 2009).

En annen innvending som omhandler makt, kan vi trekke til det kulturelle samfunnet. Hvem definerer reglene i det sosiale? Ja, vi har kardemomme by loven og de ti bud som gir en viss følgesvei, men spørsmålet er om noen grupper er likeverdige, eller om noen dominerer mer enn andre? (Morken, 2012). Hvis vi ser på ADHD som en sosialkonstruktivistisk tilnærming kan vi se en helsesammenheng med utgangspunkt i skillet mellom helse (normalitet) og sykdom (avvik). Disse to er ikke objekter alene som avgjør om noe som avvik eller som normalt, men som er formet gjennom sosiale prosesser og/eller samfunnsmessige forhold (Tjora & Levang, 2016). Ulike elementer som vil påvirke erfaring og fordeling mellom sykdom og helse kan være handlinger, valg, mening og strukturelle- og sosiale forhold. Medisinen og andre helsefag vil her legitimere en form for medisinsk praksis og makt (Tjora & Levang, 2016) Det mer omfattende spørsmålet om makt og hvem som styrer den sosiale forståelsen av avvik og normalitet, om sosial orden og ulikhet, skyves inn og dyttes ut av ulike institusjoner hvor medisin oppfattes som et problem og den folkelige forståelsen til enhver tid endres av konteksten i samfunnet (Tjora & Levang, 2016). Det å definere grensen mellom frisk og syk og mellom normal og unormal er et spørsmål om definisjonsmakt.

### **3.3 Avvik, stigma, fordommer og samfunn**

Selvbilde påvirkes av indre og ytre faktorer. Hvordan samfunnet er laget og hva samfunnet legger vekt på av normalitet og avvik kan være med på å påvirke selvbildet. Becker (1963) hevder at normalitet er en sosial konstruksjon og avvik er et kulturelt og sosialt fenomen (Morken, 2012). Becker (1963) la vekt på atferd og om det oppfattes som avvikende eller ikke. Atferd som oppfattes som regelbrudd kategoriseres som sosialt avvik (Morken, 2012). Davidson (2008) viser til resultater i sin undersøkelse med at lavere selvbilde kan knyttes til utfordringer med tidligere skoleerfaringer som var problematiske og utfordringer med relasjoner for individer med ADHD.

#### **3.3.1 Avvik**

I ethvert samfunn finnes det sosiale normer og regler for sosial atferd (Morken, 2012). Disse forventingene til sosial atferd må vi forholde oss til som samfunnsmedlemmer, da dette skaper orden og mindre kaos sosialt sett når alle vet hvordan de skal forholde seg til dette. Til tross for sosiale føringer oppfører personer seg forskjellig, noe som fører til rom for ulikheter og individualitet som igjen vil føre til brudd på gjeldende forventinger til sosiale normer og væremåte i dette samfunnet. Slike brudd kan kalles for avvikende atferd (Morken, 2012). Slåttøy (2002) skrev i sin bok at vi ikke skal lenger tilbake enn til 1970-taller hvor det ble feilplasseringer av elever med for eksempel lese- og skrivevansker som ble oppfattet som evneveike, og dermed ble de plassert på en skole for evneveike. Dette er heldigvis ikke akseptabelt i dag. Slåttøy (2002) mener at en skal innta samme holdning til utredning av ADHD, hvor en skal se på miljøet rundt personen. Videre sammenligner hun ADHD med astma og påpeker at en ikke kan la være å gi en astma diagnose og medisiner fordi man er redd for om personen skal bli stigmatisert for dette (Slåttøy, 2002).

Avvik er verken absolutt eller entydig, men heller noe som er innvevd i en kultur og et samfunn (Morken, 2012) hvor hva som kategoriseres som avvikende et sted, ikke nødvendigvis bør kategoriseres som avvikende et annet sted. Dermed kan vi si at avvik er noe relativt. Det samme gjelder begrepet for normalitet. Har vi noe normalt, må vi også ha motparten, nemlig unormalt. Med normalitet kan vi skille mellom det som *er* og det som *bør* være (Morken, 2012). Avvik er noe sosialt. Ifølge Becker (1963) skapes avvik ved at ulike sosiale grupper skaper regler og betrakter brudd på disse reglene som avvik som er

uakseptable. Det vil variere hvilke regler og hva som er avvik. Her vil noen grupper ha mer innflytelse og makt enn andre. Avvik vil derfor være avhengig av menneskelige relasjoner, normer innen grupper og makt.

#### **3.3.2 Stigma**

Goffmann (1963) sitt arbeid omhandler hvordan identiteten til mennesker skapes i samspill med andre. Dette er en teori om stigma som passer godt til denne studien, som jeg ønsker å se nærmere på i lys av selvbilde. Goffmann (1963) kategoriserte mennesker. Når vi mennesker samhandler med andre i vår egen kategori blir det ingen spekulasjon rundt dette. Når vi derimot møter en fremmed vil førsteinntrykket gjøre noen antakelser om dens kategori, og dens sosiale identitet. Becker (1963) mener det er feil å kategorisere en hel gruppe mennesker som avvikende.

Ifølge Goffmann (1963) skapes strukturelle og personlige verdier og egenskaper bestemte antakelser. Ved et førsteinntrykk er det naturlig å trekke noen slutninger til hvordan denne fremmede personen kan være. Dette kalles for tilsynelatende identitet. Vi mennesker er flinke til å lese hverandre, og det skjer mye skjult kommunikasjon i kroppsspråk, holdning og mimikk. Med stigma mener Goffmann (1963) kan komme av hvis en person i en kategori er annerledes enn de andre menneskene i kategorien er dette ikke ønskelig (i dette tilfellet, ADHD). Det kan være egenskaper som ikke er ønskelige og som ikke stemmer med våre stereotypier om hvordan det mennesket skal være innenfor den kategorien. Med dette mener Goffmann (1963) at personen kan gå fra å være en fremmed, vanlig og hel person til å gå til og være en mindreverdig person som vi stigmatiserer. Begrepet blir brukt til å referere til en egenskap som ikke er ønskelig, men bør ses på som rasjonelt. Mennesker utgjør interaktive kategorier. Det vil ikke si at de er interaktive i seg selv, men at de tillegges merkelapper og dermed plasseres innen den kategorien merkelappen passer inn, av omgivelsene rundt seg.

Stigma dreier seg mye om forholdet mellom stereotypier og egenskaper. Disse stigmaene kan deles inn i tre typer: Kroppslig misdannelser, den type stigma en er født inn i og avvikende karaktertrekk (Goffmann, 1963). ADHD kan trekkes inn sistnevnte stigma da dette karakteriseres som en type svakhet, en nevrologiskutviklings forstyrrelser en som kan være svært dominerende. Med den typen stigma du er født inn i, menes med religion, statsborgerskap, etnisitet og familietilhørighet. Alle disse tre typene for stigma finner vi i sosiologiske tendenser hvor et individ gjennom sosial omgang med karaktertrekk blir tillagt uønskede egenskaper som gjør at andre trekker seg unna og ikke ønsker å være med individet. Dette er fordi personen det gjelder innehar et stima som gjør det uønsket annerledes og som avviker fra det normale (Goffmann, 1963). Med dette hevder også Goffmann (1963) at samfunnet bruker en spesifikk stigmaterminologi i dagligtalen med utsagn slik som for eksempel ADHD-unge, krøpling, eller gærning som metaforer uten forforståelse av begrepet. Dette kan påvirke selvbildet.

Sentralt i Goffmann (1963) sin teori står behovet for å unnslippe stigmaet eller kompensere for. Han hevder at individet kan mislykkes i forsøket å opprettholde eller leve opp til forventinger til en selv fra seg selv og andre, men individet kan være nokså uberørt av dette også. Det kan være beskyttet av egen identitetsoppfattelse, følelsen av at det er de andre som ikke er oppegående, isolert i sinnsforvirring og sin følelse av å være et normalt menneske. En trenger ikke å være nedtrykt av stigmaet en bærer, så lenge den som bærer stigmaet har den samme oppfatningen som normale har av identitet. En ser på seg selv på lik linje med andre som igjen resulterer til en følelse om rettferdig pusterom og en sjanse (Goffmann, 1963)

Videre kommer Goffmann (1963) inn på bruk av hjelpemidler i sin teori som et stigmatiserende forhold. En mestringsstrategi mener Goffmann (1963) kan være å skjule hjelpemidlene for å passe inn og ikke bli stigmatisert. Etter hvert vil nok den stigmatiserte personen ønske å komme seg over noe Goffmann (1963) kaller for passering. Passering anses som en sirkulær prosess hvor personen som påføres stigmaet. Dette vil skje hvis personen med diagnosen aksepterer og respekterer seg selv, dermed vil ikke behovet for å skjule sitt stigma være like stort. Personen med en diagnose har her valget om å eksponere seg selv og fortelle andre om sin diagnose, hvor da informasjonen kontrolleres av personen selv. Likevel kan passering avlæres i en situasjon hvor den stigmatiserte som velger å fortelle om og eie sin diagnose blir til en person i en vanskelig sosial sitasjon som kan være utfordrende, til tross for at den er moralsk. Goffmann (1963) bruker også begrepet "covering" som innebærer å mestre stigmaet med en ulike strategier. Dette er en prosess hvor personen med kjent eller synlig stigma prøver å gjøre stigmaet sitt minst mulig synlig for andre. I samhandlingssituasjoner vil personen som innehar stigmaet forsøke å gjøre stigmaet minst mulig fremtredende. Goffmann (1963) legger vekt på hvordan tildekking kan organisere sosiale situasjoner – den stigmatiserte kan studere kommunikasjonsregler og sosiale situasjoner i lag med andre mennesker. Denne granskningen kan resultere i at i en samhandling har personen med stigmaet lært seg ulike strategier for å skjule sitt stigma (Goffmann, 1963).

### **3.4 Medikalisering**

Forestillinger om sykdom og helse er menneskeskapte. Dette er kulturbetinget, og kulturen definerer verdier og normer knyttet til hva som er ønskelig og hva som er normalt. Hvis vi sier at noe er sykt, sier vi også at det er uønsket og unormalt. I vår kultur har historisk sett synet på helse og sykdom blitt utvidet til et bredere spekter av menneskets liv, og ansvarsområde til medisiner har ekspandert langt utover hva legemidlene kan kurere. Ansvarsområdet gjelder også arbeidsoppgaver, kunnskap og retten til å definere sykdom (Tjora, 2012).

Begrepet medikalisering ble først brukt av Zola (1972) som anvendte betydningen som en prosess medisinen inkorporerte stadig flere aspekter ved menneskets hverdagsliv. I tillegg

uttalte Conrad (1992) seg om at medikalisering er en prosess hvor ikke-medisinske problemer blir definert som medisinske problemer. Ofte som sykdom. Dette kan gjelde fenomener slik som menstruasjon, alderdom og ensomhet (Ekeland et.al, 2019). Medikalisering utspiller seg på ulike plan hvor en enten betrakter et problem eller bruker medisinsk terminologi for å beskrive det, eller så tar vi i bruk et medisinsk rammeverk for å forstå det eller setter i gang verk med medisinske tiltak for å møte det (Conrad, 1992). Dette henger også sammen med hvordan vi møter problemene på, hvordan vi betrakter og forstår de og beskriver de. De medisinske tiltakene er rettet mot å forbedre en tilstand eller gjenopprette (reparere). Med medikalisering er ikke lenger hovedmålet å behandle, forebygge eller fremme helse, men også fremme velvære, lykke, livsmening, trygghet og identitet (Tjora, 2012).

Hvis vi ønsker å betrakte sykdom og helse som prosesser som skjer dynamisk, trenger vi ikke bare generalisert kunnskap, men også vitenskapelige tilnærminger som kan være med på å anerkjenne en slik prosess som kan utformes hos individet i en sammenheng som er sosiokulturell (Malterud, 2002). Helsetjenestenes profesjonelle medisinske løsning på sosiale problemer og symptomer kan være å skrive ut medisiner som skal undertrykke kroppslige reaksjoner, noen ganger også samtaleterapi, men her maskeres ofte symptomene istedenfor å helbrede eller kurere. Det er helsetjenestene som har makt til å definere hvem som regnes som syke og trenger hjelp, og med det har de (satt på spissen) makt til å definere og akseptere hvilke karaktertrekk, symptomer, handlinger og følelser knyttet til dette som er ønskelig i ulike situasjoner og hvilke som ikke er det. Her er det utfordrende å peke presist på hva disse forventningene er, hvilke følelser, holdninger og hva karaktertrekkene er. Det er kulturen som bestemmer dette, men medisinen spiller en stor rolle og legger føring for dette (Tjora, 2012). Likevel kan også medikalisering forebygge og brukes til risikoproblematikk ved hjelp av ultralyd og genteknologi som gjør det mulig å oppdage sykdommer og hvilke sykdommer en kan være i fare for å få, som igjen iverksetter medisinske tiltak for friske mennesker for å

forhindre eventuell sykdom (Tjora, 2012). Det er vi som er etterspørrende av den medisinske teknologien, og dermed også en drivkraft i medikaliseringen (Tjora, 2012).

Spesialpedagogikken har tradisjonelt sett vært sterkt preget av den medisinske modellen som ofte får et søkelys på det som er avvikende, og dermed ikke så fokusert på barrierene i samfunnet (Morken, 2012; Tøssebro, 2009). Veksten av ADHD-tilfeller har de siste årene økt (Folkehelseinstituttet, 2021). Tjora og Levang (2016) stiller spørsmål til medikalisering. De undrer seg over om veksten av ADHD tilfeller er knyttet til medikamentell behandling av problemet (Tjora og Levang, 2016). Videre undrer de over om å diagnostisere urolige barn med ADHD og gi de medisiner for atferden sin, gagner skolen med tanke på undervisningen og kanskje ressurser som kan følge med en diagnose. Tjora og Levang (2016) hevder at dette kan frita lærerne for beskyldninger av mislykket undervisning, det kan også sånn medikalisert sett øke farmasøytiske selskaper, i tillegg frita foreldre for en mistanke om dårlig oppdragelse (Tjora og Levang, 2016).

Diagnostisering av ADHD utvikler seg gjennom ulike institusjoner, familier og individer som blir relevante for en sosiologisk analyse. Diagnoser anses som en nødvendig forutsetning for sykdomsprognose og for passende behandling. Klassifikasjoner får i mange tilfeller konsekvenser hvor ikke bare det rent medisinske vitenskapelige hensynet bestemmer, men også det moralske, økonomiske, juridiske, det sosiale og det politiske forholdet som spiller inn (Madsen, 2017).

Innenfor allmennmedisinen legger man større vekt på enkelte symptomer, likheter og strukturer enn på andre, som igjen kan være med på å forme et sett av regler som gjelder for hvordan en kan gjøre kroppen forståelig og lese den (Tjora & Levang, 2016). Med dette kan vi også koble på Foucault (1976) sitt kliniske blikk som omhandler det å se endringer i tilstanden hos individet med en diagnose. Karlsson (2008) mener dette krever trening, erfaring og kunnskap.

#### **3.5 Salutogenese**

I denne studien er selvbildet vektlagt. Og jeg ønsker derfor å belyse ulike aspekter av hvordan det å ha en diagnose og bruke medisin kan påvirke selvbildet. Med dette er salutogenese og medikalisering perspektiver på helse som kan ha en innvirkning i synet på selvbildet.

I følge World Health Organization (WHO) (2024) er psykisk helse følgende: "Mental health is a state of mental well-being that enables people to cope with the stresses of life, realize their abilities, learn well and work well, and contribute to their community. It has intrinsic and instrumental value and is integral to our well-being." (WHO, 2024). Med "mental well-being" kan vi trekke selvbilde inn og hvordan en ser på seg selv. Motgang er vanlig å møte på i livet, og det gode liv innebærer i stor grad hvordan du som person velger å møte disse utfordringene og motgangen på livets vei og håndtere dette.

Det å ha god helse kan en tolke ifølge WHO (2024) at det kan realisere potensial til å bidra i samfunnet og mestre livet. Med betydningen til "stresses of life", kan en tolke det at WHO kan vinkle det til at helse er noe en må ha for å leve et godt liv. Utfordringene med å etterstrebe et godt liv kan være stressende til tross for utfordrende livsbetingelser, slik som en diagnose. Anonovsky (1987) sitt perspektiv på Salutogenese er motparten til legenes patogenese som inneholder hva som forårsaker sykdom. Dette perspektivet kan beskrives som noe som frembringer helse, eller hva som til tross for livets utfordringer gjør at vi holder oss friske. Utgangspunktet til Antonovsky var å undre seg over menneskets håndtering av store påkjennelser i livet, med fortsatt god psykisk helse og godt mot (Uthus, 2017). Ordet salutogenese stammer fra latinsk salus, som betyr helse, og genesis, som betyr tilblivelse eller opprinnelig. Det er viktig å presisere at begrepet salutogenese har søkelys på fremmende ressurser på omgivelser og hos mennesker som bidrar til helse (Langeland, 2014). Anotonovsky brukte metaforen helse i livets elv. Her forklarer han at ingen kan stå trygt på

breddeelven, da vannet alltid er i bevegelse. I vannet er det alt fra rolige bevegelser til virvelstrømmer og fossestryk. I følge det salutogenesiske perspektiv er det viktig i denne metaforen å stille seg spørsmålet: uansett hvor en er i livets elv, hva former ens evne til å svømme bra? (Antonovsky, 1987). Når det gjelder WHO sitt utsagn med «stresses of life» i salutogenese forstås tilnærmingen på stress som sykdomsskapende (Langeland, 2014).

