Róbert_Bellarmin
Vybrané tézy
Vo svojich dielach Bellarmin na podkladoch diel scholastických kánonistov sformuloval doktrínu o nepriamej moci pápeža (potestas indirecta papae in temporalibus) vo svetských záležitostiach. Pápež mal podľa Bellarmina najvyššiu duchovnú autoritu ako hlava Cirkvi a nástupca apoštolov, kým svetská autorita vznikla a existuje nezávisle od duchovnej, teda nie je Božieho pôvodu. Ako pastier je však pápež podľa Bellarmina oprávnený, ba až povinný zasahovať do svetských konfliktov v prípadoch, keď politická situácia ohrozuje duchovné dobro Kristom pápežovi zverených veriacich. Na základe tohto princípu má podľa Bellarmina pápež právo zosadiť svetského panovníka alebo oslobodiť jeho poddaných od povinnosti poslúchať ho, ak sa prehreší napríklad herézou. Teória o nepriamej moci pápeža vo svetských záležitostiach si na prelome 16.17. storočia získala veľkú obľubu, hoci napríklad pápež Sixtus V. vychádzal z tézy, že pápež ako následník apoštola Petra je nositeľom najvyššej duchovnej i svetskej autority na zemi (pozri aj apoštolská sukcesia). Z tohto dôvodu bola Bellarminova kniha dočasne zaradená do indexu zakázaných kníh. vľavo|náhľad|[[Francisco Villamena, Kardinál Róbert Bellarmin píšuci pri svojom stole, rytina, 1604, Metropolitan Museum of Art, New York]] V diele De translatione Imperii Romani a Grecis ad Francos zastával názor, že Karol Veľký sa stal cisárom na základe pápežského požehnania, a že to bol pápež, ktorý mal moc „preniesť ríšu“ (translatio imperii) od Grékov (t. j. z Byzancie) na latinský Západ, keďže Gréci nespĺňali podmienky pre jej udržanie. Bellarmin však neodmietal existenciu dvoch cisárskych titulov Rímskej ríšezápadnej a východnej. Obe koruny mali byť založené na pápežskej autorite. Počet cisárskych korún mal zároveň určovať pápež a Bellarmin pripúšťal možnosť navýšenia ich počtu, argumentujúc, že ​​pápež Pius II. prisľúbil osmanskému sultánovi Mehmedovi titul cisára, ak sa bude ku kresťanom správať priaznivo. Pápež môže byť podľa Bellarmina v teoretickej rovine heretikom, no ak by do herézy upadol, prestal by byť pápežom. Podporuje však názor, že pápeži nikdy neučili nič, čo by bolo úplne v rozpore s vierou. Podľa Bellarminovej ekleziologickej tézy o troch putách (tria vincula) je jediná a pravá Cirkev zväzkom ľudí viazaných vyznaním jednej a tej istej kresťanskej viery (vinculum symbolicum) a spoločenstvom v tých istých sviatostiach (vinculum sacramentale), pod vedením zákonných vodcov a najmä jediného Kristovho zástupcu na zemipápeža (vinculum hierarchicum). Bellarminova duchovná náuka nie je príliš originálna, no je nasiaknutá biblickými úvahami, doktrínami cirkevných otcov a úvahami čerpanými z teologických diel stredoveku. Má priehľadný, prenikavý a rázny štýl, ktorý „umožňuje jeho myšlienke preniknúť do srdca človeka a vyvolať v ňom pocit ľudskej biedy a strachu z Boha“. Kresťanská dokonalosť je v jeho dielach podobne ako u Ignáca z Loyoly založená na aktívnej láske k Bohu, teda na cieli, s ktorým sa človek zjednocuje tým, že ho miluje. Túto náuku predkladá nielen rehoľníkom, ktorí majú podľa mnohých cirkevných autorov sklon k dokonalosti, ale na príkladoch zo života aj laickému ľudu. V otázke mystiky je skôr opatrný. „Používa rozdelenie troch stupňov dokonalosti (začiatok, postup, dokonalosť), ale dáva im asketický a nie mystický význam[...]“