cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liptovské Tatry
Vymedzenie
Zaberajú najväčšiu časť Západných Tatier v ich centrálnej časti a ohraničuje ich na východe od Liptovských kôp Tichá dolina, na severovýchode od Červených vrchov Tomanovská dolina, na severozápade od Roháčov hrebeň a skupina sediel a na západe od Sivého vrchu Jalovecká a Bobrovecká dolina a sedlo Pálenica. Južným smerom susedí Liptovská kotlina a jej časti Smrečianska pahorkatina a Liptovské nivy, o niečo východnejšie leží Tatranské podhorie (podcelok Podtatranskej kotliny). Severný okraj vymedzuje hranica s Poľskom.
Lesné sklo
Výroba skla
Ako sklenený konvertor a prostriedky na zníženie teploty topenia sa použival uhličitan draselný („potaš“) získaný z rastlinného popola v popolových domoch. Georgius Agricola ho nazýva ideálnym potašovým nosičom stromy: dub, buk alebo smrek, ale je takisto možné použiť aj kapradinu, melasu alebo vosk z vlny. Spracovaný popol ešte nebol potašom v pravom slova zmysle, ale čistý spaľovací popol so všetkými nečistotami. Zelený popol tiež poskytoval časť vápna potrebného na výrobu dobrého skla.
Tibor Böhm
JUDr. Tibor Böhm (* 12. september 1930, Kremnica – † 12. september 2003) bol slovenský právnik, bývalý slovenský a neskôr česko-slovenský generálny prokurátor a krátko aj poslanec NR SR.
Sivý vrch (geomorfologická časť)
Vymedzenie
Nachádza sa v najzápadnejšej časti Západných Tatier a dominuje mu rozsiahly horský hrebeň s rovnomenným vrchom. Jalovecká a Bobrovecká dolina so sedlom Pálenica ohraničujú Sivý vrch na východe od Liptovských Tatier, severnejšie nadväzujú Roháče, obe časti Západných Tatier. Na severe susedí Zuberská brázda, podcelok Podtatranskej brázdy, západným smerom leží Prosečné, patriace do Chočských vrchov. Južným smerom nadväzuje Podtatranská kotlina a jej časti Chočské podhorie, Matiašovské háje a Smrečianska pahorkatina.
Mária Kisková
Od roku 2015 je nezávislou poslankyňou obecného zastupiteľstva v Bernolákove. Zároveň je členkou občianskeho združenia Triblavina a ako aktivistka sa venuje podpore a zlepšovaniu regionálnej dopravy Bratislavského samosprávneho kraja.
Vzdelanie a životopis
V rokoch 20092017 pracuje ako lektorka na jazykovej škole, venuje sa poradenstvu v oblasti financií a pracuje ako občianska aktivistka.
Katarský úrad pre cestovný ruch
Katarský úrad pre cestovný ruch (Qatar Tourism Authority – QTA) je ako útvar vlády Kataru vrcholovým orgánom zodpovedným za tvorbu a správu pravidiel, predpisov a zákonov týkajúcich sa rozvoja a podpory cestovného ruchu v Katare. Toto ministerstvo je zodpovedné za turistické atrakcie a turistické ubytovacie zariadenia, rozširovanie a diverzifikáciu katarského cestovného ruchu, ako aj posilnenie postavenia cestovného ruchu z hľadiska jeho podielu na HDP krajiny a jej budúceho rastu a sociálneho rozvoja.
Oslobodenie od vízovej povinnosti
Štátni príslušníci krajín Rady pre spoluprácu v Perzskom zálive (Bahrajn, Kuvajt, Omán, Saudská Arábia a Spojené arabské emiráty) nepotrebujú na vstup do Kataru víza.
Javier Sotomayor
Už v roku 1983 vo veku púhych 16 rokov skočil 233 cm, ale z dôvodu kubánskeho bojkotu sa vtedy nezúčastnil olympiády 1984. Stal sa dosiaľ najlepším výškarom v dejinách atletiky. S atletikou skončil v roku 2001, kedy tiež ešte prekonal 230 cm.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy v hádzanej žien 2018
Priamy postup
Priamo postúpilo iba družstvo hostiteľskej krajiny:
Veľká chunta
Vláda
Po vojenských neúspechoch sa vláda rozhodla vyslať na sever svojho prezidenta Cornelia Saavedru, aby reorganizoval armádu a zastavil možnosť španielskej invázie. Odchodom prezidenta tak zostala vláda bez svojho vodcu. V tom istom čase muselo Buenos Aires čeliť námornej blokáde zo strany rojalistov z Montevidea. Toto využila miesta vláda Buenos Aires (cabildo), ktorá začala tlačiť na členov veľkej chunty. Miesta vláda Buenos Aires chcela pre seba získať väčšiu moc na úkor veľkej chunty. Predseda miestnej vlády Domingo Matheu dokonca nechal z Buenos Aires vyhnať sekretára veľkej chunty. Buenos Aires si postupne získalo čoraz väčší vplyv a 22. septembra 1811 na zasadnutí veľkej chunty sa zástupcom z hlavného mesta podarilo členov veľkej chunty prinútiť, aby bola táto nahradená novou vládou. Nová vláda bola skutočne vytvorená a stala známou pod označením prvý triumvirát. Avšak istý čas fungovali popri sebe tak triumvirát ako aj veľká chunta. Vzájomný vzťah však nebol jasne určený, no v praxi fungovala vláda tak, že ak chunta schválila nejaké opatrenie, muselo byť toto následne schválené aj miestnou vládou Buenos Aires. Tento stav sa však ukázal ako dlhodobo neudržateľný a v novembri 1811 bola chunta definitívne zrušená.