## **3.5.1 Sense of Coherence (SOC)**

På norsk kan det sentrale salutogenese begrepet Sense of Coherence (SOC) oversettes til opplevelse av sammenheng (Antonovsky, 1987). Dette er en grunnleggende holdning som sier noe om du har en stabil, gjennomgående dynamisk følelse av stimuli. Stimuli fra ytre og indre omgivelser i livet som er forklarlige, forutsigbare og strukturerte. Ressurser som er tilgjengelige slik at kravene stimuliene setter kan møtes slik at det blir håndterbart. Og om kravene virker utfordrende og om de er verdt engasjementet og investeringen (mening) (Antonovsky, 1987). Teorien til Antonovsky skal fremme mestring i krevende sitasjoner og i de krevende situasjonene kan en identifisere personlige og kollektive motstandsressurser. Det er ikke mulig å gi en fullstendig liste av motstandsressurser, da livet er dynamisk, og fordi samspillet mellom omgivelsene og person vil alltid være i forandring. Antonovsky (1987) kom frem til noen kriterier for motstandsressurser hvor han hevder at gode og nære relasjoner er svært viktig. Når en har nære, intime, tette bånd til andre er det lettere å løse en konflikt, enn de som ikke har denne kvaliteten til sine relasjoner. Som motstandsressurs er det også viktig med sosial støtte. I tillegg er opplevelser personen har av en selv, samt kognitive ressurser, da dette hjelper personen til å ta bevisste valg. Personen innehar kunnskap som igjen gir innsikt og dermed kan ta bevisste valg. Med bevisste valg kommer en handling som fremmer mestring og styrker identiteten. I tillegg gir kulturen vi kommer fra en plass i verden. En trygghet, et sted å høre til, et felleskap gjennom blant annet felles interesser, felles aktiviteter og feller opplevelser. Kontroll, oversikt og kontinuitet er også motstandsressurser,

men på makro-sosiokulturelt nivå som bestemmes av kulturen og samfunnet du er en del av. Religion kan også gi følelsen av et felleskap og en mening og retning i livet. Det er også biokjemiske og fysiske motstandsressurser slik som gode gener, godt immunforsvar og god fysikk som kan spille inn. I disse motstandsressursene kan en også trekke inn materielle verdier slik som klær, mat, bolig og penger. Den siste motstandsressursen omhandler strategier for mestring. Her kjennetegner det fleksibiliteten, rasjonaliteten og fleksibarheten til å inkludere evnen til følelsesregulering (Antonovsky, 1987). Dette er en viktig motstandsressurs og kan være avgjørende for hvordan du opptrer deg i lag med andre mennesker og relasjonene dine, som igjen spiller inn på de andre motstandsressursene som nevnt over. Hvis en setter ADHD inn i et salutogenesisk perspektiv er bevisstheten og kunnskapen om livssituasjonen personen befinner seg i og hvilke erfaringer personen har viktig (Langeland, 2014). Det er også viktig å ha en forståelse av diagnosen ADHD og være bevisst på hva denne diagnosen og bruk av medisiner kan gjøre med selvbildet til en person.

# **4 Metode**

Denne studien skrives i en sosialkonstruktivistisk forankring med en fenomenologisk tilnærming. ADHD legger vekt på nevroutviklings prosesser i hjernen, men i min oppgave blir det mer vektlagt hvordan ADHD som en sosial konstruksjon blir vist frem. Den sosialkonstruktivistiske forankringen er en forståelse av hvordan våre ideer, spørsmål og bevissthet påvirket vårt sosiale liv gjennom språk. Et slikt syn kan hjelpe til med å forstå verden omkring oss, oss selv og andre. Det er ulike verdier som ligger til grunn for hvordan vi kan forstå og tolke fenomener rundt oss. Den sosialkonstruktivistiske forankringen er opptatt av svar på hvordan en mening etablerer seg, hvordan den dannes og hvordan den utvikler seg i kulturer over tid (Aadland, 2011).

Innenfor fenomenologien er et ønske om å fremme informantenes subjektive livsverden og deres erfaringer vektlagt, slik at dette kan forskes på (Thagaard, 2011). Det omhandler å studere bevissthet og erfaringer slik de fremstår for informantene. Fokuset her er hvordan informantene opplever verden og meningen deres rundt dette.

En fordel med kvalitativ metode er nærheten en får mellom forsker og informantene. Nærheten og fleksibiliteten kommer av at innsamlingen av data ikke er så fastsatt på forhånd, men kan heller være noe mer flytende i kontakt med informantene. Med dette kan forsker da få informasjon en ikke kunne fått i en kvantitativ metode. Ved bruk av et ustrukturert eller i denne oppgaven, et semistrukturert intervju, blir ifølge Kleven og Hjardemaal (2018), forskerne selv viktig i innsamlingen av data (Kleven & Hjardemaal, 2018). Dersom datamaterialet består av verbale beskrivelser, slik som det gjør i intervjuene mine, er det ikke mulig å utrykke dette tallmessig slik som i kvalitativ metode for graden av samsvar. Prinsippet er det samme - å samle inn opplysninger for å skaffe seg et bilde og overblikk over de opplysningene som er samlet inn fra forskjellige mennesker til forskjellig tid med forskjellig syn på valgt tema (Kleven & Hjardemaal, 2018).

Den første metoden var semistrukturert forskningsintervju. Dette innebærer at temaer fra dagliglivet blir brukt i intervjusituasjoner og skal forstås ut fra perspektivene til den som blir intervjuet. Et semistrukturert intervju er veldig likt en samtale om hverdagen og det daglige liv, men har et profesjonelt intervju som et formål, da det er nødvendig med teknikk og tilnærming. Semistrukturert betyr at det verken er en lukket spørsmålssamtale, eller en åpen samtale. Det er en intervjuguide som fører samtalen med ulike temaer og inneholder forslag til spørsmål. Intervjuet blir som regel transkribert og transkriberte intervjuer og lydopptak utgjør en helhet i analysedelen (Kvale & Brinkmann, 2015). Analysedelen er en annen metode – tematisk analyse som innebærer at jeg skal finne ulike temaer fra hva informantene mine har sagt og tolke dette.

#### **4.2 Validitet og relabilitet i kvalitative studier**

Validitet betyr gyldighet. Det er med dette fint å se på om spørsmålet om gyldighet i forhold til hva målingen brukes til. Det understrekes at validitet ikke er en egenskap ved testen selv, men en egenskap ved tolkningen av resultatet. Tidligere mente man at en måtte sjekke om hvor valid en test er i forhold til formålet med teste (Kleven & Hjardemaal, 2018). Enkelte bøker omtaler validitet som definisjonsmessig validitet. Dette innebærer at det er et samsvar mellom teoretiske begreper og planlagt operasjonalisering. Dette understrekes ved å forklare at begrepsvaliditet uttrykker samsvaret mellom gjennomført måling og begrepet selv. Resultatet fra målingen betraktes her som en av mange indikatorer til begrepet (Kleven & Hjardemaal, 2018). I validitet er det viktig å ta på alvor hvor vidt samsvaret faktisk samsvarer mellom operasjonaliseringen og de teoretiske begrepene, og gjøre en vurdering i hvor bra eller dårlig en kan tro at samsvaret er. En god relabilitet vil si at dataene er lite påvirket av målingsfeil som er tilfeldige (Kleven & Hjardemaal, 2018). En god relabilitet har heller ingen garanti for at dataene er pålitelige og feilfrie når selve målingen er påliteligheten. Dette innebærer at resultatet ikke nødvendigvis kan videreføres til nye undersøkelser, nettopp fordi

det kan ha skjedd endringer i tiden som har vært mellom den ene undersøkelsen til den andre (Kleven & Hjardemaal, 2018). Vi kan estimere grad av relabilitet, men det er ikke mulig å måle dette (Kleven & Hjardemaal, 2018). Likevel kan en ifølge Bryman (2016) ha noe som kalles for deltakervalidering. Med dette menes at informantene mine var deltakende i transkriberingen av intervjuet, da jeg sendte de det transkriberte intervjuet og hørte med de om de kjente seg igjen i det som stod der og om de godkjente det til bruk av studien min. Med dette blir validiteten av studien sikret.

### **4.3 Refleksivitet**

Jeg har valgt elementer i min forskning som forholder seg til at man studerer med et åpent sinn. Med dette kan jeg sette min egen forforståelse og andre teori-vurderinger til side og la teoriene vokse frem fra dataene jeg har samlet inn (Aadland, 2011).

Da jeg tok bachelor i spesialpedagogikk ved UiT, måtte vi velge valgfag andre året. Her falt valget mitt på "helsesosiologi" hvor jeg ble introdusert for boken til Tjora (2012) og begrepet medikalisering. Jeg undret meg over hvorfor en trengte medisin for en væremåte slik som ADHD og ble nokså påvirket og skeptisk til synet på medikalisering av Tjora (2012). Selv om denne oppgaven er skrevet med et fenomenologisk syn, er forforståelse viktig i møte med informanter under intervju. Da vil de være naturlig å trekke inn hermeneutikken hvor forforståelse er et viktig element. Gadamer har videreført Heideggers syn på forforståelse (Krogh, 2009). Kort fortalt utgjør våre fordommer og forforståelse en helhet. En kan aldri ha full oversikt over denne helheten, og dermed aldri være seg selv helt bevisst. Vi kan prøve ved enkelte anledninger, mener Gadamer, på lik linje som vår forståelseshorisont kan forandre seg. Det er en dynamisk forståelse (Vik, 2011). Det er helheten en forsker skal forstå. I hermeneutikken har vi den hermeneutiske sirkelen som beskriver fortolkningsprosessen (Krogh, 2009). Her viser det seg at vekslingen forskeren gjør mellom å studere deler og helheten av datamaterialet. Gjennom arbeidet med datamaterialet

kan jeg som forsker finne en helhet med en forforståelse. Gjennom jobben min som spesialpedagog kan tankesettet mitt bli fargelagt av de individene jeg møter som har ADHD. Dette kan ha påvirket mine antakelser i forkant da jeg skrev intervjuguiden. Jeg trodde kanskje jeg skulle få flere historier om hvordan informantene følte seg når de fikk medisin for sin atferd. Jeg ble heller overrasket at dette var ønskelig og at informantene likte å bruke medisin for ADHD diagnosen. Tidligere tenkte jeg at de med en diagnose kanskje så på det med et sosiologisk syn mer enn medisinsk. Jeg føler at jeg selv har sett på det på et sosiologisk plan, og derfor undret jeg meg frem til denne problemstillingen til min masteroppgave.

#### **4.4 Operasjonalisering**

En utfordring med forskning på følelser og opplevelser er at det er vanskelig å måle (Kleven & Hjardemaal, 2018). Dette er menneskelige følelser og opplevelser vi forsker på, noe som gjør det vanskelig å sette det i et diagram og på en graf. Når det i denne oppgaven gjelder selvbilde, gjelder det en følelse og en oppfattelse av en selv. Det er et begrep som er konstruert gjennom flere år, og endret over tid innad i samfunnet. Det vi kan beregne ut fra er hvilke kjennetegn på ulike begreper vi ønsker å legge som en indikator. I dette tilfellet kan en simpelt tenkt spørre informantene om de har et godt eller dårlig selvbilde. Og hvis vi spør de må vi også har spørsmål som kan stilles rundt dette for å oppnå en forståelse og informasjonen vi trenger. Hvilke indikatorer som kan bestemme og tolkes som tegn til begrepet selvbildet, kalles for å definere begrepet operasjonelt (Kleven & Hjardemaal, 2018). Hvis vi vender om på dette kan vi begynne med det teoretiske vi har om definisjonen av begrepet vårt. Det er her umulig å finne observerbare indikatorer som dekker begrepet på en adekvat måte. I denne situasjonen finnes det to alternativer: Den ene er å finne empirisk forskning, da de begrepene som vi interesserer oss for ikke er målbare. De andre alternative er å velge å måle begrepet så langt det lar seg gjøre, i den forstand at det er umulig. Kleven &

Hjardemaal (2018) mener her at dersom empirisk forskning kan være med på å bidra med kunnskap og verdifulle opplysninger til tross for målingsproblemer eller operasjonaliseringsproblemer, burde en velge det siste alternativet (Kleven & Hjardemaal, 2028).

#### **4.5 Forskningsetikk**

Jeg syntes det virket skummelt og utfordrende å finne riktige informanter uten å virke pågående eller bedre i den forstand at jeg skriver en masteroppgave og ønsker å forske på andre mennesker med en diagnose. Her kommer vi tilbake til stigma og samfunn igjen og frykten for å dømme uten å dømme eller virke dømmende. Jeg ble medlem av en Facebook side for ADHD, men fant fort ut at det ikke passet seg å skrive et innlegg her for rekrutering av informanter. Derfor falt valget på å sende en e-post til ADHD Norge for hjelp til rekrutering. Jeg ønsket også at informantene mine skulle føle seg sett og ivaretatt av meg også i ettertid av intervjuet vårt. Etter at jeg hadde transkribert et intervju sendte jeg det til godkjenning til informantene mine, slik at de kunne føle et lite eierskap til intervjuet. I tillegg er jeg redd for at jeg som intervjuer og mottaker av informasjonen i intervjuet kunne ha mistolket eller oppfattet noe som ikke stemte. Derfor valgte jeg å sende de det transkriberte intervjuet for gjennomgang før jeg tok det i bruk i studien min.

Jormfeldt (2011) påpeker at det å bli sett på som hvem som helst, er avgjørende for å redusere stigma, fremme helse og redusere skam. Med en slik forståelse er det viktig i mine intervjuer at jeg lytter til informantenes egne beskrivelser, og møter informantene mine på en åpen og aksepterende måte (Jormfeldt, 2011). Vi mennesker skaper jo sammenheng og mening om oss selv gjennom fortelling av historier. Ved å fortelle historier om oss selv kan det påvirke mestringsfølelsen og legge til rette for en konstruktiv og narrativ identitet (Langeland, 2014).

Det ble i forkant sendt inn søknad til SIKT (referansenummer: 788436).<sup>1</sup> Her ble alt fra hensikten med studien, informasjon om konfidensialitet, retten til innsyn til data og samtykke, samt retten til å trekke samtykke gjennomgått. Jeg oppga til SIKT at jeg ønsket for mine informanter å være helt anonyme. Det vil si at jeg verken oppgir navn, alder, kjønn eller boområde. Jeg tror dette førte til at flere informanter skulle ønske å bli med på prosjektet mitt. Det transkriberte intervjuet som ble sendt til informantene hadde kun forbokstaven til informanten på seg for å gjøre det gjenkjennelig over hvem som sa hva i intervjuet. Under intervjuene ble en lydopptaker benyttet. Lydopptakene har blitt oppbevart trygt og skal slettes etter at masteroppgaven har blitt levert og er godkjent. Etter intervjuene reflekterte jeg over opplevelsen med et refleksjonsnotat til hvert intervju og konteksten jeg som intervjuer befinner meg i. Kvale et.al (2019) hevder det er flere kvalifikasjoner som er viktig å merke seg i en intervjusituasjon, dette innebærer blant annet det å være følsom, vennlig, forberedt, evnen til å være tolkende, styrende og kritisk i intervjusituasjonen som kan ha betydning som kvaliteten i intervjuet (Kvale et.al, 2019). Jeg vil også legge til egenskapen å lytte i denne listen over viktige kvalifikasjoner som intervjuer. Disse kvalifikasjonene bemerket jeg meg og forberedte jeg meg på å klare. Jeg har forståelse for at informantene gjør seg sårbare i møte med meg som intervjuer, da de deler sine erfaringer, tanker og opplevelser. Disse tankene hadde jeg i forkant av hvert intervju, da jeg i tillegg ønsker å vise respekt og være en lyttende person ovenfor informanten, slik at intervjuet skal være en god opplevelse for begge parter.

Da jeg er ny i forskerollen var jeg nervøs i forkant av hvert intervju, men fant en ro i møte med informantene mine som utstrålte en trygghet rundt temaet.

En viktig ting å huske på i arbeid med mennesker er bevisstheten om at alle har sin egen historie. Alle har roller på ulike arenaer og ovenfor flere mennesker i ulike situasjoner med ulike regler. Andre har erfaringsrammer og forklaringsmodeller på tilværelsen som ikke

<sup>1</sup> Se vedlegg tre – vurdering fra SIKT

nødvendigvis samsvarer med mine egne. Reaksjoner andre har møtt i situasjoner har vært med på dannelsen av deres forståelsesrammer i ulike sammenhenger som former deres handlingsmåte i situasjonen de blir stilt ovenfor. Det kan være et sjakktrekk som kan øke fortrolighet hos sin motpart i møte med andre mennesker å bruke seg selv som referanseramme. Dette gjelder særlig sitasjoner i møte med mennesker som krever respekt for andres menneskeverd, håp, drømmer, stolthetsfølelse og tillit i konteksten (Rønhovde, 2011).

### **4.6 Datainnsamling**

I denne studien ble semistrukturert intervju benyttet da jeg ønsket å belyse noen tanker om ulike temaer, men samtidig være fleksibel og føre en samtale med mine informanter (Kvale & Brinkmann, 2015). Det gjorde det mulig for meg å stille oppfølgingsspørsmål underveis i samtalen. Det hjalp også informantene til å slappe litt mer av enn kun å måtte svare på et og et spørsmål, men heller ha en normal samtale rundt temaet. Oppfølgingsspørsmål ga meg muligheten til å belyse interessante temaer som ikke var definert på forhånd, men som hadde relevans der og da under intervjuet. Jeg utarbeidet en intervjuguide på forhånd som vi gikk gjennom under intervjuene. Denne ble ikke sendt ut før intervjuene til informantene, men de fikk tilsendt informasjonsskriv og samtykkeskjema<sup>2</sup> .

