Budapeštiansky_gambit
História
náhľad|[[Savielly Tartakower bol jedným z mnohých, ktorí hrávali Budapeštiansky gambit]] Napriek tomu, že pôvod tohto otvorenia ešte stále nie je úplne objasnený a je predmetom diskusií, všeobecne sa považujú maďarskí šachoví majstri za jedných z prvých šachistov, ktorí toto otvorenie analyzovali. Prvá doložená partia, v ktorej bolo toto otvorenie použité pochádza z roku 1896: Adler – Geza Maroczy, ktorá skončila 0-1 a hrala sa v Budapešti. Napriek tomu, že partia bola zahraná ešte v dobe romantizmu v šachu, obsahuje už niektoré kľúčové aspekty hry, ako je aktívna hra pre čierne figúry. V tejto partii urobil biely chybu, pretože zapojil do hry príliš skoro dámu, čo čierny využil tak, že bieleho dámu s tempom napadal. Partia skončila po 18. ťahu, čo poukazuje na bieleho neznalosť správneho postupu. Svedkami tejto hry boli silní maďarskí hráči ako István Abonyi, Zsigmond Barász a Gyula Breyer, ktorí hru následne analyzovali. Odtiaľto pochádza názov Budapeštiansky gambit. Po tejto partii toto otvorenie začali skúšať vo svojich partiách ďalší maďarskí hráči. Gyula Breyer hral Budapeštiansky gambit za čierne proti Johannesovi Esserovi v roku 1916 a partiu vyhral po 31 ťahoch. Partia sa hrala v Budapešti. O rok neskôr použil za čierne toto otvorenie rakúsky šachista Josef Krejcik, partiu vyhral po 17. ťahoch. Táto partia je tiež príkladom neznalosti teórie bieleho. Otvorenie začínalo naberať na popularite a ešte v rovnakom roku toto otvorenie použil slovinský šachista Milan Vidmar za čierne proti poľskému šachistovi Akibovi Rubinsteinovi. Keďže nevedel čo má za čierne hrať, požiadal o radu svojho priateľa Abonyiho, ktorý mu následnej ukázal na čo prišli maďarskí majstri. Partiu taktiež vyhral trúfalo už po 24. ťahoch. Otvorenie slúžilo dobre ako šachová novinka v teórii a šachoví majstri, ktorí si urobili domácu analýzu tohto otvorenia zväčša triumfálne vyhrávali. Zlom nastal, keď sa Akiba Rubinstein s týmto otvorením stretol druhý krát v partii proti Carlovi Schlechterovi. Akiba Rubinstein po porážke v partii s Milanom Vidmarom mal už s týmto otvorením skúsenosť a zrejme aj preto dokázal v ďalšej partii proti Carlovi Schlechterovi remizovať. Následne však prehral v tom istom roku proti nemeckému šachovému majstrovi Jacquesovi Miesesovi. V roku 1918 vydal Schlechter prvú šachovú monografiu, ktorá pojednáva o Budapeštianskom gambite s názvom Die budapester Verteidigung des Damengambits. Ide o prvú publikáciu o tomto otvorení vôbec. Prvý skutočný zlom však prišiel v roku 1919 kedy sa uskutočnila hra Rudolf Spielmann – Richard Réti. Richard Réti toto otvorenie zrejme chcel použiť ako šachovú novinku podobne ako všetci hráči pred ním, no biely dokázal zvíťaziť. Základný rozdiel bol v obrane, ktorú biely zvolil. Bola oveľa systematickejšia a najmä biely predčasne nezapojil svoju dámu na poli d5 tak ako v predošlých hrách. Ide o historicky prvú doloženú hru, v ktorej vyhral biely proti Budapeštianskemu gambitu. V tom istom roku prišli ďalšie výhry v tomto otvorení za biele v hrách: José Raúl Capablanca – John Herbert White (1-0) a Reginald Pryce Michell – William Winter (1-0). Samotný Richard Réti toto otvorenie skúšal za čierne ešte veľa krát ale paradoxne s ním nemal veľký úspech. Z celkovo sedem partii vyhral za čierne v tomto otvorení len raz a 2 krát remizoval. Po týchto prvých hrách začali toto otvorenie brať vážne svetoví šachisti a začali s jeho analýzou. Jeden z prvých bol aj Savielly Tartakower. Tartakower použil toto otvorenie za čierne tri krát, pričom dva krát vyhral. Poraziť ho dokázal len Alexander Aljechin vo vzájomnej partii v Londýne roku 1932. Zaujímavosťou je, že Aljechin často nehrával Budapeštiansky gambit za čierne, ale má veľkú zásluhu na spresnení obrany za bieleho. Od druhej polovice 20. storočia sa tento gambit medzi svetovou šachovou špičkou prakticky nevyskytoval, avšak stále patril medzi obľúbené pokračovania silných hráčov. Vyskytuje sa však na šachovej olympiáde a tiež v rôznych blitz turnajoch, v ktorých majú hráči málo času, ako napr. na Európskom Blitz šampionáte. Budapeštiansky gambit v čase svojej najväčšej popularity (20. roky 20 storočia) sa hral na piatich šachovniciach z tisíc. V súčasnosti je teória Budapeštianskeho gambitu značne prebádaná a považuje sa za otvorenie, ktoré je mierne lepšie pre bieleho. Toto hodnotenie zostalo po celé desaťročia nezmenené, pretože len málo hráčov na najvyššej úrovni používalo Budapestiansky Gambit a informácie o hrách od slabších hráčov sa nedali ľahko nájsť. Počas tejto doby sa vyvinuli rôzne reakcie proti postupu 4. Sf4, išlo najmä o 4 ... g5. Tento ťah bol vynájdený Istvánom Abonyim. Tento postup ďalej rozvíjali majstri Bakonyi a Dolfi Drimer. Majster Kaposztas ukázal, že keď biely uspel vo svojom pozičnom pláne, znamenalo to pre čierneho horšiu koncovú hru s drastickými dôsledkami. Budapeštiansky gambit zaznamenal krátkodobé oživenie v rokoch 1984 – 1985, keď sa objavil až tri krát (toľko ako v predchádzajúcich pätnástich rokoch). Všetky tri hry sa hrali na vysokej úrovni konkurencie a všetky vyhral čierny. Napriek tomu sa však už neobjavil. V 21. storočí, napriek úspešnému úsiliu Shakhriyar Mamedyarovovej o znovuzrodenie postupu 4. Bf4 g5 sa Budapeštiansky gambit takmer nikdy neobjavil na najvyššej úrovni. Posledný krát sa hral v partii Rapport – Gelfand v 2. kole súťaže Tata Steel Chess v roku 2014 kde biely vyhral.