Proces s Jánom Šmigovským
Hlavné pojednávanie
Predsedom súdneho senátu v tomto procese sa stal Igor Daxner, ktorý bol súčasne predsedom Národného súdu ako takého. Samotné pojednávanie bolo zahájené dňa 21. septembra 1945. Celkovo prebiehalo iba počas troch dní a to ešte 22. a 25. septembra. Obhajca na úvod hlavného pojednávania vyhlásil, že je iba ustanoveným obhajcom, ktorý musí na tomto konaní vystupovať iba na základe svojich stavovských povinností. Hlavné pojednávanie sa malo začať do 14. dní od predloženia obžaloby na súd. Súd však začal pojednávať až 18 dní po predložení obžaloby. Šmigovský navrhol už 7. septembra 1945 vypočuť viacero svedkov. Týchto však súd nepredvolal a jeho návrhu tak nevyhovel. Súd nevykonal žiadny dôkaz, ktorý navrhol výlučne Šmigovský.
Časť obžaloby B
Svoje protipovstalecké názory obhajoval Šmigovský tým, že v nich bol utvrdzovaný vládou Slovenskej republiky a jej propagandou. Následne uviedol, že povstanie odporovalo jeho prísahe, ktorej bol verný. Šmigovský uznal vinu za to, že 29. augusta 1944 sprísnil bezpečnostné opatrenia v Nitre. Uznal aj obvinenie z vyslania ozbrojenej asistencie k autopráporu, ktorý sa chcel pripojiť k povstaniu. Tu však uviedol, že tak urobil na priame požiadanie zástupcu veliteľa autopráporu, ktorého navrhol súčasne aj vypočuť, čo súd zamietol. Šmigovský nepriznal, že by nechal zaistiť troch trnavských dôstojníkov. O tomto nemal podľa vlastného vyjadrenia vôbec vedieť. Následne sa Šmigovský venoval zadržaniam ďalších vojakov, pričom niektoré prípady odmietol, niektoré priznal a zdôvodňoval. O prítomnosti politických väzňov v nitrianskej väznici nemal Šmigovský podľa vlastného vyjadrenia vôbec vedieť. Tu doplnil, že nikoho nikdy nevydal a ani neudal Gestapu. Odmietol tiež obvinenie z poskytnutia zásob nemeckej armáde. Naopak uviedol, že jeho posádka dodávala stravu zajatým partizánom, ktorých zadržiavali Nemci. K obvineniu, ktoré uvádzalo, že bol povýšený práve pre svoje protipartizánske postoje a činnosti Šmigovský uviedol, že jeho povýšenie nesúviselo s jeho činnosťou z počiatku SNP. Podľa jeho vyjadrenia mal byť na povýšenie navrhnutý už na začiatku roka 1944, keďže patril k najstarším majorom. Šmigovský na svoju obranu ďalej uviedol, že sa aktívne podieľal na Pražskom povstaní. Tu jeho výpoveď potvrdili aj viacerí svedkovia, ktorí ocenili jeho nasadenie počas tohto povstania. Šmigovský tiež tvrdil, že pomohol zajatým povstalcom tým, že ich nechal presunúť zo zajateckého tábora do kasární, kde s nimi bolo zaobchádzané rovnako, ako s bežnými vojakmi. Tiež uvádzal, že sa pričinil o to, že približne 100 zajatých partizánov nebolo prepravených do nemeckých koncentračných táborov. Túto výpoveď čiastočne potvrdili dvaja svedkovia, ktorí uviedli, že im skutočne Šmigovský pomohol ujsť, resp. jeden z nich uviedol, že sa za neho prihovorili aj ďalšie dve osoby. Obhajoba tiež uvádzala, že ako veliteľ Domobrany Šmigovský zabránil, aby sa táto podieľala na bojových akciách.
Druhý triumvirát (Argentína)
Druhý triumvirát je označenie pre výkonnú vládu Spojených provincii La Platy, ktorá bola vytvorená 8. októbra 1812. Fungoval do 31. januára 1814. Išlo o kolektívny orgán zložený z troch členov. Druhý triumvirát nahradil v roku 1812 tzv. prvý triumvirát.
Železničná stanica Brno-Královo Pole
Služby
Na nádraží sú pokladne ČD. V blízkosti sa nachádza predajňa cestovných dokladov Dopravného podniku města Brna.
Zankl
V staršej literatúre do definovania slovenského názvu (2021) sa objavovalo aj označenie zanclean
Revúcka vrchovina
Doliny
Doliny prebiehajú prevažne od severu na juh, zo Stolických hôr do Juhoslovenskej kotliny a tým smerom pretekajú aj potoky a rieky. Západná časť pohoria patrí do povodia rieky Ipeľ, stredná a východná časť je súčasťou povodia Slanej. Údoliami tiež vedú komunikácie a niekoľko lokálnych železničných tratí.