Med disse vedleggene stilte jeg også spørsmål om informantene ønsket temaene til spørsmålene på forhånd. Grunnen til det var fordi jeg ønsket å ufarliggjøre et intervju hvor jeg stiller så personlige spørsmål, i tillegg til at det fort kan være lett å glemme opplevelser, erfaringer og hendelser gjennom årene som kan være lurt å tenke på i forkant av intervjuet. Jeg sendte ut de ulike samtaletemaene vi kom til å ta for oss under intervjuene til noen av informantene mine. Noen ønsket dette for å forberede seg til intervjuet, andre ikke da de heller ønsket et mer ærlig intervju tatt på sparket. Dersom noen av spørsmålene kunne virke

<sup>2</sup> Se vedlegg en – informasjonsskriv og samtykkeskjema.

utfordrende eller støtende, må intervjueren være sensitiv og oppmerksom på akkurat dette for ivaretakelse av informantene. Innledningsvis i intervjuet var jeg veldig tydelig på at hvis noen spørsmål jeg stiller er uklare og jeg skal omformulere meg, så er det viktig å si ifra.

I intervjuene opplevde jeg å få noen direkte svar på det jeg ønsket å finne ut av, og noen svar var ikke direkte svar på spørsmålene mine. Valget falt naturlig på å la informantene fortelle sin opplevelse, da dette kan frembringe nyanser som ikke informasjonsskrivet eller intervjuguiden dekker godt nok. Dette tror jeg også ga informantene en følelse av å bli hørt, noe som igjen skapte en relasjon mellom intervjuer og informant.

### **4.7 Utvalg**

Etter litt om og, men valgte jeg til slutt å sende ADHD Norge en e-post om hjelp til rekrutering til informanter, da jeg tidligere hadde vært i kontakt med de angående artikler til teoriinnsamling. De var raske med svar tilbake og ville gjerne hjelpe meg.

Det ble her sendt ut en felles e-post til deres medlemmer i Østfold med rekruteringen til prosjektet Påvirkning av ADHD-medisin og selvbildet til elever med ADHD i skoleårene. Denne e-posten ble sendt ut fredagskveld og allerede innen midnatt hadde jeg flere interesserte. Jeg fikk totalt ni henvendelser, hvor jeg valgte ut åtte personer, men en person svarte ikke på henvendelsen min tilbake og dermed fikk jeg syv informanter totalt. Jeg fikk her svar fra voksne mennesker i alderen 18-70 år, noe som gjorde at jeg valgte å endre problemstillingen min til en vinkling som passet til voksne. Dette fordi det kunne bli utfordrende å finne konkrete svar på hvordan det var for elever i skoleårene, med voksne som informanter.

## **4.8 Gjennomføring av intervjuene**

I et intervju er det et asymmetrisk maktforhold. Grunnen til dette er at den som intervjuer har vitenskapelig bakgrunn og dermed blir ikke intervjuer og informant likestilte partnere.

Makten kommer frem med at det er intervjuer som bestemmer temaer, spørsmål, hvilke spørsmål en skal følge opp og når en skal avslutte samtalen (Kvale & Brinkmann, 2015)

Endelig var prosessen med å avtale tid til samtaler og intervjuer i gang. Hver søndag i en måned ble kalt for intervju-søndag. Jeg valgte å tilby både å møtes i person og over Zoom, da jeg ønsket at informantene mine skulle være så komfortable som mulig. Dette også på grunn av kjørevei og fremkommelighet. Det endte til slutt med fem intervjuer over Zoom og tre intervjuer på café.

### **4.9 Transkribering av intervjuene**

Intervjuopptakene ble avspilt fra lydopptakeren og transkribert inn på min PC. Jeg lyttet med hodetelefoner til opptakene for å forsikre meg om at det var kun jeg som hørte hva informantene sa under intervjuet. Jeg transkriberte ordrett hva som ble sagt. Jeg forsøkte meg først på det muntlige språket, men etter hvert ble det utfordrende å lese sammenhengende og analysere det transkriberte intervjuet, så jeg bestemte meg for å skrive fullstendige setninger og utelate pauser mellom setningene slik som "eh" "åh" osv. Jeg valgte heller å skrive tre punktumer for å poengtere tenkepausene. Jeg skrev også ned påbegynte setninger som ikke ble fullført før neste setning ble påbegynt for å få ned det skriftlige språket og poengterte dette med tre punktumtegn. Likevel kan det være utfordrende å skrive ned ordrett den konkrete stemningen rundt intervjuet og fremstillingen. Dette var jeg bevisst på i prosessen og det er noe som kan føre til en fortolkningsprosess fra en muntlig setting slik som et intervju og til et skriftlig språk som transkribering er. Å transkribere betyr å skifte form og transformere fra en form til en annen (Kvale et.al., 2019). For å knytte reliabilitet til studien for å undersøke tolkningen av det skriftlige språket valgte jeg å dobbeltsjekke min transkribering av intervjuene ved å ha lydopptaket på ørene mens jeg leste gjennom hver linje av hvert intervju til hvert lydopptak for å sikre meg at jeg ikke hadde gått glipp av viktig informasjon (Kvale

et.al., 2019). For å trippel sjekke sendte jeg også det ferdig transkriberte intervjuet tilbake til informanten for godkjennelse av dem.

For å bevare anonymiteten til mine informanter har jeg i denne studien bevisst ikke skrevet ned navn, hvor de bor, hvor gamle de er eller hvilket kjønn mine informanter er i denne studien. Jeg har en egen skjult liste for meg selv med oversikt over informantene mine, og hvem som har fått tallene, men denne er nå slettet i arbeidet med transkriberte intervjuer. Jeg ønsker helt og holdent at de skal være og forholde seg anonyme og vil heretter kalle mine informanter for hen, da jeg ikke skriver han eller hun<sup>3</sup> . Dette er ikke for at de er intetkjønn eller definerer seg som noe annet. Hen er et kjønnsnøytralt pronomen og brukes når man ikke vet hvilket kjønn en referere til – dermed passer det seg å bruke hen i beskrivelse av informantene.

### **4.10 Tematisk analyse**

Braun & Clark (2022) sammenligner de metoden tematisk analyse med å bake. Du har en oppskrift du skal følge og en fremgangsmåte. Og som de så pent sier, når du baker er det en stor sjanse for å feile. Baksten kan bli brent, for bløt innvendig, for hard, tørr, du kan glemme en viktig ingrediens eller det kan gå helt feilfritt. Etter hvert når du blir mer dreven på baking vil du forstå hva som passer sammen og det blir lettere. Det at de bruker metaforer for tematisk analyse gjør at det er mer gjenkjennelig til hverdagen og ikke like skummelt å velge som metode. Spørsmålet om hva tematisk analyse er kan jo enkelt beskrives som en metode for kvalitativ analyse som gjerne blir brukt mest for å utforske, tolke og rapportere relevante meningsmønstre på tvers av et datasett. Denne typen analysen bruker koder og koding for å utvikle temaer (Braun & Clark, 2022). Trainor og Bundon (2020) forklarer tematisk analyse som noe som ikke kan gjøres enkelt, nettopp fordi det er en kompleks og vakker metode med

<sup>3</sup> Hen ser penere ut enn «h\*n»

så mange valgmuligheter og vinklinger (Trainor & Bundon, 2020). Braun & Clarke (2022) mener at kvalitativ metode må behandle datamaterialet som nettopp hva det er – data.

Braun og Clarke (2006;2022) sin trinnvise prosess for tematisk analyse består av følgende faser: først skal du gjøre deg godt kjent med datamaterialet. Deretter kan du begynne å kode materialet. Du skal så lete etter temaer. Når du har funnet temaer skal du gå gjennom disse, definere og gi temaene navn. Til slutt skal du skrive rapporten din (Braun & Clarke, 2006;2022).

I fase 1 skal jeg gjøre meg kjent med datamaterialet. Dette har krevd at jeg må lese alle intervjuene om igjen og om igjen. Lytte til lydopptaket en gang til og ta notater underveis skrive notater underveis med undringer og utheving av skrift som kan være nyttig i oppgaven her. Fase 2 omhandler koding av datamaterialet mitt. Her må jeg gå systematisk gjennom datamaterialet som kan virke interessant med ulike koder. Jeg startet først med ulike fargetusjer. Gul, grønn, oransje og rosa. Disse brukte jeg til å markere ulike temaer. Jeg delte fargene inn i temaer. Grønn for fordommer, gul for medisiner, oransje for diagnose og rosa for selvbildet. Ellers har jeg også brukt en sort penn og satt hjerte ved siden av utsagn som informantene har sagt som jeg har likt og som har fått meg til å undre litt.

Braun & Clarke (2022) hevder at temaer blir skapt ved riktig teknikk i søket om temaer. Videre forklarer de at temaer gir en bredere forståelse og mening enn koder som er med spesifikt rettet mot en forklaring. Med spørsmål til informantene slik som spørsmålet hvor jeg spør om de definerer sin diagnose som en beskrivelse, en del av sin identitet eller som en diagnose har temaene kommet frem. Og samtidig som informantene forteller om sin bakgrunn og erfaring kommer nye temaer opp. I fase 3 analyserte jeg frem temaer jeg tidligere ikke hadde tenkt over. Videre inn i fase 4 har en analyse over de ulike temaene blitt gjennomført. Passer temaene til datamaterialet mitt? Forteller hvert tema en historie om de ulike informantene og en felles forståelse av ADHD? I denne fasen må jeg tenke på om de

ulike temaene har en fin overgang til hverandre eller om de går mer i hverandre (Braun & Clarke, 2022). I fase 5 skal jeg gi temaene navn. Dette var en liten prosess i seg selv da jeg først fikk seks ulike temaer, men fikk etter hvert snevret det ned til tre hovedtemaer. Likevel synes jeg det er noe utfordrende med at de ikke skal gå over i hverandre som nevnt over her, men prøve å skille de hver for seg til ulike temaer. Siste fase er fase 6 som innebærer å skrive selve rapporten. Dette er noe jeg har startet på fra tidlig av og utarbeidet underveis. Det har vært en prosess jeg har jobbet med jevnt og trutt. Braun & Clarke (2022) påpeker at jo tidligere du starter å skrive fra fase 3, jo mer informativ, med gode og reflekterende notater, jo bedre ligger du an i skrivingen. Det fine med tematisk analyse er at det er en prosess hvor det ikke er feil eller farlig å gå tilbake til de ulike fasene. Som sagt er dette en prosess hvor du (heldigvis) kan gå alle veier – sideveis, bakover og fremover (Braun & Clarke, 2022). Denne analysedelen vi bli delt slik at resultater blir presentert for seg selv og diskusjon vil være for seg selv. I tematisk analyse kan både resultater og diskusjon være sammen (Braun & Clarke, 2022), men jeg ønsker likevel å følge den gammeldagse metoden og holde det adskilt for oversiktlighet.

# **5 Funn**

Jeg har intervjuet syv personer i alderen 18-70 år med ADHD diagnose. Gjennom semistrukturerte intervjuer ble spørsmål rundt selvbilde og ADHD diagnosen utforsket<sup>2</sup> . spørsmålet om intervjuguiden stilt jeg spørsmålet til informantene om de hadde andre diagnoser enn ADHD. Som presentert tidlige oppstår gjerne andre diagnoser med ADHD. Jeg fikk ulike svar på dette spørsmålet. Informant 1 oppga at hen i tillegg har Tourettes syndrom og andre ulike helserelaterte diagnoser slik som diabetes og alkoholisme. Informant 2 informerer om at hen har i perioder hatt depresjon og gått på antidepressiva piller i tillegg til andre diagnoser som ikke er relaterte til ADHD. Informant 3 opplyser også om depresjoner og bruk av antidepressiva, i tillegg til noe bruk av alkohol før diagnostisering og medisinering av ADHD. Informant 4 og informant 5 har begge PTSD og informant 4 og 7 informerer at de har andre diagnoser ikke relatert til ADHD. Informant 6 oppgir at hen ikke har noen tilleggsdiagnoser. Det er store variasjoner i komorbiditet til ADHD hos mine informanter. Med blant annet Tourettes syndrom, PTSD og depresjon er noen av diagnosene som kan følge med en eventuell ADHD diagnose. Ved andre diagnoser/ikke relatert til ADHD har informantene opplyst at de har søvnproblemer, fibromyalgi, cøliaki, diabetes, alkoholisme og/eller andre diagnoser som ikke er psykisk-relaterte.

#### **5.1 Temaer**

I starten delte jeg informantenes inn i 6 temaer som jeg hadde funnet i min analyse:

**Tabell 1**

*De første analyserte temaene*

**Tabell 2** *Hovedtemaer*

#### **5.2 Hovedtema 1: En ønsket diagnose?**

Et fellestrekk for informantene er at de selv ønsket utredning for diagnosen og oppsøkte seg legen sin eller DPS for hjelp. Informant 4 ønsket selv en diagnose etter at barna til informanten fikk diagnosen ADHD og informant 2 hadde blitt utredet over flere år av livet sitt før de satt diagnosen på informanten i voksen alder:

... altså mamma, hun var veldig mye på sykehuset med meg da jeg var liten fordi jeg var så sinna. Men jeg var alltid høflig, stille og rolig og sånt, men jeg var mye sint. Så de testet meg

vel sånn pluss minus i ti år. Fra før skolestart til jeg var ti, elleve ... Men da jeg vokste opp var det mer den der MBD, for ADHD kom først senere ... Men jeg var for intelligent og for sosial forstående i forhold til at de kunne gi meg en sånn diagnose ... jeg hadde lungebetennelse da jeg var baby, men ikke hjernehinnebetennelse. Jeg var sjeldent syk. Jeg hadde vel mest skader enn sykdom da jeg var barn (informant 2).

Informant 3 opplyser om at det var samboeren som hintet til at informanten kanskje hadde ADHD diagnose. Når dette frøet ble sådd kjente informanten seg igjen i symptomene og ønsket en utredning:

... samboeren min nevnte at jeg kanskje hadde ADHD liksom, mens jeg alltid hadde benektet det ... det var egentlig noe jeg kjente meg igjen i. Også datt jeg sammen i mai, så måtte jeg liksom snakke med legen min da, for å gjøre noe da. Jeg fikk legetime raskt, jeg ble sykemeldt og ba om utredning for ADHD (informant 3).

Informant 7 ønsket diagnosen ADHD for å ha en knagg å henge det på.

... da jeg fikk diagnosen var det en lettelse. For da skjønte jeg at, okei, da er det ikke bare noe gærent med meg i den forstand ... Det er liksom, okei, det er ADHD knaggen, så sånn er det (informant 7).

Informant 7 har aldri sett på ADHD som en negativ diagnose eller en hindring, men har følt at andre kan se på det som en hindring og at andre kan begrense informantens muligheter.

... hvorfor skal du sette begrensninger? Kan ikke jeg sette mine begrensninger selv? Hvis jeg mener jeg klarer det selv så kan ikke du komme her å fortelle meg at fordi jeg har ADHD så får jeg det ikke til (informant 7).

Informant 6 opplyser at det var vanskelig å forstå seg selv, og forståelsen dukket opp med diagnosen. Søket etter en forklaring resulterte til en diagnose som ga en lettelse i etterkant.

... det var en del av meg jeg ikke helt forstod da. Så fikk jeg svar på det gjennom den diagnosen ... Men når jeg fikk diagnosen så hadde jeg på en måte lett etter en forklaring på hvorfor jeg var som jeg var. Så jeg synes det var en lettelse da, å få den diagnosen (informant 6).

Informant 5 opplyser om at diagnosen kom som et sjokk, men ser nå på det som en fordel å ha ADHD:

... Fikk litt sjokk da jeg fikk svaret, jeg var ikke sånn sjokk, sjokk, men jeg ble litt sånn sur, vet du ... Men altså det gikk seg til etter dem forklarte meg og sånn, så jeg godtok det og jeg ser på det som en fordel jeg altså (informant 5)

Informant 1 følte seg annerledes og ønsket diagnosen selv:

... jeg mistenkte at jeg hadde det og grunnen til det var at jeg følte meg annerledes enn andre mennesker .... så alle disse tingene førte til at jeg ville ha en ADHD-diagnose ... Ja, jeg følte meg annerledes og var ganske sikker på at det var ADHD, også ville jeg har medisiner ... ja, for ADHD er liksom bare krydder oppå en aktiv hjerne (informant 1)

Videre forteller informant 1 at hen hadde prøvd Amfetamin tidligere som hadde gitt en god effekt, som ga bedre konsentrasjon og fikk tilbakemeldinger på at informanten var ålreit på Amfetamin. Dette tok også informant 1 som et hint til at hen kanskje hadde ADHD diagnose.

#### **5.3 Hovedtema 2: En ny måte å se seg selv på - sånn er jeg**

I spørsmålet om informantene ser på ADHD som en diagnose, en beskrivelse av en selv, en del av identiteten eller om de tenkte noe annet da de fikk diagnosen var det flere som syntes dette var vanskelig å svare på. Det er ikke et spørsmål en vanlig reflekterer rundt. To av mine informanter ser på ADHD som en diagnose, mens to andre informanter mener det er en del av deres identitet. En informant mener det å få diagnosen ADHD føltes mer ut som en bekreftelse på hvorfor hen er sånn. To informanter svarte ikke på spørsmålet.

