Filozofická_antropológia
Človek v existencializme a personalizme
Kierkegaard je vlastným zakladateľom existencializmu. Ide mu o „existenciu“, čím reaguje na protiklady svojej doby – jednak materializmus, ktorý nevie postihnúť, čo je špecificky ľudské, jednak Hegel, ktorý ruší jednotlivca v absolútnom duchu. Existencia je pojem vždy jednotlivého a konkrétneho človeka v celistvosti jeho sebaprežívania, jeho jedinečnosti a svojbytnosti, jeho slobody a zodpovednosti. Človek najlepšie prežíva svoje bytie v úzkosti a bezmocnosti, vo vine. Kierkegaard však vidí nádej vo viere v otvorenosti voči Bohu – vo vykúpení Bohom, v ktorom môže človek nájsť svoj zmysel. Ide tak o „existenciu pred Bohom“, ktorá je podobná „srdcu pred Bohom“ u Pascala. Naproti tomu Nietzsche chápe život človeka voluntaristicky – to znamená, že vývoj smerom dopredu je motivovaný všeobecnou vôľou k moci. Aj Nietzsche sa zaoberá človekom a niektorí myslitelia ho zaraďujú do filozofie života, pretože u neho ide o maximálne vystupňovanie žitia. Žitie je najvyššou hodnotou, pričom kresťanstvo ako slabošský fenomén treba prekonať v mene „prirodzenej ľudskosti“, ktorá je v rámci vôle k moci a morálky pánov (nadľudí) mimo tradičné náboženské pojmy dobra a zla. Niezsche mal veľký vplyv na existencialistov 20. storočia (Heidegger, Jaspers). upright|thumb|Jean-Paul Sartre Zaujímavým pohľadom na človeka sa pýši filozofia života Henri Bergsona. Život uňho znamená neustály tok, vznikanie a rast, pohyb a vývoj; „tvorivý vývoj“, ktorého energiou je élan vital, teda životná sila. Živá skutočnosť nie je racionálne postihnuteľná – dynamika života sa nevojde do statiky pojmu, skôr sa treba vciťovať do života, a tak ho prežívať v kvalitatívne určenom čase. Tak sa deje práve prostredníctvom intuície (voči ktorej kontrastuje rozum) – takýto iracionálny rys pripomína nielen Pascala, ale má hlboký vplyv aj na existencializmus 20. storočia. Pre tento existencializmus je „v kocke“ dôležitá konkrétna ľudská existencia, ktorá je vysvetľovaná z bezprostrednosti sebaprežívania a z rozumenia človeka sebe samému. Najväčšími predstaviteľmi existencializmu 20. storočia sú Martin Heidegger, Karl Jaspers, Jean-Paul Sartre a Gabriel Marcel. Heidegger chápe svoj náhľad na človeka ako ontologický. Nejde mu vlastne o človeka, ale skôr o bytie ako také, do ktorého človek iba patrí. Ľudské bytie je charakterizované ako bytostné časové (používa pojem „pobyt“, nem. Dasein). Tým je ľudské bytie aj bytostne dejinné, pretože sa uskutočňuje v rozvrhnutom čase. Heideggerov pohľad rozhodujúcim spôsobom podnietil súčasnú filozofickú antropológiu a poukázal na jej ontologickú problematiku. Jaspers ontologické poňatie odmieta. Vyjasniť ľudskú existenciu sa snaží nie ontologicky, ani „bytím k smrti“ (Heidegger), ale pomocou medzných situácií, čiže najčastejšie zo skúsenosti vlastného „stroskotania“. Človek všade naráža na svoje medze a hranice, no ani to nie je dôvod pre beznádej – Jaspers totiž vidí východisko v prenikaní k transcendencii, ktorú nemožno postihnúť v racionálnych pojmoch. Sartre prezentuje najradikálnejšiu formu ateistického nihilizmu, ktorý sa neskôr uberá neomarxististickým smerom. Marcel je zase existencialista kresťanský, ktorý uplatňuje prežívanie bytia v personálnej komunikácii a participácii a zakladá ho na absolútnom osobnom bytí Boha.