Turizmus
Revúcku vrchovinu križuje množstvo lokálnych a viacero regionálnych turistických trás. Medzi významné trasy patrí chodník Márie Széchy, smerujúci z Muráňa do Rimavskej Soboty a dôležitou križovatkou turistických chodníkov je lokalita Hrádok nad Ochtinou. Veľmi vyhľadávanou lokalitou je národná prírodná pamiatka Ochtinská aragonitová jaskyňa, zapísaná na zozname Svetového dedičstva UNESCO. Raritou je aj nedokončený tunel pod Homôľkou.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Pátranie po predstaviteľoch vojnovej Slovenskej republiky v cudzine, ich vydanie do Česko-Slovenska a tvorba súdnych orgánov
Ešte pred skončením druhej svetovej vojny ušla vláda vojnovej Slovenskej republiky na čele s prezidentom Jozefom Tisom do Nemecka (konkrétne rakúska časť ríše). Po skončení vojny sa záujem spravodajských zložiek obnoveného Česko-Slovenska zameral na predstaviteľov Slovenska, ktorí boli zadržiavaní v okupovanom Nemecku (Rakúsku) predstaviteľmi americkej armády. Tisa zaistili Američania už v polovici júna 1945. Následne bol zhruba tri mesiace zadržiavaný v amerických internačných táboroch. Panovali obavy, že by členovia tejto vlády mohli v zahraničí hlásať pokračovanie Slovenskej republiky. Postupne sa podarilo dohľadať dokumentáciu, ktorú po svojom úteku zo Slovenska ukryli jeho vtedajší predstavitelia v Nemecku a Rakúsku. Nájsť sa podarilo aj tzv. tajný protokol Jozefa Tisa. Spočiatku nebolo známe ani miesto, kde sú bývalí predstavitelia Slovenskej republiky zadržiavaní. Po jeho zistení v júni 1945 požiadali predstavitelia ČSR o vydanie Jozefa Tisa a členov bývalej slovenskej vlády do ČSR. Situácia s vydaním samotného Jozefa Tisa však bola o niečo zložitejšia. Síce bol na zozname vojnových zločincov, no súčasne sa objavovali informácie, že sa za jeho osobu prihovárajú určité osoby priamo u vlády Spojených štátov. Na snahy o prihovorenie sa v prospech bývalého prezidenta však zrejme Američania nebrali ohľad, keďže podľa zistených poznatkov sa k nemu od počiatku chovali veľmi tvrdo a žiadnym spôsobom ho nezvýhodňovali pred inými zajatcami.
Rozsudok
Jozef Tiso bol odsúdený konkrétne za skutky, ktoré boli opísané v 65. bodoch a ktoré boli rozdelené v jednotlivých častiach pôvodnej obžaloby. Oslobodený bol v 17. bodoch obžaloby. Súd tak dal obžalobe za pravdu vo väčšine obvinení. Keďže je však rozsudok veľmi rozsiahly, nie je možné ho celý náležite opísať. Súd v Tisovom prípade neuznal žiadnu poľahčujúcu okolnosť, iba priťažujúce. Nenašiel ani žiadny dôvod umožňujúci zmiernenie trestu.
Dejiny Paraguaja
Vláda Carlosa Antonia Lópeza
náhľad|[[Carlos Antonio López vládol v Paraguaji od roku 1841 ako jeden z dvoch konzulov. V roku 1844 sa stal prvým prezidentom Paraguaja a ním bol až do roku 1862.]] Po smrti Rodrígueza de Franciu prevzala vládu nad Paraguajom dočasná vojenská chunta na čele s Manuelom Antoniom Ortizom. Vojaci sa snažili zabrániť najbližším spolupracovníkom bývalého diktátora, aby sa dostali k moci. Táto vláda však bola veľmi slabá a tak bola 21. januára 1841 zvrhnutá vojenským prevratom, ktorý vytvoril novú vládu triumvirátu. Tento tvorili Juan José Medina, José Gabriel Benítez a José Campos. Triumvirát však vládol iba do 9. marca 1841, kedy došlo k ďalšiemu prevratu. Na čelo štátu sa dostal Mariano Roque Alonso. Jeho jedinou úlohou bolo zvolanie kongresu na 12. marca 1841. Túto nestabilnú situáciu využil Carlos Antonio López, právnik z vidieka pri hlavnom meste, ktorý sa stal poradcom dôstojníkov, ktorí síce vládli, no nemali dostatočné vzdelanie. Tento sa vyznačoval podobnými vlastnosťami, ako bývalý diktátor. Rovnako žil skromne a skôr v ústraní. López začal zvyšovať svoj vplyv a dokonca sa mu podarilo rozšíriť medzi členmi kongresu fámu, že zosnulý diktátor si vybral za nástupcu práve jeho. Vďaka tomu sa Lópezovi podarilo presadiť, aby kongres vytvoril znova vládu dvoch konzulov, pričom jedným z nich bol práve Carlos Antonio López. Druhým sa stal Mariano Roque Alonso, vojak, ktorý priviedol Lópeza k moci. Konzuli sa moci ujali oficiálne v deň konania kongresu, teda 12. marca 1841 a mali vládnuť tri roky. Kongres dal súčasne novým konzulom za úlohu obnoviť medzinárodné vzťahy Paraguaja, no vzhľadom na zložitú situáciu v okolitých štátoch, sa tento proces dial iba veľmi pomaly a ťažko. Vláda nakoniec predsa len pristúpila o niekoľko mesiacov k podpísaniu aspoň obchodnej dohody s argentínskou provinciou Corrientes, ale išlo iba o mierny posun k otvoreniu sa zahraničiu. Nastali tiež reformy v legislatíve a armáde, ktoré sa snažili modernizovať krajinu. Veľká pozornosť bola venovaná rozvoju školstva, ktoré bolo počas dlhej vlády bývalého diktátora úmyselne zamerané iba na základnú výuku. Paraguaj taktiež obnovil svoje vzťahy s katolíckou cirkvou. Následne došlo k veľkým projektom zameraným na rozšírenie infraštruktúry, tak poľnohospodárskej, ako aj cestnej. Zrejme najvýznamnejším krokom bolo zavedenie prvej vlastnej meny Paraguaja (peso). V roku 1842 presadil López opatrenie, aby kongres aj formálne prijal vyhlásenie nezávislosti prostredníctvom zákona, čo sa aj stalo 25. novembra 1842. Postupne získal López dominantné postavenie, pričom druhý konzul Alonso s týmto faktom sám súhlasil.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Záverečná časť hlavného pojednávania
Dvojtýždňový priestor bol pomerne dlhý. Počas tejto doby padlo rozhodnutie po dohode predsedu súdneho senátu Daxnera a obžaloby, že Alexander Mach bude aj v tejto fáze vylúčený na samostatné konanie. Ako zámienka bol využitý zlý zdravotný stav Macha, ktorý sa z tohto dôvodu nemohol zúčastniť na pojednávaní. V skutočnosti však jeho zdravotný stav nebol až tak vážny, že by mu neumožňoval zúčastniť sa na pojednávaní, no Daxner a obžaloba mali už v tom čase zámer umožniť udelenie miernejšieho trestu pre Macha. Pokračovalo sa teda v pojednávaní už iba proti Tisovi a neprítomnému Ďurčanskému, trestná vec Macha bola skutočne nakoniec vylúčená na samostatné konanie.