... jeg mener at ADHD er så sterk påvirker av personligheten din, at jeg ville vært en helt annen person hvis jeg ikke hadde hatt ADHD ... Ja, det er definitivt en del av min identitet. En del av problemet mitt egentlig ... (Informant 1)

... jeg er ikke diagnosen ... Det er ADHD og meg ... og når jeg tar medisiner på morgenen, så sitter jeg og venter på at det skal begynne å virke. Ja, da er det så mye lettere å være meg ...

Det har vært en fordel med diagnosen og medisiner fordi at det er lettere å være meg ... Jeg orker ikke meg selv uten medisiner. (Informant 4)

Alle informantene har vært glade for å få diagnosen ADHD og har nå fått en forklaring på hvorfor de har følt seg annerledes. Informant 6 og informant 7 har vinklet det veldig positivt og til fordel.

... for meg har det helt klart vært en fordel, for jeg ble på en måte kjent med den delen av meg selv som jeg ikke følte at jeg ikke helt kunne forklare da. Det gjorde det lettere å finne strategier for å løse de problemene jeg hadde eller for å unngå ting skulle eskalere for eksempel eller sånne ting. Da har medisinene vært til hjelp, men jeg tror kanskje medisineringen gjorde det lettere for meg å få til de endringene og lage gode rutiner og finne strategier for meg og at medisinering i seg selv kanskje ikke hadde gjort så stor forskjell da. Men at det gjorde det lettere, det ga et bra utgangspunkt da (informant 6)

... Det er positivt at ADHD blir satt på kartet, men det er negativt at man skal se på det som en negativ diagnose ... det er ikke alltid negativt. Når du blir hyperfokusert, du skulle bare visst hvor mye man får gjort! (informant 7).

I spørsmålet om informantene hadde opplevd mobbing fordi hen bruker medisin for ADHD var fikk jeg til svar:

... jeg ble vel egentlig mobbet uten medisin, for jeg var så annerledes (informant 2).

Informant 3 fortalte at hen hadde selv hatt fordommer til ADHD og derfor ønsket ikke å være åpen om diagnosen.

... jeg må jo si at jeg har vært litt sånn fordomsfull jeg og, og det gjør det jo at jeg ikke vil være åpen for de fleste forbinder ADHD med problembarn med utfordringer, rot og surr, ukonsentrert ustabile osv... Jeg har lyst til å si med stolthet at jeg har ADHD, det kan jeg si når jeg er på pub og møter likepersoner, faen det er jævlig bra (informant 3).

Informanten mente at det hjalp å snakke høyt om egen diagnose, men bare til sine nærmeste slik som ektefelle og barn, nære kollegaer, nære venner og til likepersoner med ADHD og reflektere rundt det, men ønsket ikke å fortelle om diagnosen sin til sine foreldre eller søsken. Informant 3 hadde tenkt til å fortelle en far som ytret om at "alle har ADHD for tiden" under et 17 mai barnetog, men valgte å ikke ytre seg om det da informanten kjente på i settingen at fordommene mot diagnosen lå der.

Det samme føler informant 7 hvor ADHD kan sette en i bås:

... okei, synes du jeg er sånn og sånn og setter meg i båsen så er det ditt problem og ikke mitt problem (informant 7).

Informant 1 ytret sine bekymringer over hva hen kunne møte av holdninger til ADHD om informanten valgte å være åpen om diagnosen:

> ... jeg er ganske forsiktig med å si det for jeg er redd for hvilke holdninger jeg møter da ... jeg har stort sett ikke sagt at jeg går på medisiner ... i noen sitasjoner har jeg fortalt det, men jeg opplever at folk er negative til det. Og det innbilder jeg meg er fordi det er et a-preparat liksom. Nei jeg har holdt det ganske hemmelig egentlig, det hender jeg sier at jeg er medisinert for ADHD, men jeg gjør ikke og sier ikke noe mer om det (informant 1).

Videre forklarer informant 1 hvorfor hen er redd for å møte slike holdninger:

... det er en medisin, det er ikke et rusmiddel liksom, og det henger igjen synes jeg. Men jeg er klar over det, og redd for det, og derfor er jeg også forsiktig med å si det. Så kanskje på en måte er jeg med på selv å underbygge den holdningen i og med at jeg ikke fronter det på den måten? (Informant 1)

Informant 7 fortalte om en hendelse på jobb hvor det hadde vært en påstand om at hen hadde ADHD:

... vi hadde en periode vi rett og slett ikke gikk overens. Og så ble det et møte med min leder og der ble det faktisk sagt at ja, du har jo ADHD, så du eksploderer jo av ingen ting, så vi må gå på eggeskall rundt deg ... hun hadde jo bodd sammen med en med ADHD, så hun visste hvordan det var ... også tenkte jeg ja vel, jeg skal ikke si noe jeg. Da er det du som ikke er reflektert nok i hva det innebærer, men det var liksom en sånn situasjon hvor jeg tenkte oi, folk er faktisk ute etter å bruke det imot meg (informant 7).

En av informantene beskrev også frustrerte øyeblikk hvor de i en opphetet situasjon med en nær relasjon hadde fått høre "gå og ta pilla di".

> ... hvis du mener at jeg er sånn og sånn så skal jeg seriøst vise deg hvordan jeg fungerer uten medisiner, se hvor slitsom jeg egentlig er ... da kan du få lov til å si jeg skal ta pilla mi. For jeg blir sinna og lei meg ... og da tenker jeg ikke på at når jeg ikke tar medisinen så er det jo meg det går utover, ikke sant (informant 5).

### **5.3.1 Undertema 2.1: Nyanser av selvbilde**

I spørsmålet med selvbilde og hvilke holdninger informantene hadde til seg selv fikk jeg varierte svar. Informant 3 hadde flere nyanser av tanker om hvordan selvbildet var og er, men også hvilke holdninger som kan påvirke:

... hadde jeg hatt diagnosen før så tror jeg kanskje de hadde sett på meg annerledes, kanskje de ikke ville ha vært sammen med meg, foreldre ville vært skeptiske til å la de være sammen med deg, de hadde forbundet meg med liksom rus og ligg unna hen liksom, jeg vet ikke. ... med ADHD så tror jeg heller ville snakket om og si at jeg har ADD, da tror jeg folk ville blitt mer nysgjerrig ... jeg føler jeg aksepterer den jeg er (informant 3)

I spørsmålet om hvordan informantene ser på sitt eget selvbilde, kom det varierende svar. Informantene selv rangerte selvbildene sine etter definisjonen bra, dårlig, midt på eller vet ikke/svarer ikke. Hele fire av informantene mine opplyser om at selvbildet deres er dårlig, en mener selvbildet er midt på og en uttaler at selvbildet er bra. Siste informanten svarer ikke på spørsmålet. Som tidligere nevnt påvirkes selvbildet av ytre og indre faktorer og det er hvordan en ser på seg selv som definerer selvbilde så dette er informantenes egne utsagn til hvordan de forklarer selvbildet sitt.

Det ble under intervjuet stilt spørsmålet hvordan selvbildet til informantene var før diagnosen ADHD og hvordan selvbildet er nå i dag.

Informant 3 forklarer selvbildet sitt som noe hen har akseptert er sånn det er. Informanten setter selvbildet opp mot hva personen har oppnådd i livet.

... med alle de begrensningene jeg har hatt så føler jeg at jeg skal være ganske stolt av meg selv ... innerst inne er jeg veldig stolt av meg selv ... Jeg har et flott hus hjemme, jeg har ryddig økonomi, jeg tjener bra, er tillitsverv, får gode tilbakemeldinger fra folk, så jeg prøver å ta til meg sånne ting. Det er jeg nødt til. Eller så blir det vanskelig da (informant 3).

Informant 1 setter også oppnåelser opp mot selvbildet og i spørsmålet videre om hvordan selvbildet var før diagnosen svarer informant 1:

> ... jeg tror selvbildet mitt er skadet etter mange år ... Det var bedre. På en måte. Men jeg tror ikke nødvendigvis det hadde med alder eller ADHD å gjøre. Jeg tror det hadde noe med hvor jeg var i livet, for da var jeg fremdeles i ferd med å bygge en karriere, jeg hadde liksom suksess jobbmessig og mye festing, mye venner ... det er liksom alt jeg har gått glipp av da, hvordan livet mitt ville vært (informant 1).

> ... Det som jeg husker jeg sa den gangen var at det var egentlig deilig å få den diagnosen, for da var jeg ikke bare en merkelig og rar ... altså jeg var annerledes for en grunn ... Jeg tenker det at selv om jeg har bokstaver og ADHD, så er det enkelt og greit at jeg er et menneske, jeg er et individ og man kan oppføre seg, og man trenger ikke være ufin eller avtal på noe som helst måte (informant 2).

Informant 6 ble utredet da informanten begynte i høyere utdanning og forklarer at prestasjon påvirker selvbildet:

> ... hvis man knytter det sånn opp mot prestasjoner da, så er det jo færre ting som går dårlig og færre ting som har store konsekvenser for meg. Så sånn sett har det kanskje gitt meg et bedre selvbilde, eller i hvert fall så er det mange færre situasjoner hvor man opplever å ikke mestre da (informant 6).

Informant 1 er mener mangel på utdannelse preger mye av informantens selvbilde:

Jeg tror selvbildet mitt er skadet etter mange år ... det er vel mest utdannelsen og det og klare å følge med ... jeg føler meg litt annerledes ... jeg har ingen utdannelse ... jeg er helt på utsiden (informant 1).

Informant 5 hadde tidligere mistet plassen sin på skolen og hadde nå fått plass på voksenopplæring. Informanten mener det hjalp veldig på selvbildet å begynne på medisiner da dette roet sinnet og økte konsentrasjonen:

> ... Jeg kunne sitte og løse kryssord og jeg kunne gjøre så mye jeg bare kunne. Ja, jeg ble jo ekspert ... da jeg begynt med medisin begynte jeg å løse kryssord og løse en ting om gangen og jeg blir faktisk ferdig med den før jeg begynner på andre. Før ble jeg aldri ferdig med noen av de delene, men nå etter medisinene kan jeg sitte og lese, ta den der du sendte meg (informasjonsskrivet), det kunne jeg aldri ha funnet på tidligere. Så det hjalp veldig på selvbildet. Jeg ble mer trygg på meg selv på hva jeg kunne svare på ting og at jeg kunne tørre og søke meg in på skolen også da, så det gjorde veldig mye med selvtilliten også. For altså når du gikk og ikke hadde medisiner, så var det veldig mye sånn der du trodde du ikke var bra nok hele tiden, vet du, så var det alltid et eller annet ... På ungdomsskolen er det ikke så lett med selvbildet, men etter det så begynte jeg å skjønne at det var på grunn av det. Det er ikke rart jeg ikke klarte å følge med. Det er ikke rart jeg ble kastet ut av skolen for jeg var urolig, skikkelig. (informant 5)

Informanten var nå motivert til å endelig fullføre en påbegynt utdanning.

# **5.4 Hovedtema 3: Et ønske om oppfølging, ikke bare medisin**

Det første jeg så en sammenheng med i intervjuene mine var at informantene savnet oppfølging og samtaleterapi i etterkant av start på medisin. Alle informantene har hatt god effekt av medisinbruk og går i dag på dette.

... jeg har aldri vært noe glad i medisiner egentlig, alltid vært skeptisk til kjemiske ting ... medisiner har stabilisert meg (informant 3). ... folk som er skeptisk til medisinering, det skal man ikke være. Altså ... og den medisinen virker jo forskjellig på alle folk (informant 1).

I spørsmålet om informantene hadde hatt noen bivirkninger i bruk av ADHD medisin, nevnte informant 2 ny informasjon for meg. Det gir jo mening når jeg først ble forklart det, men ikke noe jeg hadde tenkt på selv. En bivirkning til bruk av ADHD medisin nevnte informant 2 hadde påvirkning på tennene. Personen hadde fått dårligere tannhelse etter oppstart av medisin. Informanten påpekte at det er viktig å følge opp med vitaminer og mineraler, samt jevnlig tannlegebesøk for å opprettholde tennene. Informant 2 forklarte også at hen hadde fått så hjertebank på høy dose med medisin, så legevakten mistenkte hjerteinfarkt. Informant 7 beskriver også noen bivirkninger ved bruk av medisin:

... Jeg begynte som sagt på medisiner, det er jo relativt sterke medisiner du går på. Så måtte jeg gå tilbake og da fant jeg ut at okei, da går jeg på laveste dosen også kan jeg doble den hvis det trengs. Det gikk greit. Også er det jo det at du skal ta en pause oppe dette her. Du skal ha tre uker i løpet av året hvor du ikke skal gå på medisiner ... de sier det er fordi du ikke skal bli avhengig. Av medisin. Det er hvert fall det jeg fikk beskjed om, men utover det er det ikke noe oppfølging. De spørs ikke om det går greit med medisinering, de spør ikke om det er noen bivirkninger. Og bivirkninger får du. Altså du raser ned i vekt den første tiden, og du får ikke i deg mat. Du sitter og skjelver. Du blir helt borte til kroppen greier å vende seg til medisinen. Og det merket jeg jo også første gangen jeg hadde den pausen, så merket jeg og det, når jeg begynte igjen. Satt og ristet, fikk ordentlig abstinenser for at oi, shit, her er det noe gærent (informant 7).

Informant 7 opplyste at hen hadde fått beskjed av sin lege om å være ikke gå på medisin tre uker i strekk i året. Dette stilte jeg spørsmål til, for det var nytt for meg da jeg ikke hadde hørt det fra de andre informantene mine, eller lest det noe sted heller ... Informant 4 opplyser om at det har vært negative holdninger til medisiner innad i familien, men at det har vært andre i familien som også har hatt diagnosen ADHD og tar medisiner for det, noe som gjør det enklere å ikke føle seg alene om og stå i stormen blant familiemedlemmer som mener det motsatte av en selv:

... det er kjempevanskelig å møte de holdningene der. For jeg var kjempeskeptisk til medisiner i utgangspunktet så har jo også andre i familien ADHD, da fikk det meg til å tenke litt andre veien igjen som selv gikk på medisiner. Heldigvis for det (informant 4)

Videre snakker informant 4 om hvordan andres holdninger til diagnoser kan bli farget av sosiale medier og avisers innvirkning:

... det er jo aldri solskinnshistorier som kommer ut i media, for det er jo ingen som gidder å kjøpe den avisa ... jeg har blant annet supergod erfaring med NAV, men det er ingen som har lyst til å høre på det ... Nei, man får bare med seg det negative (informant 4).

Informant 2 ytrer sin bekymring for å hente ut resepten sin for ADHD medisin på apoteket, da hen er redd for hvem hen kan møte på veien:

... det er jo ganske skummelt å gå på apoteket og hente ut de medisinene man skal ha for tre måneder, sier de, men en og en halv måned for min del. Og gå da hjem fra apoteket med medisinen, det synes jeg er det mest skumle ... fordi det er såpass mange rusmisbrukere i Norge som sikler på medisinene dine. (Informant 2)

Informant 7 hadde for det meste møtt positive holdninger til bruk av medisin, bortsett fra hos personen som utredet informanten. Han ytret om at informant 7 burde klare seg uten medisin. Dette var noe informanten var innstilt på å klare, men etter et mestringskurs for ADHD gjennom DPS hadde informanten tvilende tanker og begynte derfor med medisin for ADHD.

... alle utenom meg nesten gikk jo på medisiner og sa at det roet meg ti hakk ... nå har ikke jeg hørt hva folk sier når jeg ikke er der, og det bryr jeg meg heller veldig lite om, men til meg har jeg aldri opplevd noe negativt over å bruke medisin (informant 7)

Jeg og informant 7 snakket videre om forventninger til andre og hvordan forventninger kan påvirke oss. Videre snakket vi litt om hvorfor man hører det negative og mindre av det positive. Vi undret oss over om det kan være fordi vi har flere følelser som er vonde enn gode?

... Jeg forundrer meg egentlig litt over det og. For jeg tenker liksom det at hvis en medisin gjør deg bedre som menneske, hvorfor skal det være negativt stigma rundt det? Altså hvis det

hjelper et menneske å ha det bedre både med seg selv og med andre, så skjønner ikke jeg hvorfor vi skal legge noe negativt på det, men det er min oppfatning av det (informant 7).

Under intervjuet med informant 6 ble det ytret at informanten tar seg nær av kommentarer på hvor det blir drøftet om barn burde medisineres eller ikke.

... jeg kan jo bare vite hvordan jeg føler det som voksen og kan på en måte ha tatt det valget selv da. Så vet jeg ikke hvordan jeg hadde følt det som barn da (informant 6).

Alle informantene fikk diagnosen ADHD i voksen alder og startet på medisin kort tid etter at de ble diagnostisert. Det er en variasjon mellom hvor lenge de har hatt diagnosen og gått på medisiner utfra alder på informantene og når de fikk diagnosen.

Informant 3 snakker om legen og hvordan legen forholder seg til bruk av medisiner og oppfølging etter:

> ... han sa da at han heller vil se på en kombinasjon av medisiner fremfor ... Det ender gjerne mer med det fremfor disse samtalene da. Så han, de legene han snakket med, det var forskjellige leger for å se om de snakket om litt det samme da, så de ville egentlig sette meg på antidepressiva i kombinasjon med Aduvanzen, så det kanskje kunne hjelpe meg da istedenfor å gå til 100 forskjellige behandlinger med samtaler (informant 3).

