Dejiny_Bolívie
Vojenský socializmus
vpravo|náhľad|Generál [[Germán Busch bol prezidentom Bolívie dvakrát. Je hlavným predstaviteľom tzv. vojenského socializmu.]] Ďalšia vojenská porážka a s tým spojená ďalšia strata územia mala za následok veľké spoločenské a politické zmeny v krajine. Vtedajšie hlavné politické strany získali povesť nekompetentných spolkov a ich miesto aj s podporou časti spoločnosti mala zaujať armáda, kde prevládali sympatizanti talianskeho fašizmu. Druhá časť spoločnosti, hlavne chudoba, robotníci a indiáni dávali prednosť krajnej ľavici a jej myšlienkam, čím sa Bolívia zaradila k hlavným baštám krajnej ľavice v Južnej Amerike. Za hlavného vinníka prehry okrem domácej oligarchie, ktorá ovládala hlavné politické strany bol väčšinou spoločnosti označený zahraničný kapitál. Tradičné strany boli vystriedané novými na celom politickom spektre, pričom iba Republikánska strana si dokázala aspoň čiastočne udržať svoje postavenie, no iba za cenu transformácie na Republikánsku socialistickú stranu, čo malo predstavovať príklon k socializmu. Aby členovia tradičných strán nestratili úplne možnosť ovplyvňovať dianie v krajine, zjednotili sa do spoločného politického hnutia nazvaného Zhoda (Concordancia). Zložitá politická situácia vyvrcholila v máji 1936, keď armáda zosadila prezidenta Josého Luisa Tejadu Sorzana. Na čele vojenského prevratu stál veliteľ armády generál Germán Busch, ktorý začal tvoriť novú vládu, ktorú mali tvoriť členovia Spojenej socialistickej strany a Republikánskej socialistickej strany. Tento pokus však trval iba veľmi krátko a vojsko pristúpilo k vojenskej vláde. Na jej čelo bol 20. mája 1936 dosadený dôstojník David Toro, čím začala éra tzv. vojenského socializmu inšpirovaného situáciou v Taliansku. Cieľom novej vojenskej vlády bola politika v prospech robotníkov, chudoby a vojenských veteránov, čo malo predstavovať okrem iného aj zavedenie tzv. pracovnej povinnosti, či kontrola cien potravín. Na druhej strane vláda tvrdo bojovala proti ľavici, ktorú považovala za extrémnu, teda proti komunistom a anarchistom. Aby vláda získala viac peňazí, rozhodla sa v marci 1937 znárodniť ropný priemysel v Bolívii, čím však tiež chcela potrestať americkú spoločnosť Standard Oil, ktorá bola všeobecne obviňovaná z podielu na porážke Bolívie v poslednej vojne. Opatrenia vlády z pozadia stále sledoval veliteľ armády Germán Busch a v júli 1937 sa rozhodol prevziať moc osobne a poslal prezidenta do exilu. Generál Busch mal aj napriek prehre vo vojne veľkú prestíž, no nebolo jasné, či bude pokračovať v socialistických opatreniach, alebo nie. Ako prvé však presadil prijatie novej ústavy, ktorá mala umožniť štátu plne riadiť hospodárstvo, ekonomiku a sociálne veci. Následne prezident nechal rozpustiť parlament a vládol ako diktátor. Busch síce prejavoval isté sympatie k nacizmu, no odmietal antisemitizmus a rasizmus. Na druhej strane presadil v máji 1939 prijatie prvého zákonníku práce, ktorý výrazne pomohol pracujúcim v krajine. Aby pomohol s obnovou krajiny, prikázal tzv. povinný odvod devíz do národnej banky. To znamenalo, že banské spoločnosti museli zahraničné devízy, ktoré získali exportom cínu, odovzdať do národnej banky, kde sa tieto zamenili za domácu menu v pevne stanovenom kurze, čo malo dobrý dopad na štátny rozpočet. To ale vyvolalo veľký odpor banskej oligarchie, ktorá bola stále veľmi silná. Prezident však pohrozil každému, kto by toto nariadenie obchádzal trestom smrti. Moritz Hochschild, jeden z troch hlavných cínových oligarchov sa však napriek tomu pokúsil nariadenie obísť a iba s veľkým šťastím sa vyhol zastreleniu potom, čo ho prezident nechal zatknúť. Prezident ale trpel psychickými problémami a pod veľkým tlakom spojeným s vymáhaním devízového nariadenia sa 23. augusta 1939 sám zastrelil vo veku 35 rokov.