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Obhajoba v tejto súvislosti poukazovala na skutočnosť, že vyhlásenie nezávislosti Slovenska nemožno podradiť pod trestný čin rozbitia republiky, keďže Slovenský štát mal podľa obhajoby vzniknúť v dôsledku hrozieb Adolfa Hitlera, ktoré sa týkali možného rozdelenia jeho územia medzi susedné štáty. Obhajoba taktiež poukazovala na skutočnosť, že Mníchovskou dohodou ČSR aj tak fakticky zanikla a prezident Beneš podal demisiu a odišiel do exilu. Obhajoba tiež poukazovala na skutočnosť, že Tiso mal mať možnosť vyhlásiť nezávislosť Slovenska už niekoľkokrát pred tým, dokonca už v roku 1938, no neurobil tak, lebo chcel zotrvanie v ČSR. Obhajoba tiež uvádzala, že na Tisa bolo tlačené počas stretnutia s Hitlerom 13. marca 1939, aby už priamo v Berlíne vyhlásil nezávislosť Slovenska, čo však mal Tiso odmietnuť a uviesť, že o tejto veci nemôže rozhodnúť sám. Na toto stretnutie bol Tiso zavolaný, nešiel tam z vlastnej vôle. 14. marca 1939 mal Tiso informovať Slovenský snem o stretnutí s Hitlerom, pričom mal podľa obhajoby uviesť: "Počuli ste môj sucho zhrnutý referát, uvažujte a rozhodujte." Po rokovaní Tisa s Hitlerom, kde malo dôjsť k ultimátu zo strany Hitlera na vznik Slovenského štátu, mal Tisovi odovzdať vysoký predstaviteľ nacistickej strany Wilhelm Keppler list, podľa ktorého mal Tiso vypracovať vlastný, ktorým v mene Slovenska mal požiadať Nemecko o ochranu. Napriek tomu podľa obhajoby takýto list Tiso nenapísal, zaslal iba ďakovný list Hitlerovi, čo malo nemeckú stranu sklamať. Následne mali Nemci obsadiť územie od hraníc k rieke Váh. Až po týchto udalostiach mal podľa obhajoby Tiso pristúpiť na uzatvorenie ochrannej zmluvy. Podľa obhajoby mal síce Tiso rokovať s Hitlerom o ochrannej zmluve už 17. marca 1939, no z vôle Nemecka a predložený návrh mal byť pre Slovensko nevýhodný (malo prísť o územie až po rieku Váh), Tiso mal chcieť rokovanie niekoľkokrát opustiť, no nakoniec pristúpil na kompromis, že územie zostane Slovensku, no Nemci si na ňom budú môcť zriadiť vojenské základne.
Obžaloba tiež obviňovala Ferdinanda Ďurčanského, že so súhlasom Jozefa Tisa mal 17. marca 1939 uzavrieť dohodu s Maďarskom o odstúpení východného Slovenska. Podľa obžaloby túto dohodu zatajili pred národom tým, že predstierali, že na toto územie zaútočilo maďarské vojsko. Obhajoba však tvrdila, že tieto obvinenia sa zakladajú iba na výpovedi jedného redaktora a nie sú ničím podložené. Súčasne však obžaloba nadväzovala obvinenia v tom zmysle, že v tejto súvislosti mali 18. a 23. marca 1939 v Berlíne obžalovaní uzatvoriť s Nemeckom tzv. Zmluvu o ochrane. Na základe tejto zmluvy malo Nemecko právo v určitom pásme zriaďovať vlastné vojenské základne a súčasne malo Slovensko organizovať vlastné vojsko v zhode s Nemeckom. Obhajoba však tvrdila, že uzatvorenie tejto zmluvy bolo iba výsledkom situácie, ktorá nastala v súvislosti s vynútením vzniku Slovenského štátu a bola dôsledkom faktickej závislosti štátu od Nemecka. A práve kvôli maďarskému útoku na východ Slovenska bolo Slovensko podľa obhajoby nútené Zmluvu o ochrane s Nemeckom uzatvoriť.