Informant 1 ønsket sårt å få samtaler med en behandler som oppfølging for sortering av tanker:

> ... du kan få medisiner, med da må du følges opp av psykiater, for det er tross alt narkotika du får, men det skjer ikke ... det sies jo at medisinering bare er en del av behandlingen og at man og skal få en form for samtaleterapi eller noe, aldri fått ... det er så mye skulle hatt lyst til å få til som jeg vet at jeg kan bare gjøre sånn og jeg kan bare gjøre sånn, men jeg får det ikke til ... jeg legger hvert fall skylden på den (ADHD) (informant 1)

På slutten av intervjuet med informant 1 forklarer informanten etter spørsmål fra meg om hen kan få henvisning fra fastlege til samtaleterapi, noe informant 1 hadde fått avslag på etter å ha ventet på svar i seks måneder:

> ... Altså det sier jo litt om ... det er jo ikke nok psykologer og psykiater, så det er liksom idealistisk sett veldig fint at man skal finpusse det ene og gjennomføre ... også ser de meg da som er voksen og litt eldre og ... ja, lever, så tenker de at vi ikke bruker ressurser på hen liksom ... Ja, det er synd, men jeg skjønner det litt da. Altså utfra sånn samfunnsøkonomisk perspektiv, jeg skjønner sånt, men det er synd. Og det gjør noe med livskvaliteten min dårligere, men i den store sammenhengen så skjønner jeg det, for dette landet her har stilt masse krav til hvordan det skal være, alt fra veistandard til psykiatrier, altså holdeplasser på T-banestasjoner, men altså det koster helt sykt. (Informant 1)

Videre forteller informant 1 litt om statsbudsjettet og hvor de ulike ressursene skal brukes. Informanten påpeker at det ikke er penger til alt som bør dekkes med tanke på standarden landet ønsker seg og etterstreber å oppnå:

> ... det er ikke penger til alt ... da mener jeg at da blir det sånn og sånn er det med det ADHD- greiene og. Det er sånn du kan få medisiner, men da må du følges opp av en psykiatrier, for det er tross alt narkotika du får, men det skjer ikke. (informant 1).

Vi snakker videre i intervjuet om hva som kunne ha hjulpet på de mørke tankene til informanten og at man ønsker å være en bidragsyter i samfunnet. Mye for å ha gode relasjoner i hverdagen også, med rutiner og struktur:

> ... vi snakket litt om å bidra i samfunnet og sånne ting. Jeg føler meg helt på utsiden ... jeg har egentlig bare minner fra gamledager. Også blir jeg liksom hjemsøkt av kjipe ting da, og alt dette her tror jeg er med på å gjøre sinnet mitt svartere og svartere. Tror jeg egentlig. (informant 1)

I spørsmålet mitt om hva som kunne hjulpet på disse tankene svarer informanten:

... nei, jeg kunne jo kanskje ha fått en psykolog da som jeg kunne ha snakket med og fått rensket litt opp, men ... (informant 1)

Informant 7 undret også over mangel på oppfølging i ettertid av medisinering:

... for det er liksom det jeg ble litt overrasket over når du skal begynne på medisiner, at du får ikke noe særlig med oppfølging ... det er vel det jeg synes er noe de burde gjøre med, er oppfølgingen av medisiner. Men som jeg sier, det er snakk om sterke medisiner, det er folk som misbruker det, og folk som selger det. Altså det har vi hørt om. Og da synes jeg det er veldig rart at de ikke følger opp de pasientene som bruker det. For de setter jo diagnosen og de gir jo medisinene, så hvorfor sjekker de ikke at folk faktisk bruker det forsvarlig? (informant 7)

En av informantene holder foredrag for andre med ADHD og brukte i tillegg intervjuet vårt som en del av sin terapi. Andre ting som informantene har beskrevet hjelper i sin hverdag med ADHD er rutiner og struktur, trening, faste måltider og positiv tankegang. To av informantene bruker også skriving som en del av sin terapi. Alle informantene var enige om at oppfølgingen etter start på medisin var nærmest fraværende. De skulle gjerne hatt samtaleterapi i tillegg til medisiner.

# **6 Diskusjon**

Informantene beskrev utfordringer på en eller flere arenaer i livet som de kunne trekke sammenhenger til ADHD. Det virker som at informantene har en medisinsk forståelse av diagnosen og at de kunne beskrive en indre uro som ble dempet med medisiner. De opplyste om at de kjente seg igjen i symptomene til ADHD som jeg spurte om under intervjuene. Her beskrev de også blant annet konsentrasjonsvansker, for høyt og/eller for lavt aktivitetsnivå, mani, søvnproblemer, indre uro, impulsivitet, dårlig hukommelse, vansker med planlegging, mangel på struktur, vanskelig å fullføre en oppgave før de går videre til neste, sinne og kort lunte.

I studien til Olsvold (2017) hadde barna mest positive opplevelser om bruk av medisin hvor bruken av medisin styrker deres normalitet. Altså at bruken av medisin gjorde at de oppførte seg mer eller mindre normale (Olsvold, 2017). Disse konklusjonene fra Osvold (2017) sin studie samsvarer noe med mine funn som vil bli videre presentert i analyse-delen av denne oppgaven fra et voksen-perspektiv.

#### **6.1 Selvbilde**

Under intervjuet ble det stilt spørsmål om hvordan informantenes selvbilde og om de kunne beskrive selvbildet sitt, hvordan selvbildet var før de fikk diagnosen ADHD, om selvbildet har endret seg ette at de fikk diagnosen og hvordan ADHD diagnosen påvirket selvbildet på daværende tidspunkt.

Selvbildet påvirkes av ytre og indre faktorer. Du er ikke født med et selvbilde og det selvbilde lever du med resten av livet. Et selvbilde er dynamisk og endrer seg gjennom livets oppturer og nedturer. Hvilket bilde du har av deg selv påvirker deg og din være måte. Stigma ifølge Goffmann (1967) kan komme av at en person er i en kategori som er annerledes enn andre mennesker innenfor den kategorien. Det er her ikke ønskelig med annerledes-het, da

dette ikke samsvarer med stereotypi eller hvilke egenskaper som skal være innen den bestemte kategorien. Denne såkalte merkelappen som her blitt satt på mennesket som skiller seg ut kan la seg påvirke av omgivelsene. Det kan være utsagn slik som ADHD-unge, problembarn, bråkmaker og andre krenkende kallenavn som kan stigmatisere. Et menneske har holdning til selv. Det er personen selv som opplever dette som en følelse (Rosenberg, 1965).

Tidligere ble det presentert hvordan informantene så på sitt eget selvbilde. Her har informantene selv ytret om de har god, dårlig eller middels selvbilde. Informant 6, informant 2, informant 5 og informant 3 vektlegger at gode prestasjoner og oppnåelser i livene deres preger selvbildet til det bedre, mens informant 1 mener mangel på utdannelse preger selvbildet negativt. Informant 7 opplyser om at selvbildet er midt på, og informanten nevner også at ADHD ikke er en hindring, og at andre ikke skal legge føringer for hva informanten kan gjøre eller ikke.

... hvorfor skal du sette begrensninger? Kan ikke jeg sette mine begrensninger selv? Hvis jeg mener jeg klarer det selv så kan ikke du komme her å fortelle meg at fordi jeg har ADHD så får jeg det ikke til (informant 7).

Dette tyder jeg som et robust selvbilde som ikke lar seg presses ned av andres og ytre påvirkning.

I undersøkelsen til Bolt & Schermer (2009) kom det frem at noen av de som brukte medisin følte seg mer som seg selv. Dette kan være fordi den indre uroen og den atferden som kan ses på som negativt i dagens samfunn blir tildekket med medisin for å passe inn. Dette kan ha en innvirkning på selvbildet som igjen kan styrke det.

Bolt & Schermer (2009) sin undersøkelse viste til at flere deltakere syntes det var utfordrende å skille seg selv og diagnosen ADHD. Det ble her trukket sammenhenger om at ADHD enten var sammenflettet med selvet eller at ADHD hadde en påvirkning på selvet som hadde laget grunnlaget for utviklingen av selvet.

Videre fant Gormez & Forbes (2015) ut i sin studie at bruk av medisin for ADHD ikke påvirker selvbildet eller endrer det. I voksen sammenheng kan flere år med manglende mestring i skolen med negative tilbakemeldinger være en innvirkning på selvbildet. Hvis det gjennom oppveksten har vært fokus på uønsket atferd hvor feil og mangler har blitt påpekt, kan en tenke seg at dette ikke fører til suksess. For ønsket atferd fortjener det ros og gode tilbakemeldinger slik at samme ønsket atferd kan gjentas. Dette kan også virke motiverende (Holmen, 2016).

Informant 1 og informant 5 har begge følt på utenforskap når det gjelder dårlige opplevelser i skole og mangel på utdanning. Davidson (2008) viser til resultater i sin undersøkelse med at lavere selvbilde kunne knyttes til utfordringer med tidligere skoleerfaringer som var problematiske og utfordringer med relasjoner for individer med ADHD.

I undersøkelsen til Brod et.al (2012) viste det seg at diagnostisering av ADHD i voksen alder hadde vært en langvarig prosess for å finne ut at årsaken til utfordringene sine. Det hadde vært mange forsøk på å komme til bunns av problemet på bakgrunn av blant annet sosiale medier og mediers fremstilling av ADHD. Dette hadde resultert til selvdiagnostisering av ADHD, og ikke en utreding og faktisk få konstatert at det er ADHD diagnosen personen har. Dermed er det heller ikke mulig å få resept på medisiner til ADHD. Informantene har alle møtt ulike holdninger, noen negative og andre positive. Informant 4 har blant annet møtt negative holdninger fra familiemedlemmer og forklarer mediers farging av diagnosen ADHD og hvordan vi blir påvirket at dette.

Hva vi husker om en bestemt situasjon, hva vi forestiller oss eller hva vi tenker om noe, er en prosess som skjer kognitivt. En kan i utgangspunktet bestemme selv hva en ønsker å rette oppmerksomhet og fokuset på, og hvordan en bearbeider aktuell informasjon, som igjen er med på å farge tanker en gjør seg og tolkninger. Det foregår en ubevisst indre samtale som innebærer tanker, følelser, forestillinger og kommentarer som er et resultat av

fortolkning. Og når disse tankene som har stor kraft gjentar seg ofte vil de til slutt oppleves som ekte og som sannhet (Berge & Repål, 2015). Dette kan være med å påvirke selvbildet.

#### **6. 2 Tema 1: En ønsket diagnose?**

Et fellestrekk for informantene er at de selv ønsket utredning for diagnosen og oppsøkte seg legen sin eller DPS for hjelp. Mange av informantene hadde tilleggsdiagnoser, noe som er vanlig med diagnosen ADHD å ha. Barkley (2002) mener det er sjeldent at en kun har ADHD som diagnose, uten andre tilleggsdiagnoser. Både voksne og barn har ofte flere enn en diagnose og forekomsten av komorbiditet ligger på mellom 40% og 75% av alle som har diagnosen ADHD. Voksne har ofte angst, depresjoner og misbruker ofte alkohol og andre rusmidler (Wilens, 2014). Dette samsvarer noe med svar fra mine informanter hvor to av de forteller at de har brukt alkohol til å håndtere deler av livet og en av informantene har prøvd amfetamin tidligere før informanten fikk ADHD diagnosen.

Ifølge Goffmann (1967) dreier stigma seg om forholdet mellom egenskaper og stereotypier. Stigmaene kan deles inn i tre typer, hvor ADHD kan trekkes inn i avvikende karaktertrekk og den type stigma du er født inn i, da ADHD kan ses på som genetisk. En av informantene ønsket en utredning av diagnosen etter at barna hadde fått ADHD. I denne sammenhengen kan en få innsikt i egne erfaringer, samtidig som man får en dypere forståelse av hvordan man kan støtte både seg selv og barna.

For mange voksne med ADHD kan diagnosen føre til lettelse og en forståelse av seg selv, men det kan også være en kilde til konflikt. Grunnen til dette kan være at på den ene siden kan en få en forklaring på de ulike utfordringene de har opplevd med impulsivitet, indre uro, relasjoner og konsentrasjonsproblemer. Derav kan diagnosen være ønskelig for å få en forståelse og en behandling. Likevel kan det å få en diagnose være en ambivalent følelse. Noen kan føle på stigma, og omgivelsene kan påvirke selvbildet. Diagnosen kan skape en frykt for å bli sett på en person som er ADHD-en sin istedenfor en person som har ADHD.

I studien til Olsvold (2017) ga diagnosen ADHD en diffus følelse om at noe var galt med barna som ble undersøkt. De følte seg stigmatisert og følte også på fordommene de selv hadde hørt om diagnosen. I analysen til Olsvold (2017) benyttet barna ulike mestringsstrategier: en identifiserende strategi (utgangspunkt om å forstå seg selv), en avvisende strategi (at en kan skylde på diagnosen) og en forhandlende strategi (det presiseres her grader av ADHD). Studien til Olsvold (2017) samsvarer noe med mine funn fra mine informanter. I spørsmålet om hvordan informantene forklarer hva ADHD betyr for de ser vi et klart skille. To av informantene velger å se på diagnosen som en del av deres identitet (identifiserende strategi). To andre informanter velger å se på ADHD som bare en diagnose (en avvisende strategi). En informant velger å benytte seg av både en bekreftelse og en del av sin identitet. En mener det er en beskrivelse, mens to av informantene svarte ikke på spørsmålet. I tillegg påpeker informant 6 at hen har kombinert type ADHD. Denne informanten er den eneste som nevner hvilken type en har av ADHD. Kan det her da være en forhandlende strategi?

De motstandsressursene en innehar i et salutogenese perspektiv ifølge Antonovsky (1987) er viktigheten gode og nære relasjoner. Når en har det, er det lettere å løse konflikter for det ligger er trygt og godt grunnlag i relasjonen. Alle informantene nevner nære relasjoner enten i form av familien eller venner. Det å inneha en sosial kompetanse og kunne regulere følelsene sine i sosiale settinger kan være en god start for gode relasjoner (Ogden, 2015). Med motstandsressurs er det også viktig med sosial støtte i slike relasjoner. To av informantene opplyser om at de har blitt mobbet i nære relasjoner slik som hos en partner og av en nær kollega. En annen informant opplyser at hen heller ble mobbet før en fikk diagnosen ADHD og medisiner for dette, fordi hen var annerledes. Ellers opplyste resten av informantene at de ikke hadde kjent på mobbing i forbindelse med diagnosen ADHD. Det å være sosialt inkludert vil uttrykke hvordan en person opplever tilhørighet, verdsettelse og aksept i et fellesskap med

andre. Svakere sosial kompetanse kan øke risikoen for mobbing og utestenging. En negativ sammenheng mellom uønsket atferd og sosioøkonomisk posisjon kan øke risikoen for mobbing og utestengelse. I tillegg kan uønsket atferd føre til utestengelse, som igjen kan bidra til flere atferdsproblemer (Veland, 2017).

Likevel opplyste flere av informantene at selvbildet ikke hadde endret seg etter de hadde begynt med medisin. I studien til Olsvold (2017) følte flere av barna seg bedre når de tok medisin, nettopp fordi medisinen tok bort den uønskede atferden som igjen gjorde at de ble mer normale. De følte seg dermed mer normale med medisin.

Bolt & Schermer (2009) sin undersøkelse viste at flere av deltakerne mente personligheten og selvet deres forandret seg ved bruk av medisiner, og følte at de mistet seg selv litt.

Med kognitive ressurser og måten en ser på seg selv kan være til hjelp for personer til å ta bevisste valg. Et bevisst valg kan styrke selvbildet og gi mestringsfølelse. I tillegg vektlegger Antonovsky (1987) oversikt, kontroll og kontinuitet som bestemmes utfra kulturen og samfunnet. Dette kan her trekke en parallell linje til diagnosen ADHD og selvbevisstheten rundt diagnosen for å få kontroll over hvem en er som menneske og forstå seg selv. Samspillet mellom person og omgivelsene vil alltid være i bevegelse hvor livet er dynamisk. Hvis vi trekker inn Antonovsky (1987) sin teori over hvordan en håndterer påkjennelser og motgang i livet med fortsatt god psykisk helse og godt mot (Uthus, 2017) kan vi se på mine informanter som robuste og friske i dette perspektivet. Grunnen er fordi de står støtt og ønsket en utredning selv. Antonovsky (1987) vektla mestring i krevende situasjoner, og dermed kan det tyde på at informantene mine er ressurssterke personer som ivaretar seg selv og sine behov for å komme videre i livet med mestringsstrategier for hverdagen.

#### **6.3 Tema 2: En ny måte å se seg selv - sånn er jeg**

Det å bruke ulike mestringsstrategier for unnslippelse av stigmaet mener Goffmann (1963) at åpenhet kan være problematisk i en god relasjon. Det å være åpen om egen diagnose kan påvirke relasjonen, men å skjule stigmaet kan også ha uheldige konsekvenser, da noen vil alltid vite personens stigma og dermed vil personen alltid være i fare for utpressing. Dette kan vi se et eksempel på fra hvordan en konflikt på jobben til informant 7 utartet:

... vi hadde en periode vi rett og slett ikke gikk overens. Og så ble det et møte med min leder og der ble det faktisk sagt at ja, du har jo ADHD, så du eksploderer jo av ingen ting, så vi må gå på eggeskall rundt deg ... hun hadde jo bodd sammen med en med ADHD, så hun visste hvordan det var ... også tenkte jeg ja vel, jeg skal ikke si noe jeg. Da er det du som ikke er reflektert nok i hva det innebærer, men det var liksom en sånn situasjon hvor jeg tenkte oi, folk er faktisk ute etter å bruke det imot meg (informant 7).