Rozsudok
V bode obžaloby A (ktorá bola ešte rozdelená na ďalšie časti, ako aj všetky ostatné body) bol Jozef Tiso uznaný vinným, že ako člen vlády, Slovenského snemu a exponovaný politický činiteľ a príslušník fašistických organizácii sa pričinil o rozbitie ČSR, odstránenie jej demokratického poriadku a o zavedenie fašistického režimu. Menovite za tým účelom iniciatívne a exponovane pôsobil k 6. októbru 1938 a 14. marcu 1939 a priamym vyjednávaním a iným spôsobom prispel k utvoreniu Slovenského štátu pod ochranou Nemecka. Týmto konaním podľa súdu spáchal trestný čin domácej zrady podľa § 2 písm. a) nariadenia č. 33/45 Zb. SNR v znení vyhlášky č. 58/46 Zb. nariadení SNR.
Záverečná časť hlavného pojednávania
Záverečné reči a posledné slová obžalovaných mali začiatok naplánovaný na 19. marca 1947. Táto časť procesu trvala spolu päť dní. Deň pred záverečnými rečami boli všetci traja prokurátori predvolaní pred predsedníctvo SNR. K obžalobe však nedostali žiadne inštrukcie, ani pokyny. Záverečné reči predniesli všetci traja prokurátori samostatne, každý ku svojej časti obžaloby. Trestnej činnosti každého z troch obžalovaných sa prokurátori venovali samostatne. Vedúci úradu obžaloby Rigan požiadal prokurátora Rašlu, aby on žiadal vo svojej časti záverečnej reči trest smrti pre Jozefa Tisa. Rigan sa vo svojej záverečnej reči venoval zločinom proti ľudskosti. Tie zahŕňali rasové zákony a perzekúciu Židov na Slovensku. Rašla sa v záverečnej reči zaoberal účasťou Jozefa Tisa a zvyšných obžalovaných na vojnových zločinoch. Pod tie spadala pomoc Nemecku pri príprave útočnej vojny proti Poľsku, ZSSR a západným Spojencom. Ďalším bodom bola účasť obžalovaných na potlačení povstania (zrada na povstaní). Keďže Alexander Mach ľutoval svoje konanie, Rašla pre neho požiadal v záverečnej reči o trest smrti zastrelením a nie obesením. Nemohol však žiadať iný trest, keďže za trestné činy, z ktorých bol Mach obžalovaný, sa mohol udeliť iba trest smrti. Iba § 6 nariadenia č. 33/45 umožňoval zmierniť trest, no iba pre ľudí, ktorí síce najprv kolaborovali, no nakoniec sa zúčastnili povstania, prípadne sa zaslúžili o záchranu ľudských životov. Rašla argumentoval, že obžalovaní naopak práve počas povstania vykonali podstatnú časť svojich zločinov a preto nie je možné u nich uplatniť zmiernenie trestu smrti. Prokurátor Rašla ďalej uviedol viacero priťažujúcich okolností u všetkých obžalovaných a to iniciatívnosť, opakovanie, pokračovanie v činnosti, zákernosť konania (predovšetkým na SNP) a hlavne skutočnosť, že ich pričinením bola spôsobená veľká škoda, hlavne na životoch. Tiso sa nepriznal, ani neoľutoval, u neho tým pádom neboli žiadne poľahčujúce okolnosti. Mach aspoň oľutoval. Rašla následne navrhol, aby boli všetci obžalovaní uznaní za vinných vo všetkých bodoch obžaloby a bol vo všetkých prípadoch vynesený trest smrti, pričom Tiso a Ďurčanský sa mali popraviť povrazom.
Dejiny Paraguaja
Guvernérstvo Paraguaj, prvé protišpanielske povstanie a vyhnanie Jezuitov
náhľad|vľavo|Mapa zo začiatku 17. storočia ukazuje oblasť Paraguaja a Río de la Plata. náhľad|[[Hernando Arias de Saavedra, známy ako Hernandarias, bol prvým guvernérom Paraguaja.]] Nové Guvernérstvo Paraguaj sa hneď od začiatku ocitlo vo veľmi zložitej situácii. Nové pomery v obchode znamenali ekonomické problémy, miestni obchodníci, výrobcovia a poľnohospodári boli pod tlakom zo strany jezuitských redukcii, ktoré produkovali rovnaké produkty, ako zvyšok poľnohospodárov. Tieto však boli oslobodené od daní a boli vyrábané indiánmi ako lacnou pracovnou silou. Tým pádom Jezuitom nedokázali ostatní vôbec konkurovať. Do oblasti však prenikali stále aj bandy otrokárov z Brazílie, ktoré páchali veľké škody a postupne posúvali územie portugalskej Brazílie viac na západ na úkor Paraguaja a iných španielskych území. Súčasne museli kolonisti na rôznych miestach tiež stále čeliť povstaniam indiánov. Noví guvernéri sa do Asunciónu dostávali iba s problémami, často s viacročným zdržaním. Nebolo neobvyklé, ak sa nový guvernér skutočne ujal úradu až po piatich rokoch od svojho vymenovania. Aj to bol dôsledok vzdialenosti Paraguaja nie len od Španielska, no predovšetkým od mora. Meškania často spôsobovali aj konkurenti v Buenos Aires, ktorí neváhali nových guvernérov Paraguaja po ich príchode zo Španielska z rôznych príčin zdržiavať, či dokonca aj zadržiavať. Guvernér Luis de Céspedes García Xería dokonca kolaboroval s Portugalcami a zúčastňoval sa na ich lúpežných nájazdoch do Paraguaja. V marci 1649 sa guvernérom stal biskup Bernardino de Cárdenas z rádu Františkánov. Ten chcel obmedziť vplyv Jezuitov, nechal ich preto vyhnať z Paraguaja a vyzval obyvateľstvo, aby vyplienilo ich majetky. Proti Cárdenasovi musel vyslať miestokráľ Peru vojsko, aby ho zbavil úradu. V októbri 1649 tak mal Paraguaj znova nového guvernéra. Jednou z hlavných úloh guvernérov bolo dobytie územia zvaného Chaco. Snahy Španielov však boli po zvyšok 17. storočia neúspešné.
Koniec liberálnej vlády a obdobie štátnych prevratov
náhľad|Generál [[José Félix Estigarribia sa prezidentom Paraguaja stal 15. augusta 1939. Bol posledným prezidentom z Liberálnej strany.]] Nová vojenská vláda okamžite zakázala všetky politické strany na obdobie jedného roka, rozpustila parlament a zrušila platnú ústavu. Prezident však ubezpečoval spoločnosť, že tieto opatrenia sú iba dočasné a žiadna politická strana nebude rozpustená. V skutočnosti však vojsko pripravovalo novú ústavu, ktorá by povoľovala fungovanie iba jedinej politickej strany, ktorú práve založil prezident. Keď tieto plány vyšli najavo, začali sa v krajine veľké protesty. Tie však armáda tvrdo potlačila. Aby si prezident Franco upevnil svoje mocenské postavenie, presadil reformu, ktorá prisudzovala pôdu ľuďom, ktorí na nej reálne pracovali. K ďalším dôležitým opatreniam patrili zavedenie osemhodinového pracovného času a uzákonenie platenej dovolenky. Franco sa snažil znížiť vplyv radikálnej ľavice a tak obmedzil pôsobnosť odborov. Súčasne podporoval rast nacionalizmu. Nechal preto vybudovať Národný panteón hrdinov, kde bolo presunuté telo bývalého prezident Francisca Solana Lópeza. Napriek všetkému však v spoločnosti naďalej stúpalo napätie. To vyvrcholilo 13. augusta 1937, kedy začalo ďalšie povstanie. Toto zorganizoval bývalý prezident Eduardo Schaerer, ktorý na tento účel využil vojsko z Chaca. Povstanie sa podarilo a prezident Franco musel odísť do exilu v Uruguaji. 13. augusta 1937 tak bol Franco nahradený bývalým prezidentom Félixom Paivom. Nová vláda okamžite obnovila platnosť pôvodnej ústavy, následne bola obnovená činnosť parlamentu a senátu. Vláda tiež nechala vyhlásiť nové voľby. Do krajiny sa postupne vrátili disidenti z čias vlády prezidenta Franca. Do popredia sa s podporou Liberálnej strany dostával generál José Félix Estigarribia, hrdina vojny o Chaco.
Paraguaj v novom tisícročí
Prezidentom sa oficiálne Nicanor Duarte stal 15. augusta 2003. V prechádzajúcich vládach bol ministrom školstva. Duarte sa snažil o nadviazanie bližších vzťahov s ľavicovými prezidentmi v Latinskej Amerike, čím potvrdil svoje ľavicové zameranie. Aj konzervatívnu stranu Colorado sa snažil aspoň čiastočne zmeniť na viac sociálne zameranú. Prezident sa snažil presadiť reformy zamerané proti korupcii, no parlament ovládaný jeho oponentmi mu v tom vždy zabránil. Napriek reálnej snahe sa tak prezidentovi nepodarilo znížiť korupciu, ale ani nezamestnanosť. Proti nemu stáli silné rodinné klany, ktoré svoje bohatstvo nadobudli pochybným spôsobom buď počas diktatúry prezidenta Stroessnera, alebo pri nedávnych privatizáciách, ktoré boli prakticky všetky poznačené korupciou. Keďže títo oligarchovia vlastnili aj všetky média, nemal prezident skoro žiadnu podporu. Posledné mesiace vlády prezidenta Duarteho boli sprevádzané protestmi, ktoré vyvolali jeho snahy o zmenu ústavy, ktorá by umožnila jeho znovuzvolenie. Duarte niekoľko mesiacov pred skončením svojho funkčného obdobia už ani nechcel pokračovať vo funkcii, požiadal dokonca parlament, aby ho nahradil, no jeho žiadosť bola neúspešná. 20. apríla 2008 sa uskutočnili nové voľby. Tie vyhral Fernando Lugo, kandidát Patriotickej aliancie pre zmenu (Alianza Patriótica por el Cambio), čo bola koalícia viacerých strán.
Špinavá vojna
Francúzsko a špinavá vojna
Od roku 1976 do roku 1983 zmizlo v rámci špinavej vojny v Argentíne 18 francúzskych občanov. Známy je prípad dvoch francúzskych mníšok, ktoré sa snažili obetiam pomôcť zistiť informácie o ich zmiznutých príbuzných. Obe mníšky vojaci uniesli a následne zavraždili.