Samhandling med andre blir her preget av informasjonen over stigmaet som kontrollerer behovet. Her må den stigmatiserte forholde seg til åpenhet om diagnosen sin eller velge å holde det skjult som igjen kan føre til en konstant spenning for personen med diagnose (Goffmann, 1963). Hyperaktive individer trenger ikke nødvendigvis være bevisste på det omverdenen stempler de som, og dermed vil heller ikke merkelappen eller kategoriseringen påvirke de. Likevel kan dette også være motsatt hvor individet preges av merkelappen og gjøres bevisst på kategoriseringen. Dermed blir interaksjonen påvirket. Det samme kan vi se i eksempelet fra et 17 mai barnetog informanten stod ved siden av en annen far som ytret høyt om at "alle har ADHD for tiden".

... det var en annen unge som surret rundt der og da kom det fra han "åh, han har ADHD, alle får jo ADHD om dagen" sa han. Så tenkte jeg ... skal jeg si noe, ikke si noe? Men så tenkte jeg at nei, vet du hva, han er tett i huet. Jeg hadde ikke sett på han som verdens smarteste fra før av, så da tenkte jeg å la det være. Da sier jeg ikke noe, men da kjente jeg på det ja, fordommene er der (informant 3).

Videre snakket vi om at en må velge sine kamper, og da snakket informant 3 videre om 17 mai barnetoget med fordommer i:

... men jeg hadde egentlig tenkt til å si at "jeg har faktisk ADHD, Jens<sup>4</sup> , og det er ikke alle med ADHD som er urolige, og det er en grunn til at folk er urolige, det kan hende det barnet ikke har det bra hjemme. Det trenger ikke å være en diagnose heller, det bør ikke være ADHD heller. Det kan hende at barnet har hemoroider, ikke sant, kanskje han har vondt for å gå? Kanskje det er derfor han er urolig, ikke sant" (informant 3).

Å bruke sin diagnose og gjøre det om til noe positivt for andre er en styrke. Dette kan ses i lys av Goffmann (1963) sin teori om "covering" som en mestringsstrategi for å tildekke stigmaet rundt diagnosen. Det at disse informantene bruker sin svakhet og gjør det om til en styrke, ikke bare for seg selv, men også til å hjelpe andre kan være en strategi for "covering".

I Goffmann (1976) sin teori om stigma, står behovet for å unnslippe eller kompensere for det sentralt. Han mener at personer kan mislykkes når de forsøker å opprettholde og leve opp til forventningene en har til seg selv og som andre har til seg. Likevel mener Goffmann (1967) at dette ikke nødvendigvis må være tilfelle. Personen kan også være uberørt, beskyttet av egen oppfattelse av seg selv og følelsen av å være et normalt menneske. Det fine med Goffmann (1967) sin teori er at han påpeker en ikke trenger å være nedtrykt av stigmaet en bærer, så lenge den som bærer stigmaet har den samme oppfatningen som normale har av identitet. Da ser personen på seg selv på lik linje som andre. Dette kan gi en følelse av en sjanse og rettferdighet. To av informantene opplyser at de er klar over stigmaet som ligger rundt en ADHD-diagnose og er dermed redde for å være åpne om dette. Informant 1 opplyser å være forsiktig med uttalelse om egen diagnose i frykt for hvilke holdninger en kan møte på. Om informanten har fortalt om egen diagnose, har informanten utelatt at hen går på

<sup>4</sup> Jens er ikke det ekte navnet, grunnet ivaretagelse av anonymiteten til informantene.

medisiner. Informanten opplever at andre er negative til det, og lurer selv på om hen er med på underbygning av stigmaet da en selv ikke er åpen om diagnose og medisinering. Det imponerende er to av informantene opplyste at de brukte skriving og å holde foredrag som terapiform for realisering av ADHD. Ene publiserer innlegg anonymt, mens den andre holder foredrag for DPS og er likeperson for andre med ADHD. Derav er sistnevnte åpen om egen diagnose og medisinering innad miljøet.

Det kan virke som at flere av mine informanter ønsket en utreding for ADHD diagnosen fordi de ikke mestret hverdagen med alle gjøremål på lik linje med alle andre. De sammenlignet seg med andre og ønsket en bekreftelse på at det ikke var noe galt med dem. Tre av informantene ser på ADHD diagnosen som en fordel. Som nevnt over bruker to av informantene ADHD diagnosen og gjør det om til reflektering i form av skriving og i foredragsholdning.

Informant 3 innrømmer at hen har vært litt fordomsfull selv til diagnosen på grunn av stereotypien, likevel opplyser informanten at hen er stolt av ADHD hvis en møter likepersoner. Hvis vårt førsteinntrykk skulle stemme etter litt tid, kaller Goffmann (1963) dette for faktisk sosial identitet. I denne studien hvor det er lagt vekt på ADHD, kan en trekke slutninger til at en diagnose kan være et førsteinntrykk, og kanskje dette kan være grunnen til at mange av mine informanter har valgt å være åpne om sin diagnose til bare sine nærmeste i frykt for å bli stigmatisert og satt i bås av fremmede eller bekjente.

### **6.4 Tema 3: Ønsket om oppfølging - ikke bare medisin**

I 2023 opplyste Helsedirektoratet at sentralstimulerende legemidler er registrert som narkotika, og at det finnes regler på hvilke leger som kan skrive ut resepter på ADHD medisin (Helsedirektoratet, 2023). Selv om en får en ADHD - diagnose vil det ikke si at du automatisk må medisineres. Det er ingen som tvinger deg til det. Det er i bunn og grunn ditt valg. Det er derfor viktig å vite bivirkningene av bruk av medisin, men også hvordan medisin kan påvirke

deg, både positivt og negativt. Dette er en veiing personen med diagnose må ta selv. En skal ikke ta medisin bare for å passe inn i samfunnet fordi det er en følelse samfunnet gir deg. Å få merkelappen med en diagnose kan være til hjelp for å frita ansvaret og bli en lettelse. Hypotesen til medikaliseringen mener Tjora og Levang (2016) stiller spørsmål på et systemnivå, knyttet til medisinens sterke posisjon i vestlige samfunn som tar utgangspunkt i enkelt problemer og gjøres om til medisinske relevante problemer med en løsning, nemlig medisin (Tjora og Levang, 2016). Hvorfor kan ikke samfunnet tilpasse seg mangfoldet og tilegne seg kunnskap om ulike diagnoser slik at alle kan passer inn uansett diagnose og bruk av medisiner? Har normalitetsbegrepet snevret seg såpass mye inn at alle utenfor normalen er unormale og dermed skal ikke flertallet inkludere de unormale?

Alle informantene i denne studien går på medisiner for ADHD. Informantene opplyser om at medisiner bidro til mindre uro, bedre konsentrasjon, mulighet for å fullføre påbegynte oppgaver og prosjekter og lengre lunte enn før bruk av medisiner. I lys av Goffmann (1963) sin teori om hjelpemidler kan en likevel tenke seg at mange kan vegre seg for å ta hjelpemidler for å lette på stigmaet. Med dette kan vi trekke paralleller til medisinene som blir brukt til diagnosen ADHD, nettopp fordi medisinene for ADHD assosieres med stigmaet.

Tjora og Levang (2016) virker kritisk til bruk av medisin for menneskelig atferd som er uønsket i dagens samfunn. De hevder at i medikaliseringen fungerer medisinen som en reaksjon på et samfunnsmessig avvik som kan endre våre normer for hva som er naturlig, ønskelig og normalt. Det som en gang ble sett på som fargerikt og nyansert av menneskelige versjoner blir her med medikaliseringen omdefinert og betraktet som uønsket avvik med mangler som også endrer vårt toleransevindu for forskjeller mindre (Tjora, 2012).

På en annen side kan en spørre seg om medikalisering kan være med på å stigmatisere medisinbruk? Tjora (2012) sin oppfattelse av medisinering av ADHD samsvarer ikke helt med mine funn og informantenes opplevelse av påvirkningen av medisin for ADHD. Flere av informantene mine er klare over stigmaet rundt egen diagnose og medisinering for ADHD. Likevel har de alle hatt en positiv effekt av medisin og alle mine syv informanter bruker medisin for diagnosen ADHD i dag, og har gjort dette siden de fikk diagnosen i voksen alder. Informant 4 uttrykker at det er lettere å være seg selv når en går på medisiner for ADHD og at informanten ikke orker seg selv uten medisiner noe som kan tyde på at medisinene er et hjelpemiddel for fungering i hverdagen. Bolt & Schermer (2009) sin undersøkelse kom frem til at noen av de undersøkte følte seg mer som seg selv med medisin.

Etter hvert vil nok den stigmatiserte personen ønske å komme seg over noe Goffmann (1963) kaller for "passering". Passering anses som en sirkulær prosess hvor personen som påføres stigmaet, i dette tilfellet en ADHD-diagnose, ønsker gradvis å iverksette mekanismer for å passere seg over diagnosen. Her kan en dermed bruke medisiner for ADHD for å skjule sin atferd slik at en skal bli akseptert og være mer som alle andre.

Tjora (2012) mener vi i samfunnet har lagt makten i hendene på ekspertene som igjen blir overført til andre områder innen medikaliseringen. Videre mener Tjora (2012) at medikaliseringen omformer samfunnsmessige- og sosiale problemer til individuelle problemer som omhandler ansvarsfraskrivelse fra vår del som blir plassert hos helseprofesjonelle og legemiddelindustrien. Dette kan være risikofullt da det kan utfordre måten vi ser på oss selv på som ansvarsfulle autonome personer og dermed truer vår vilje og evne til å mestre livet på egenhånd, satt på spissen (Tjora, 2012)

Informant 7 hadde for det meste møtt positive holdninger til bruk av medisin, bortsett fra hos personen som utredet informanten. Legen som hadde utredet informanten ytret at informant 7 burde klare seg uten medisin. Dette var noe informanten var innstilt på å klare, men etter et mestringskurs for ADHD gjennom DPS hadde informanten tvilende tanker da alle rundt hen gikk på medisiner for diagnosen. Kort tid etter begynte informant 7 på medisiner for ADHD.

... alle utenom meg nesten gikk jo på medisiner og sa at det roet meg ti hakk ... nå har ikke jeg hørt hva folk sier når jeg ikke er der, og det bryr jeg meg heller veldig lite om, men til meg har jeg aldri opplevd noe negativt over å bruke medisin (informant 7)

Likevel undrer informant 7 seg over hvorfor det skal være stigmatiserende å bruke medisin for en væremåte:

... Jeg forundrer meg egentlig litt over det og. For jeg tenker liksom det at hvis en medisin gjør deg bedre som menneske, hvorfor skal det være negativt stigma rundt det? Altså hvis det hjelper et menneske å ha det bedre både med seg selv og med andre, så skjønner ikke jeg hvorfor vi skal legge noe negativt på det, men det er min oppfatning av det (informant 7).

Med utsagn fra mine informanter kan det virke som at synet Tjora & Levang (2016; Tjora, 2012) kan virke mer sosiologisk preget enn medisinsk. De anser det medisinske fagområdet som samfunnskapt over tid med ulike konstruksjoner og forhandlinger innen ulike sammenhenger (Tjora & Levang, 2016; Tjora, 2012). Med dette hevdet Tjora (2012) at når medikalisering beregnes innenfor en slik ramme vil det defineres som avvik. Når noe defineres som avvik hvor en atferd er avvikende kan en også se på det som et problem som trenger en løsning. Samtidig kan dette stå i kontrast til de som faktisk har den medisinske diagnosen ADHD med reelle behov og god effekt av medisiner.

Alle informantene har vært glade for å få diagnosen ADHD og har nå fått en forklaring på hvorfor de har følt seg annerledes. Som tidligere nevnt har informantene selv forklart hvordan de ser på diagnosen ADHD, om det er en beskrivelse, en identitet eller andre oppfattelser. Informant 6 og informant 7 ser på diagnosen ADHD som en fordel og som noe positivt og uttrykker at det har hjulpet å få en diagnose for og bli bedre kjent med seg selv og den delen en ikke klarte å forklare hva var. Informant 6 påpeker her at det var lettere å finne strategier for å unngå vonde følelser og unngå at situasjoner eskalerer. Informanten påpeker at medisinen ikke har gjort en så stor forskjell, men at den gjør hverdagen lettere. Informant 7

mener det er negativt å se på ADHD som en negativ diagnose og fremhever det positive med hyperfokusering.

Under intervjuet stilte jeg spørsmål til informantene mine om de hadde opplevd mobbing fordi de brukte medisin for diagnosen ADHD. Overraskende nok svarte de fleste av informantene at de ikke hadde blitt mobbet på grunn av medisinbruk. Kun en informant hadde fått høre "gå å ta pilla di".

Informant 2 opplyser om at hen ble mobbet uten medisin fordi hen var annerledes. Informant 1 og informant 3 var begge selv klar over hvilke fordommer som ligger rundt diagnosen og medisinbruk. Disse fordommene har de selv båret på og synes det er vanskelig og omstille seg fra.

> ... jeg er redd for hvilke holdninger jeg møter da ... jeg har stort sett ikke sagt at jeg går på medisiner ... men jeg opplever at folk er negative til det. Og det innbilder jeg meg er fordi det er et a-preparat liksom. ... det er en medisin, det er ikke et rusmiddel liksom, og det henger igjen synes jeg. Men jeg er klar over det, og redd for det, og derfor er jeg også forsiktig med å si det. Så kanskje på en måte er jeg med på selv å underbygge den holdningen i og med at jeg ikke fronter det på den måten? (Informant 1)

Informant 3 nevnte at legen til informanten foretrakk medisinering fremfor flere timer med samtalte-terapi. Informant 1 ønsket gjerne samtaler fra en behandler som oppfølging for sortering av vonde tanker. Informanten nevner videre at medisinering bare er en del av behandlingen, og at en skal egentlig få en form for samtaleterapi, noe informanten aldri har fått tilbud om. Informanten har etterspurt, men ikke fått innvilget samtaleterapi. Fastlegen hadde søkt om psykolog eller psykiatrisk samtaleterapi, men fikk avslag.

> ... Altså det sier jo litt om ... det er jo ikke nok psykologer og psykiatrier, så det er liksom idealistisk sett veldig fint at man skal finpusse det ene og gjennomføre ... også

ser de meg da som er litt eldre og ... ja, lever, så tenker de at vi ikke bruker ressurser på hen liksom. (Informant 1)

Informant 7 ble overrasket da hen skulle begynne med medisiner at det ikke var noe særlig oppfølging og stiller spørsmål til oppfølging om de som har reseptbelagte medisiner for diagnosen bruker medisinen forsvarlig. En kan undre seg over er hvorfor det ikke er oppfølging etter utskriv av resept på medisiner for ADHD. Ut fra informantenes utsagn kan det virke som at medikaliseringen har tatt overhånd slik som Tjora (2012) og Tjora & Levang (2016) mener? At en medisinerer en uønsket væremåte og en atferd for at det skal være passende inn i samfunnet uten noen form for oppfølging annet enn medisiner?

#### **6.4.1 Oppsummering av diskusjon**

I dette kapittelet har jeg diskutert følgende temaer som jeg kort vil oppsummere:

**En ønsket diagnose?** Syv informanter ønsket selv en utredning for diagnosen ADHD. Mange av informantene hadde også tilleggsdiagnoser. I dette temaet drøftet jeg mine funn opp mot teoriene til Goffmann (1963) om stigma, samt Olsvold (2017) sin empiriske studie I tillegg ble Antonovsky (1987) sitt perspektiv på salutogenese og stima drøftet.

**En ny måte å se seg selv på - sånn er jeg:** Under dette temaet har bruk av mestringsstrategier som "covering" fra Goffmann (1963) og hvordan åpenhet rundt egen diagnose og bruk av medisin kan påvirke relasjoner, blitt drøftet opp imot hvordan en kan unnslippe stigma.

**Ønsket om oppfølging - ikke bare medisin:** I dette temaet har det blitt drøftet hvordan medikalisering har en innvirkning til synet på medisinbruk for diagnosen ADHD og hvordan dette kan påvirke informantenes valg med bruk av medisin. I tillegg har informantene et ønske om samtaleterapi i etterkant av diagnosen og medisinering for ADHD, noe de ikke har fått tilbud om. Dette har blitt sett på med lys av "passering" av Goffmann (1963) sin teori.

# **7 Implikasjoner til videre forskning og studiens begrensninger**

En mulighet for videre studier kan være å øke søkelyset på hvordan medikaliseringsbegrepet påvirker selvbildet for andre diagnoser, og ikke bare for ADHD. Aktuelt kan være komorbiditet mellom diagnosene ADHD og Autisme. Eller tannhelse og ADHD, da en av informantene opplyste om at tannhelsen blir negativt påvirket av medisiner for ADHD. Det bør nevnes at jeg ikke gikk i dybden på tilleggsdiagnoser (komorbiditet), og mobbing, men jeg stilte et spørsmål om det i intervjuguiden. Dette er noe jeg kunne undersøkt mer eller ved en senere anledning.

Jeg kan også gi kritikk til meg selv for at jeg ønsket å få en nyanse av hvilke holdninger informantene har til diagnosen. Disse holdningene til mine informanter kan ha vært påvirket av alt fra dagsform til hendelser som har en innvirkning på svaret jeg fikk den dagen. En mulighet for videre forskning kunne vært å intervjue de samme informantene med litt tid mellom hvert intervju. Kanskje over år?En relevant begrensning være at alle mine informanter bruker medisin. Dermed har ikke det blitt betraktet de som ikke går på medisin i dette studiet, noe som helt klart kan være relevant til videre forskning. Kan det være slik at de som ikke går på medisiner for ADHD ikke tok kontakt i rekrutteringsperioden?