Vojenský prevrat, koniec boja s teroristami a začiatok systematických represii
Napriek tomu, že ak vôbec boli následne nejaké útoky ľavicových teroristov, tieto boli veľmi sporadické, pokračovala vláda v systematických represiách. Ich cieľom sa však stalo celé spektrum argentínskej populácie, vrátane niektorých cudzincov, ktorí sa v danom čase nachádzali v Argentíne. Armáda sa zamerala na odborárov, robotníkov, členov cirkvi (ktorí podporovali chudobných, alebo kritizovali armádu), ľudskoprávnych aktivistov, vedcov, lekárov, učiteľov, študentov a členov niektorých politických strán. Cieľom sa stali aj ľudia, ktorí poukazovali na korupciu, prípadne ľudia, o ktorých majetok mal niekto záujem. Keďže však už ľavicové teroristické skupiny prestali prakticky fungovať, ich reálni členovia boli buď zabití, uväznení alebo v emigrácii, nedá sa povedať, že armáda bojovala proti reálnej hrozbe. Metódy mučenia boli rôzne, zahŕňali elektrické šoky, tzv. waterboarding, pálenie cigaretami, sexuálne zneužívanie a znásilnenia, vytrhávanie zubov a nechtov, pálenie vriacou vodou, olejom alebo kyselinou a v niektorých prípadoch došlo tiež ku kastrácii obetí. V roku 1979 sa Montoneros pokúsilo o obnovenie činnosti. Armáda však rýchlo zabila stovku členov tejto skupiny. Následne sa do krajiny vrátila skupina členov Montoneros, ktorí boli pred tým trénovaní na Strednom východe, pretože lídri tejto skupiny verili, že nastal čas na revolúciu. Avšak niečo podobné bolo v tej dobe už úplne nereálne. Po neúspechu pokusu Montoneros o návrat pokračovala armáda vo svojom programe represii, no tieto už neboli až tak masové, ako pred tým (stále sa však jednalo o stovky obetí ročne). Na začiatku 80. rokov 20. storočia začala argentínska armáda trénovať gerilové skupiny zo Strednej Ameriky, ktoré mali bojovať proti tamojšej ľavici. Súčasne došlo tiež k zmenám vo vedení Argentíny, keď generála Videlu nahradil na poste prezidenta generál Roberto Eduardo Viola a toho o krátky čas nahradil na pár dní viceadmirál Carlos Lacoste a následne sa k moci dostal generál Leopoldo Galtieri. Po prehranej Falklandskej vojne už bola pozícia vojenskej chunty iba ťažko udržateľná bez začatia ešte väčších represii. V decembri 1983 sa tak prezidentom stal Raúl Alfonsín, ktorý bol demokratický zvolený. Koniec vlády vojenskej chunty je zároveň považovaný za koniec tzv. špinavej vojny, aj keď reálne ešte armáda vykonávala čiastočne niektoré represívne činy aj niekoľko mesiacov po návrate demokratickej vlády.
Boje medzi armádou a ľavicovými teroristami
V roku 1975 počet vrážd klesol, no bezpečnostná situácia zostávala napriek tomu katastrofálna. Došlo k vražde amerického konzula Johna Patricka Egana, či niektorých vysokých vojenských dôstojníkov. Nasledovali odvetné vraždy ľavičiarov. V roku 1975 tak činnosťou armády zmizlo 359 ľudí. Ľudová revolučná armáda začala v hornatej provincii Tucumán povstanie. Toto bolo neskôr podporené aj posilami z Montoneros. Ľavicovým gerilovým skupinám sa tu dokonca podarilo zostreliť vládne armádne lietadlo. Ako odpoveď nariadila prezidentka Perónová začatie protiteroristickej operácie Nezávislosť, ktorá bola zameraná na provinciu Tucumán a jej vyčistenie od teroristických skupín. Vojsko bolo čoskoro úspešné, keď dokázalo zabiť väčšinu teroristov a ich sympatizantov v tejto provincii. Napriek tomu sa však teroristickú aktivitu v provincii Tucumán nepodarilo celkom zastaviť. Následne niekoľko stoviek členov Montoneros v rámci operácie Primicia zaútočilo na miestnu vojenskú základňu, obsadilo priľahlé letisko, zmocnilo sa zbraní a z miesta utieklo ukoristeným lietadlom Boeing 737 a pripravenými vozidlami. Armáda prišla o 43 vojakov, ktorých teroristi v boji zabili. Na konci roka 1975 zas stovky členov Ľudovej revolučnej armády zaútočili na vojenskú základňu v blízkosti Buenos Aires a obsadili štyri policajné stanice. Pri útoku teroristi zabili 7. vojakov a 3. policajtov. Pri prestrelke však zahynulo aj 20 civilistov. 30. decembra 1975 ľavicoví teroristi odpálili bombu vo vnútri generálneho štábu argentínskych ozbrojených síl, kde zranili 6 vojakov. Montoneros zas zaútočili v prístave na zakotvenú vojnovú loď argentínskeho námorníctva, ktorú na niekoľko rokov vyradili. Vláda začala vo väčšej miere na boj s ľavicovými teroristami využívať krajne pravicové polovojenské oddiely, ktoré dostali za úlohu zlikvidovať každú ideologickú hrozbu. Predovšetkým činnosť ľavicových teroristických skupín spôsobila v spoločnosti veľkú atmosféru strachu, ktorá viedla až ku generálnemu štrajku. Situácia v krajine sa dala v danej dobe označiť bez problémov za občiansku vojnu. Vláda tak prikročila k tvrdým opatreniam. Došlo k zatýkaniu odborárov či aktivistov. Armáda tak postupne získala stále väčšiu moc. Následne, keď prezidentka prestala pre chorobu svoj úrad fakticky vykonávať, tak armáda rozhodovala už prakticky sama podľa vlastného uváženia.