En vesentlig begrensning i dette studiet er utvalget som består av kun syv personer. Andre med ADHD vil naturligvis ha andre erfaringer og meninger. Det kan være en svakhet med å ha semistrukturert intervju, da det blir mer en samtale. En svakhet kan også være at intervjuguiden ikke var godt nok dekkende og om spørsmålene var godt nok formulerte, eller om jeg var konkret nok i begrepsavklaringene mine til å skape en felles forståelse av det angitte temaet som jeg ønsket å belyse i intervjuet.

En utfordring knyttet til intervju kan være feilkilder. Dette fordi en ikke med sikkerhet kan vite om informanten forteller det intervjueren ønsker å høre og tilpasser seg deretter, eller om det er faktiske opplevelser informanten innehar (Kvale et.al., 2019). Det kan oppstå et

maktforhold mellom den som intervjuer og den som blir intervjuet. Den som intervjuer vil her legge føringer for samtaleemnet og dermed ha "makt" i situasjonen. Likevel sitter informantene med makten da det er de som skal svare på spørsmålene, og denne studien hadde blitt veldig mangelfull om informantene ikke hadde svart like utfyllende svar som det de gjorde.

En svakhet kan være metodebruken. I følge Bryman (2016) kan tematisk analyse kritiseres for bekrivelser som er uklare i form av hvordan koder blir identifisert i forskerens perspektiv og materialet som vil være av betydning. En annen variant kunne vært å bruke spørreskjema, men med gode og nyanserte spørsmål. En mulighet kan være åpne svaralternativer til informantene.

En annen svakhet med å intervjue over Zoom er den skjulte kommunikasjonen. Det er ikke alltid stemningen blir oppfattet over nett. Mye kroppsspråk kan også gå tapt i kommunikasjonen over nett. En svakhet med å møtes på cafe var støyen rundt som gjorde at en fort kunne bli ukonsentrert, men fint å møtes og ta en kaffe og ha et semistrukturert intervju med lave skuldre. Jeg følte at intervjuene som ble gjort over Zoom var mer formelle enn de som ble holdt på cafe. Over Zoom var det mindre uformell prat og mer spørsmål svar, enn på cafe hvor det semistrukturelle intervjuet kom mer frem med en god blanding av både formell og uformell prat, gjerne med en fin uformell samtale før lydopptaket og da selve intervjuet startet, og en uformell prat etter at intervjuet var avsluttet.

# **8 Konklusjon**

Denne studien har utforsket problemstillingen: Hvordan opplever voksne med ADHD at diagnosen påvirker deres selvbilde?

Forskningsspørsmål 1: Hvordan påvirker bruk av medisin selvbildet til personer med ADHD?

Forskningsspørsmål 2: Hvordan påvirket diagnostiseringen av ADHD selvbildet?

Medikaliseringsbegrepet er en stor pådriver til hvordan en ser på en diagnose i dagens samfunn. Hvilken effekt medisinering har på selvbildet varierer mellom de ulike individene. Det avhenger av konteksten og hvilke erfaringer og forventninger personen innehar. Det kan være nyttig å kombinere medisinering og samtaleterapi for å bygge et positivt selvbilde. Mye mulig kan egne forventinger spille en rolle på selvbildet og hvilke oppnåelser en har i livet. Med ulike mestringsstrategier kan informantene ha en bedre forutsetning for en god hverdag med diagnosen ADHD. Med vektlegging på ADHD i denne studien kan en trekke slutninger til at muligheten for at mange av mine informanter kun er åpne om egen diagnose til sine nærmeste kan være fordi de frykter stigmatisering og bli satt i bås av bekjente og fremmede. På den ene siden kan det virke som at selvbildet kan påvirkes med bruk av medisin da dette kan føre til flere mestringsopplevelser og bedre forutsetning for læring. På den andre siden kan det se ut som at selvbildet blir påvirket av ytre faktorer som spiller inn negativt slik som fordommer og stigmatisering. Hvordan en velger å møte holdninger og fordommer har mye å si på hvordan en møter motgang i livet. Det kan virke som hvilke holdninger en har til egen diagnose kan ha en innvirkning på mestring av hverdagen som igjen kan utspille seg på eget selvbilde.

# **9 Referanseliste**

Aadland, E. (2011). *«Og eg ser på deg …» Vitenskapsteori i helse- og sosialfag* (3. utg.). Universitetsforlaget. ADHD Norge. (2021, 15. mars). *Hva er ADHD?* <https://adhdnorge.no/hva-er-adhd/> ADHD Norge. (2021, 20. januar). *Medisinering av ADHD.* <https://adhdnorge.no/medisinering-av-adhd/> Amundsen, M.-L. & Garmannslund, P. E. (2017). Kvinnelige studenter med ADHD – arbeidsvaner i høyere utdanning. *Psykologi i kommunen*, 6. [https://psykisk](https://psykisk-kommune.no/kvinnelige-studenter-med-adhd-arbeidsvaner-i-hoyere-utdanning/19.16)[kommune.no/kvinnelige-studenter-med-adhd-arbeidsvaner-i-hoyere-utdanning/19.16](https://psykisk-kommune.no/kvinnelige-studenter-med-adhd-arbeidsvaner-i-hoyere-utdanning/19.16) American Psychiatric Association. (2013). *Diagnostic and statistical manual of mental disorders* (5th ed.). Arlington. Asherson, P., & Agnew‐Blais, J. (2019). Annual Research Review: Does late‐onset attention‐ deficit/hyperactivity disorder exist?. *Journal of Child Psychology and Psychiatry, 60*(4), 333-352.<https://doi.org/10.1111/jcpp.13020> Attoe, D. E. & Climie, E. A. (2023). Miss. diagnosis: A systematic review of ADHD in adult women. *Journal of Attention Disorders, 27*(7), 645–657. <https://doi.org/10.1177/10870547231161533>

Babinski, D. E. (2024). Sex differences in ADHD: Review and priorities for future research. C*urrent Psychiatry Reports, 26*(4), 151–156. [https://doi.org/10.1007/s11920-024-](https://doi.org/10.1007/s11920-024-01492-6) [01492-6](https://doi.org/10.1007/s11920-024-01492-6) Bang, L., Furu, K., Handal, M., Torgersen, L., Støle, H. S., Surén, P., Odsbu, I., & Hartz, I. (2023). *Folkehelserapporten – Psykiske plager og lidelser hos barn og unge*. Folkehelseinstituttet. [https://www.fhi.no/he/folkehelserapporten/psykisk](https://www.fhi.no/he/folkehelserapporten/psykisk-helse/psykisk-helse-hos-barn-og-unge)[helse/psykisk-helse-hos-barn-og-unge](https://www.fhi.no/he/folkehelserapporten/psykisk-helse/psykisk-helse-hos-barn-og-unge) Bailey 2nd, J. A. (2003). Self-image, self-concept, and self-identity revisited. Journal of the National Medical Association, 95(5), 383. <https://pmc.ncbi.nlm.nih.gov/articles/PMC2594523/> Barkley, R. A. (2002). Major life activity and health outcomes associated with attentiondeficit/hyperactivity disorder. *Journal of Clinical Psychiatry, 63*, 10–15. Barkley, R. A. (2003). *Attention-deficit hyperactivity disorder* (pp. 75–143). Guilford Press. Barkley, R. A., Murphy, K. R., & Fischer, M. (2008). *ADHD in adults: What the science says*. Guilford. Becker, H. S. (1963). *Outsiders: Studies of deviance*. The Free Press. Befring, E., Næss, B. K. A., & Tangen, R. (red.). (2019). *Spesialpedagogikk*. Cappelen Damm Akademisk.

Berge, T., & Repål, A. (2015) (red.). Introduksjon til kognitiv terapi. *Håndbok i kognitiv terapi* (2. utg., ss. 19–38). Gyldendal Norsk Forlag AS. Bradley, C. (2003). 5: *A Spectacular Improvement. Better than Prozac: Creating the Next Generation of Psychiatric Drugs*, 61. Oxford University Press Brod, M., Pohlman, B., Lasser, R., & Hodgkins, P. (2012). Comparison of the burden of illness for adults with ADHD across seven countries: A quality study. *Health and Quality of Life Outcomes, 10*, 47.<https://doi.org/10.1186/1477-7525-10-47> Braun, V., & Clarke, V. (2006). Using thematic analysis in psychology. *Qualitative Research in Psychology, 3* (2), 77–101.<https://doi.org/10.1191/1478088706qp063oa> Braun, V., & Clarke, V. (2022). T*hematic analysis: A practical guide*. SAGE Publications Ltd. Breggin, P. R. (2001). *Talking back to Ritalin: What doctors aren't telling you about stimulants and ADHD*. Da Capo Press. Bryman, A. (2016). *Social research methods* (5th ed.). Oxford University Press. Bolt, I., & Schermer, M. (2009). Psychopharmaceutical enhancers: Enhancing identity? *Neuroethics, 2*, 103–111.

- Conrad, P. (1992). Medicalization and social control. *Annual Review of Sociology, 18*, 209–
- 232. Davidson, M. A. (2008). Literature review: ADHD in adults, a review of the literature. *Journal of Attention Disorders, 11* (6), 628–641. De Fays, L., Van Malderen, K., De Smet, K., Sawchik, J., Verlinden, V., Hamdani, J., ... & Dan, B. (2015). Use of paracetamol during pregnancy and child neurological development. *Developmental Medicine & Child Neurology, 57* (8), 718–724. <https://doi.org/10.1111/dmcn.12745> Djupedal, F. E., & Korshavn, N. R. (2016). Kapittel 5. Medisinering av mangfold i kunnskapsskolen. *I ADHD og det disiplinerte samfunn.* Fagbokforlaget. Ekeland, J.-T., Kolstad, A., & Kogstad, R. (red.). (2019). *Medikalisering av psykososiale problemer*. Abstrakt Forlag. Faraone, S. V., Banaschewski, T., Coghill, D., Zheng, Y., Biederman, J., Bellgrove, M. A., ... & Asherson, P. (2021). The World Federation of ADHD international consensus statement: 208 evidence-based conclusions about the disorder. *Neuroscience & Biobehavioral Reviews, 128*, 789–818. <https://doi.org/10.1016/j.neubiorev.2021.01.022>

Folkehelseinstituttet. (2023, 13. september). *Økning i ADHD-diagnoser for barn og unge under pandemien*. [https://www.fhi.no/nyheter/2023/okning-i-adhd-diagnoser-for-barn-](https://www.fhi.no/nyheter/2023/okning-i-adhd-diagnoser-for-barn-og-unge-under-pandemien)

- [og-unge-under-pandemien](https://www.fhi.no/nyheter/2023/okning-i-adhd-diagnoser-for-barn-og-unge-under-pandemien) Foucault, M. (1976). *The birth of the clinic: An archaeology of medical perception*. Tavistock. Goffman, E. (1963). *Stigma: Notes on the management of spoiled identity*. Simon & Schuster. Gormez, V., & Forbes, F. C. (2015). Self-image profile in children and adolescents with attention deficit/hyperactivity disorder and the quality of life in their parents. *The International Journal of Psychiatry in Medicine, 49* (1), 19–33. <https://doi.org/10.2190/PM.49.1.b> Han, J. Y., Kwon, H. J., Ha, M., Paik, K. C., Lim, M. H., Lee, S. G., ... & Kim, E. J. (2015). The effects of prenatal exposure to alcohol and environmental tobacco smoke on risk for ADHD: a large population-based study. *Psychiatry research, 225*(1-2), 164-168. <https://doi.org/10.1016/j.psychres.2014.11.009> Hawk Jr, L. W., Fosco, W. D., Colder, C. R., Waxmonsky, J. G., Pelham Jr, W. E., & Rosch,
  - K. S. (2018). How do stimulant treatments for ADHD work? Evidence for mediation by improved cognition. *Journal of Child Psychology and Psychiatry, 59* (12), 1271–

1281.<https://doi.org/10.1111/jcpp.12917>

Helsedirektoratet. (2021). *Kriterier fra DSM-5 bør brukes i diagnostisering av ADHD/hyperkinetisk forstyrrelse, selv om det skal kodes etter ICD-10*. Helsedirektoratet. [https://www.helsedirektoratet.no/retningslinjer/adhd/henvisning](https://www.helsedirektoratet.no/retningslinjer/adhd/henvisning-utredning-og-tilbakemelding/kriterier-fra-dsm-5-bor-brukes-i-diagnostisering-av-adhd-hyperkinetisk-forstyrrelse-selv-om-det-skal-kodes-etter-icd-10)[utredning-og-tilbakemelding/kriterier-fra-dsm-5-bor-brukes-i-diagnostisering-av](https://www.helsedirektoratet.no/retningslinjer/adhd/henvisning-utredning-og-tilbakemelding/kriterier-fra-dsm-5-bor-brukes-i-diagnostisering-av-adhd-hyperkinetisk-forstyrrelse-selv-om-det-skal-kodes-etter-icd-10)[adhd-hyperkinetisk-forstyrrelse-selv-om-det-skal-kodes-etter-icd-10](https://www.helsedirektoratet.no/retningslinjer/adhd/henvisning-utredning-og-tilbakemelding/kriterier-fra-dsm-5-bor-brukes-i-diagnostisering-av-adhd-hyperkinetisk-forstyrrelse-selv-om-det-skal-kodes-etter-icd-10) Helsedirektoratet. (2024). *Norges arbeid med overgang til ICD-11*. Helsedirektoratet. [https://www.helsedirektoratet.no/om-oss/forsoksordninger-og-prosjekter/norges](https://www.helsedirektoratet.no/om-oss/forsoksordninger-og-prosjekter/norges-arbeid-med-overgang-til-icd-11)[arbeid-med-overgang-til-icd-11](https://www.helsedirektoratet.no/om-oss/forsoksordninger-og-prosjekter/norges-arbeid-med-overgang-til-icd-11) Helsedirektoratet. (2023, 3. juli). *ADHD*. <https://www.helsenorge.no/sykdom/utviklingsforstyrrelser/adhd/> Holmen, N. (2016). Kapittel 9. ADHD. I *Psykisk helse i skolen*. Universitetsforlaget. Hutt Vater, C., DiSalvo, M., Ehrlich, A., Parker, H., O'Connor, H., Faraone, S. V., & Biederman, J. (2024). ADHD in adults: Does age at diagnosis matter?. Journal of attention disorders, 28(5), 614-624.<https://doi.org/10.1177/10870547231218450> Isaksen, J. V., & Tjora, A. (2016). Pressens biologisering av ADHD. *Sosiologisk tidsskrift, 24*  (4), 281–302.<https://doi.org/10.18261/issn.1504-2928-2016-04-02> Jones, S., & Hesse, M. (2018). Adolescents with ADHD: Experiences of having an ADHD diagnosis and negotiations of self-image and identity. Journal of attention disorders, 22(1), 92-102[.https://doi.org/10.1177/1087054714522513](https://doi.org/10.1177/1087054714522513) 

Jormfeldt, H. (2011). Supporting positive dimensions of health, challenges in mental health care. *International Journal of Student Health and Well-being, 6*, 7126. <https://doi.org/10.3402/qhv.vi2.7126> Karlsson, B. (2008). Psykisk helse i spennet mellom krav til produksjon og levd liv – et vitenskapelig essay. *Tidsskrift for psykisk helsearbeid, 5* (2), 153–163. <https://doi.org/10.18261/ISSN1504-3010-2008-02-07> Khan, S. A., & Faraone, S. V. (2006). The genetics of ADHD: a literature review of 2005. *Current Psychiatry Reports, 8*(5), 393-397. <https://link.springer.com/article/10.1007/s11920-006-0042-y> Kim, J. H., Kim, J. Y., Lee, J., Jeong, G. H., Lee, E., Lee, S., ... & Fusar-Poli, P. (2020). Environmental risk factors, protective factors, and peripheral biomarkers for ADHD: An umbrella review. *The Lancet Psychiatry, 7* (11), 955–970. Kleven, T. A., & Hjardemaal, F. R. (2018). I*nnføring i pedagogisk forskningsmetode: En hjelp til kritisk tolkning og vurdering*. Fagbokforlaget. Krogh, T. (2009). *Hermeneutikk: Om å forstå og fortolke*. Gyldendal Akademisk. Kvale, S., Brinkmann, S., Anderssen, T. M., & Rygge, J. (2019). *Det kvalitative forskningsintervju* (3. utg.). Gyldendal Akademisk.

Kvale, S., & Brinkmann, S. (2015). *Det kvalitative forskningsintervju* (3. utg.). Gyldendal. Langeland, E. (2014). *Salutogenese og psykiske helseproblemer – en kunnskapsoppsummering*. Nasjonalt kompetansesenter for psykisk helsearbeid (NAPHA). Liew, Z., Ritz, B., Rebordosa, C., Lee, P. C., & Olsen, J. (2014). *Acetaminophen use during pregnancy, behavioral problems, and hyperkinetic disorders*. JAMA pediatrics, 168(4), 313-320. <https://jamanetwork.com/journals/jamapediatrics/fullarticle/1833486>Lindback, T**.** (2023, 10. oktober). *Medikamentelle behandlingsalternativer ved ADHD*. ADHD Norge. [https://www.adhdnorge.no/artikkel/medikamentelle-behandlingsalternativer](https://www.adhdnorge.no/artikkel/medikamentelle-behandlingsalternativer-ved-adhd)[ved-adhd](https://www.adhdnorge.no/artikkel/medikamentelle-behandlingsalternativer-ved-adhd) Madsen, O. J. (2017). Diagnosenes makt over sinnene: Refleksjoner om diagnoser og diagnosekritikkens mangler. *Tidsskrift for psykisk helsearbeid, 14* (1), 25–41. <https://doi.org/10.18261/issn.1504-3010-2017-01-04> Malterud, K. (2002). Qualitative methods in medical research – preconditions, potentials, and limitations. *Tidsskrift for Den norske Lægeforening, 122*, 2468–72. <https://tidsskriftet.no/sites/default/files/pdf2002--2468-72.pdf> Midthassel, V. U., Bru, E., Ertesvåg, K. S., & Roland, E. (red.). (2017). *Sosiale og emosjonelle vansker: Barnehagens og skolens møte med sårbare barn og unge*. Universitetsforlaget.