Dejiny Uruguaja
José Gervasio Artigas a boj za nezávislosť
Artigas zhromaždil tisíce stúpencov a začal obsadzovať Banda Oriental. V máji 1811 vyhral bitku pri Las Piedras, pričom sa mu podarilo dokonca aj zajať španielskeho veliteľa. Práve Artigas sa pričinil o prvé významné vojenské úspechy bojovníkov za slobodu z Argentíny. Artigas postupne získal nie len podporu vidieckeho obyvateľstva, ale aj bohatých statkárov, ktorí chceli prelomiť španielske obchodné obmedzenia a tak podporili boj za nezávislosť. 21. mája 1811 sa začalo obliehanie Montevidea. Miestokráľ Elío z Montevidea v novembri 1811 radšej utiekol späť do Španielska a obranu mesta tak viedol dôstojník Gaspar de Vigodet. K obliehaniu sa pripojil aj Artigas a jeho vojsko, keďže Artigas bol spojencom Buenos Aires. Lenže už čoskoro sa začali prejavovať spory medzi novými vládcami Buenos Aires a Artigasom. Chunta z Buenos Aires vtedy ešte nebola úplne rozhodnutá vyhlásiť nezávislosť na Španielsku, no Artigas bol v tejto otázke vyhranený a nezávislosť požadoval. Následne sa začali obe strany sporiť o usporiadanie štátu, vláda Buenos Aires bola centralistická, kým Artigas veril vo federálny zväzok provincii. Artigas si tak získal podporu aj v provinciách La Platy, ktorým sa taktiež nepáčil centralizmus a dominancia Buenos Aires.
Dôvody konfliktu
Významnú úlohu zohralo prvé zasadnutie ústavodarného zhromaždenia na konci roka 1828 v meste San José de Mayo. Tu sa zišli všetky názorové prúdy uruguajskej spoločnosti. Za prvého guvernéra Uruguaja bol vymenovaný José Rondeau, ktorý bol bývalý director supremo Spojených provincii La Plata a bývalý veliteľ argentínskej severnej armády. Keďže Rondeau nepochádzal z Uruguaja (narodil sa v Buenos Aires), nemal medzi obyvateľstvom prakticky žiadnu autoritu. Nedokázal si získať ani širokú politickú podporu, takže aby sa udržal vo funkcii, musel sa pridať na stranu niekoho z mocných miestnych vodcov (caudillos). Ani to mu nepomohlo a už v roku 1830 radšej rezignoval. Nahradil ho hrdina boja za nezávislosť a vplyvný cuadillo Juan Antonio Lavalleja. Menovanie Lavalleja za nového guvernéra sa však nepáčilo inému miestnemu vodcovi Fructuosovi Riverovi, ktorý dokonca hrozil vojnou. Hrozbu konfliktu sa podarilo zvrátiť, keď obaja podpísali dohodu, na základe ktorej si rozdelili sféry vplyvu. Lavalleja zostal guvernérom a vládcom Montevidea a Rivera sa stal vládcom vidieckych častí štátu. V auguste 1830 sa konali prvé voľby. V týchto vyhral Rivera a jeho podporovatelia. 6. novembra 1830 sa tak Fructuoso Rivera stal prvým prezidentom Uruguaja. Nová vláda začala pracovať na novej ústave, ktorá mala priniesť pokoj a poriadok. Táto bola prijatá 18. júla 1830. Krajina dostala taktiež konečne nový názov a to Estado Oriental del Uruguay, teda "Východný štát (rieky) Uruguaj". Taktiež došlo k novému územnému rozdeleniu štátu na deväť departmentov a bol zavedený dvojkomorový parlament. Podľa novej ústavy však mal byť prezident volený nie občanmi, ale poslancami parlamentu, ktorí boli volení občanmi.
Zoznam astronomických článkov/Z
z
Z Aquarii – Z Ursae Majoris – Z Vulpeculae
ze
Zem – Zem križujúce planétky – Zem-pretínajúce planétky – Zemská os – Zemský tieň – Zenit – Zenitová hodinová frekvencia – Zenitová hviezda – Zenitová vzdialenosť – Zenitový ďalekohľad – Zeta Aquilae – Zeta Bootis – Zeta Centauri – Zeta Doradus – Zeta Herculis – Zeta Ophiuchi – Zeta Puppidy – Zeta Reticuli – Zeta Tucanae – Zethus (kráter)
Zoznam astronomických článkov/N
ne
NEAR Shoemaker – Near-Earth Object Surveillance Mission – Nebeská mechanika – Nebeská sféra – Nebeský pól – Nebeský rovník – Neil deGrasse Tyson – Neith (kráter) – Nekkar – Nekonvenčná astrofotografia – Nemesis (hviezda) – Nepravidelná galaxia – Nepravidelná premenná hviezda – Neptún – Nereida (mesiac) – Nereidum Montes – Nergal (kráter) – Neso (mesiac) – Nestabilná hviezda – Nestabilný pruh – Nestacionárny model vesmíru – Neutrínová astronómia – Neutrónová hviezda – New Horizons – Newtonov ďalekohľad
ní
Ní Octantis – Nízka obežná dráha Zeme – Nížina