Morken, I. (2012). *Normalitet og avvik: Spesialpedagogiske utfordringer – en innføring* (2. utg.). Cappelen Damm Akademisk. Mowlem, F., Agnew-Blais, J., Taylor, E. & Asherson, P. (2019). Do different factors influence whether girls versus boys meet ADHD diagnostic criteria? Sex differences among children with high ADHD symptoms. *Psychiatry Research*, 272, 765–773. <https://doi.org/10.1016/j.psychres.2018.12.128> Nussbaum, N. L. (2012). ADHD and female specific concerns: A review of the literature and clinical implications. *Journal of Attention Disorders, 16*(2), 87–100. <https://doi.org/10.1177/1087054711416909> Olsvold, A. (2017). Kapittel 2. Barn og foreldre i diagnosesamfunnet – ADHD som case. I H. Bondevik, O. J. Madsen, & K. N. Solbrække (red.), *Snart er vi alle pasienter: Medikalisering i Norden*. Scandinavian Academic Press. Ogden, T. (2015). *Sosial kompetanse og problematferd blant barn og unge.* Gyldendal Akademisk. Pettersson, E., Sjölander, A., Almqvist, C., Anckarsäter, H., D'Onofrio, B. M., Lichtenstein, P., & Larsson, H. (2015). Birth weight as an independent predictor of ADHD symptoms: a within‐twin pair analysis. *Journal of Child Psychology and Psychiatry, 56* (4), 453-459. <https://doi.org/10.1111/jcpp.12299>

Rasmussen, I. L., Ørjasæter, K. B., Schei, J., & Young, S. (2022). Rise and shine: Exploring self-esteem narratives of adolescents living with a diagnosis of attentiondeficit/hyperactivity disorder. *International Journal of Adolescence and Youth, 27* (1), 569–581.<https://doi.org/10.1080/02673843.2022.2156297> Riglin, L., Blakey, R., Langley, K., Thapar, A. K., Agha, S. S., Smith, G. D., ... & Thapar, A. (2022). Assessment of age-at-onset criterion for adult attention-deficit hyperactivity disorder. *The British Journal of Psychiatry, 220*(2), 73-75. <https://doi.org/10.1192/bjp.2021.122> Selmer, C. R. (2024). Diagnosehistorien til kvinner med ADHD: «Det viste seg å være ADHD, ikke angst eller utbrenthet». *Nordisk tidsskrift for pedagogikk og kritikk, 10*  (4).<https://doi.org/10.23865/ntpk.v10.6530> Sciberras, E., Mulraney, M., Silva, D., & Coghill, D. (2017). Prenatal risk factors and the etiology of ADHD—review of existing evidence. *Current psychiatry reports,* 19, 1-8. <https://link.springer.com/article/10.1007/s11920-017-0753-2> Slåttøy, A. (2002). *Problematferd i klasserommet*. Cappelen Damm Akademisk. Smith, M. (2012). *Hyperactive: The controversial history of ADHD*. Reaktion Books. <https://doi.org/10.1093/jhmas/jrt007> Solberg, B. S., Halmøy, A., Engeland, A., Igland, J., Haavik, J., & Klungsøyr, K. (2018). Gender differences in psychiatric comorbidity: A population-based study of 40,000

adults with attention deficit hyperactivity disorder. *Acta Psychiatrica Scandinavica, 137* (3), 176–186.<https://doi.org/10.1111/acps.12845>

Statlig pedagogisk tjeneste. (2022, 15. februar). *Hva er ADHD?* [https://statped.no/hva-er](https://statped.no/hva-er-adhd/)[adhd/](https://statped.no/hva-er-adhd/)

Taylor M. J., Larsson H., Gillberg C., Lichtenstein P., Lundström S. (2019). Investigating the childhood symptom profile of community-based individuals diagnosed with attentiondeficit/hyperactivity disorder as adults. J*ournal of Child Psychology and Psychiatry, 60*(3), 259–266.<https://doi.org/10.1111/jcpp.12988>

Thapar, A., Cooper, M., Jefferies, R., & Stergiakouli, E. (2012). What causes attention deficit hyperactivity disorder? *Archives of Disease in Childhood, 97* (3), 260–265.

Thagaard, T. (2011). S*ystematikk og innlevelse: En innføring i kvalitativ metode* (3. utg., 3. opplag). Fagbokforlaget.

Trainor, L. R., & Bundon, A. (2020). Developing the craft: Reflexive accounts of doing reflexive thematic analysis. *Qualitative Research in Sport, Exercise and Health.* Advance online publication.<https://doi.org/10.1080/2159676X.2020.1840423>

Tjora, A (red.) (2012) *Helsesosiologi. Analyser av helse, sykdom og behandling.* Gyldendal Akademisk

Tjora, A., & Levang, L. E. (red.). (2016). *ADHD og det disiplinerte samfunn*. Fagbokforlaget.

Tøssebro, J. (2009). *Funksjonshemming - Politikk, hverdagsliv og arbeidsliv*. Universitetsforlaget. Utdanningsdirektoratet. (2024, 22. mai). *ADHD*.<https://udir.no/adhd> Uthus, M. (red.). (2017). *Elevenes psykiske helse i skolen: Utdanning til å mestre egne li*v. Gyldendal Akademisk. Veland, J. (2017). Kapittel 8. Klarer skolen å inkludere de sosialt sårbare elevene? I Midthassel, E. Bru, K. S. Ertesvåg, & E. Roland (red.), S*osiale og emosjonelle vansker: Barnehagens og skolens møte med sårbare barn og unge*. Universitetsforlaget. Waite, R. (2010). Women with ADHD: It is an explanation, not the excuse du jour. *Perspectives in Psychiatric Care, 46*, 182–196. [https://doi.org/10.1111/j.1744-](https://doi.org/10.1111/j.1744-6163.2010.00254.x) [6163.2010.00254.x](https://doi.org/10.1111/j.1744-6163.2010.00254.x) Wilens, T. E. (2004). Impact of ADHD and its treatment on substance abuse in adults. *Journal of Clinical Psychiatry, 65*, 38-45. [www.psychiatrist.com/read-pdf/8513/](https://www.psychiatrist.com/read-pdf/8513/) Wender, E. H. (1995). Attention-Deficit Hyperactivity Disorders in adolescence. *Journal of Developmental & Behavioral Pediatrics, 16* (3), 192–195. World Health Organization. (2024). *Mental health*. [https://www.who.int/mental\\_health](https://www.who.int/mental_health)

WHO. (2019). *International classification of diseases for mortality and morbidity statistics* 

- *(ICD-11)*. World Health Organization.<https://icd.who.int/> World Health Organization. (1992). *The ICD-10 classification of mental and behavioural disorders: Clinical descriptions and diagnostic guidelines*. World Health Organization.<https://www.who.int/classifications/icd/en/> Zeiner, P. (1997). Hyperkinetiske forstyrrelser – også hos voksne. *Tidsskrift for Den norske Legeforening.* Zola, I. K. (1972). Medicine as an institution of social control. *Sociological Review, 20*, 487–
- 504. Yoshimasu, K., Barbaresi, W. J., Colligan, R. C., Voigt, R. G., Killian, J. M., Weaver, A. L., & Katusic, S. K. (2018). Adults with persistent ADHD: Gender and psychiatric comorbidities—A population-based longitudinal study. *Journal of attention disorders*, *22*(6), 535-546.<https://doi.org/10.1177/1087054716676342> Ørstavik, R., Gustavson, K., Rohrer-Baumgartner, N., Biele, G., Furu, K., Karlstad, Ø., ... & Aase, H. (2016). *ADHD i Norge: En statusrapport.*

# **Vedlegg 1: Informasjonsskriv**

#### **Informasjonsskriv**

Vil du delta i prosjektet "*Voksne mennesker med ADHD og deres perspektiver på eget selvbildet"*

Dette er et spørsmål til deg som ønsker å delta i prosjektet til min masteroppgave. Jeg ønsker å undersøke hvordan bruk av medisin for ADHD har påvirket ditt selvbilde. I dette skrivet vil du få mer informasjon om målene til dette prosjektet og hva deltakelse innebærer for deg.

#### **Formålet med prosjektet**

Mange med ADHD kan oppleve mangel på forståelse og fordommer mot en diagnose og bruk av medisin. Formålet med prosjektet er å undersøke hvordan bruken av medisin påvirker selvbildet til en som har ADHD.

I dette prosjektet vil det utføres et intervju med ulike spørsmål for å fremskaffe innsikt i hvordan voksne ser på ADHD og hvordan bruken av medisin for ADHD har påvirket deres selvbilde.

#### **Hvorfor får du spørsmål om å delta?**

I denne studien vil personer med diagnosen ADHD delta. Du blir spurt om å delta i studien på grunnlag av diagnosen din. Det er et kriterium at du bruker/har brukt medisin for ADHD. Det er ca. 6-8 personer som blir spurt om å delta i prosjektet.

#### **Hvem er ansvarlige for prosjektet?**

Høgskolen i Østfold er ansvarlige for prosjektet.

#### **Det er frivillig å delta**

Det er frivillig å delta i prosjektet. Det vil ikke ha noen negative konsekvenser for deg hvis du ikke vil delta eller senere velger å be om å få dine opplysninger slettet.

#### **Hva innebærer det for deg å delta?**

Det vil bli satt av ca 45 minutter til en samtale. Det vil bli tatt lydopptak under intervjuet. Lydopptaket vil bli slettet etter at det er transkribert. Skriftlig samtykke avgir du nederst i dette skjemaet. Det vil bli avtalt intervju enten fysisk eller over zoom. Dette er opp til deg hva du er mest komfortabel med.

### **Fordeler med å delta?**

Formålet med prosjektet er å undersøke hvordan bruken av medisin påvirker selvbildet til en som har ADHD. Fordelen for deg er å vite at du har hjulpet med dette og at du kan påvirke hva det skal forskes på og hvordan.

Opplysningene vil bli konfidensielt og i samsvar med personvernregelverket. De opplysningene du oppgir vil bli brukt til formålet tidligere forklart i dette skrivet. Det er helt frivillig å delta, så du står fritt til å trekke deg før, under eller etter at prosjektet avsluttes. Da vil dine personopplysninger bli slettet. Merk deg likevel at dersom du trekker ditt samtykke etter at prosjektet avsluttes, kan ditt anonymiserte bidrag i form av direkte eller indirekte sitater ikke slettes. Dine personopplysninger lagres hos Tjenester for Sensitive Data (TSD). Det er kun undertegnede som skal ha tilgang til opptaket og personopplysninger. Dette vil bli slettet etter avsluttet prosjekt. Opptaket vil bli transkribert og kontaktopplysningene dine vil erstattes med en kode som lagres på egen liste adskilt fra øvrige data.

#### **Hva skjer med personopplysningene når prosjektet avsluttes?**

Personopplysningene anonymiseres og slettes når prosjektet avsluttes. Det er planlagt slutt i desember 2024. Opptaket som inneholder personopplysninger slettes etter at transkriberingen er avsluttet innen prosjektslutt. Deretter vil transskripsjonene slettes etter at oppgaven er vurdert.

#### **Hva gir oss rett til å behandle personopplysninger om deg?**

- Vi behandler opplysninger om deg basert på ditt samtykke.
- På oppdrag fra Høgskolen i Østfold, har Sikt Kunnskapssektorens tjenesteleverandør vurdert at behandlingen av personopplysninger i dette prosjektet er i samsvar med personvernregelverket.
- Dine rettigheter
- Så lenge du kan identifiseres i datamaterialet, har du rett til:
- Innsyn i hvilke opplysninger vi behandler om deg, og å få utlevert en kopi av opplysningene
- Å få rettet opplysninger om deg som er feil eller misvisende
- Å få slettet personopplysninger om deg
- Å sende klage til Datatilsynet om behandlingen av dine personopplysninger

Hvis du har spørsmål til studien, eller ønsker å vite mer om eller benytte deg av dine rettigheter, ta kontakt med:

- Prosjektleder Victoria Syversen Myhre, Tlf. 90244654, epost: [victorcs@hiof.no](mailto:victorcs@hiof.no)
- Veileder, Høgskolelektor ved Høgskolen i Østfold, Ingjerd Skafle, Tlf. +4769608303 epost: [ingjerd.skafle@hiof.no](mailto:ingjerd.skafle@hiof.no)
- Vårt personvernombud: Hanne Pernille Gulbrandsen, Tlf. 40281558, epost: [personvern@hiof.no](mailto:personvern@hiof.no)

Hvis du har spørsmål knyttet til prosjektet eller vurderingen som er gjort av personverntjenestene fra Sikt, kan du ta kontakt via: · Epost:

[personverntjenester@sikt.no](mailto:personverntjenester@sikt.no) eller telefon: 73 98 40 40.

Med vennlig hilsen

Victoria Syversen Myhre

(Masterstudent)

-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------

# Samtykkeerklæring

Jeg har mottatt og forstått informasjon om prosjektet, og har fått anledning til å stille spørsmål.

Jeg samtykker til:

- Å delta i intervju

Jeg samtykker til at mine opplysninger behandles frem til prosjektet er avsluttet

----------------------------------------------------------------------------------------------------------------

(Signert av prosjektdeltaker, dato)

# **Vedlegg 2: Intervjuguide**

#### **Intervjuguide:**

*"Voksne mennesker med ADHD og deres perspektiver på eget selvbildet"*

Innledning (tas ikke opptak av):

Hei! Mitt navn er Victoria Syversen Myhre. Jeg vil snakke med deg om hvilke erfaringer du har fra medisiner for ADHD. Jeg lurer på om det kan ha påvirket selvbildet ditt, i positiv eller negativ grad. Tusen takk for at du tar deg tid til å prate med meg.

I dette prosjektet vil det utføres et intervju med ulike spørsmål for å fremskaffe innsikt i hvordan voksne ser på diagnosen ADHD og om bruken av medisin for ADHD har påvirket ditt selvbilde på noen måte.

Du velger å svare på de spørsmålene du føler deg komfortabel med. Spørsmålene handler om dine tanker og erfaringer. Det finnes ikke korrekt eller galt svar. Hvis noe er vanskelig å forstå kan jeg omformulere spørsmålet mitt.

Vi kan stoppe når du skulle ønske det, eller om du trenger en pause.

Har du noen spørsmål?

Da kan vi starte.

Jeg skal begynne å ta opp samtalen. Samtykker du til det?

#### **Bakgrunn:**

- 1. Hvor gammel er du?
- 2. Hvor gammel var du da du fikk diagnosen ADHD?
- 3. Bruker du eller har du brukt medisin for ADHD?
- 4. Har du andre diagnoser i tillegg til ADHD?

#### **Hva betyr ADHD for deg? og terminologi:**

- 1. Hva betyr det å ha ADHD for deg? Ser du på det som kun en diagnose, en beskrivelse av din identitet, eller tenkte du noe annet da du fikk diagnosen?
- 2. Kjenner du deg igjen i kjennetegnene til diagnosen slik som hyperaktivitet, konsentrasjonsvansker eller impulsivitet blant annet?

#### **Medisinering:**

- 3. Merket du noen forskjell før og etter medisinering i forhold til skolearbeid, konsentrasjon osv?
- 4. Har du hatt noen bivirkninger i bruk av medisinen?

- 5. Hvilke holdninger til bruk av medisin har du møtt fra skole, venner og familie?

#### **Bredere forståelse av ADHD:**

- Selvbilde: o Hvordan vil du beskrive ditt selvbilde? o Hvordan var selvbildet ditt før du fikk diagnosen ADHD? o Har selvbildet ditt endret seg etter at du fikk diagnosen ADHD? I så fall, hvordan endret det seg? o Har selvbildet ditt endret seg etter at du begynte med medisiner for ADHD? I så fall, hvordan? o Har det vært en fordel eller ulempe for deg å få diagnosen og en behandling? Hvordan? o Er det noe du tenker at du ikke kan gjøre på grunn av diagnosen/ bruk av medisin?
- Mobbing o Har du opplevd mobbing fordi du brukte/bruker ADHD-medisin (verbal eller en annen type)? o Eventuelt fra hvem og i hvilken sammenheng?
- Nåværende situasjon o Hvordan påvirker ADHD hverdagen din nå? o Bruker du ADHD medisin i dag? o Hvordan påvirker ADHD ditt selvbilde i dag? o Hvis du sammenligner deg med andre uten din diagnose. Hva tror du er annerledes for deg når det gjelder arbeid, familie og venner?

[Opptaker stoppes]

Tusen takk for at du delte dine erfaringer med meg. Jeg har stoppet opptaket. Hvordan føler du deg? Har du noen spørsmål? Har du noe mer du ønsker å fortelle om? Vi kan også gå tilbake hvis det er et eller flere spørsmål du ønsker å svare mer utdypende eller korrigere.

# **Vedlegg 3: SIKT**