Slovenská_filmová_tvorba_v_rokoch_1969_–_1989
1981 – 1989
Viaceré rozhodnutia vyčlenili rok 1981 za medzník vývoja filmového života u nás. Ľavičiarsko-radikálna časť moci signalizovala nespokojnosť so stavom kinematografie v anonymnej (hoci podpísanej) „revolučne triednej“ kritike Jakubiskovho prvého celovečerného filmu po deväť ročnom zákaze Postav dom, zasaď strom(1979). Nasledovala kritika snímky Tri tony šťastia (1979), ktorá v roku 1980 získala Hlavnú cenu a Čestné uznanie FiCC pre slovenský dokumentárny film na 26. Ročníku festivalu v Oberhausene. Ideály komunistického umenia formulovala správa predsedníctva Ústredného výboru Komunistickej strany Slovenska, prednesená členom jej predsedníctva a tajomníkom Ľudovítom Pezlárom na zasadnutí v apríli 1980. Nekompromisne sa potlačili prejavy nezávislého myslenia. V období 1980 – 1981 vznikli posledné tituly pred novembrom 1989, ktoré sa síce dokončili, ale neuviedli do kín. V hranom filme Dušan Hanák (Ja miluje, ty miluješ z roku 1980), v Krátkom filme Fero Fenič (Tam a späť, 1981). Vedúci nových dramaturgických skupín boli vymenovaní v roku 1980. Boli nimi Pavel Gejdoš, Andrej Lettrich, Ivan Húšťava a Martin Ťapák. Oproti sedemdesiatym rokom dostatok príležitostí na tvorbu získali aj režiséri strednej generácie – Ján Zeman, Juraj Lihosit, Eva Štefankovičová, Stanislav Párnický, Miloslav Luther, Dušan Trančík, Peter Hledík. Nástup Jaroslava Hlinického ako spoľahlivého funkcionára, ktorého v predchádzajúcom vedení reprezentoval Dušan Roll, umožnil, aby sa napriek ideologickým postihom a cenzúre zdvihla úroveň tvorby. Základnou ambíciou týchto ľudí už nebola izolácia, ale úspech aj v zahraničí, vždy však s istotou, že to neohrozí ich postavenie. K výrazným zmenám po nástupe Hlinického patrilo uzatváranie koprodukčných zmlúv s producentmi zo západných krajín, ktoré boli od roku 1970 zakázané. Vedenie Slovenského filmu podporovalo realizáciu snímky Juraja Jakubiska Sedím na konári a je mi dobre (1989) a dúfalo, že získa ocenenie na Medzinárodnom filmovom festivale v Benátkach. Postoj vedenia v prvej polovici osemdesiatych rokov charakterizuje protikladná dvojznačnosť. Na jednej strane ambícia získať uznanie na západoeurópskych festivaloch, na strane druhej upevňovanie pozície voči ideologickým schvaľovateľom. V roku 1981 sa stanovili dôsledne rozpracované postupy na schvaľovanie jednotlivých etáp výroby, ktoré s istými obmedzeniami platili až do roku 1989. Prirodzená snaha realizovať dobré filmy spôsobila, že sa do dramaturgie dostávali látky renomovaných prozaikov (okrem iných Ladislava Balleka, Petra Jaroša, Dušana Dušeka). II. Tvorivo-výrobná skupina pod vedením Andreja Lettricha, smerovala k tvorbe skutočných diel a nie ideologických sériových produktov. Práve z tohto zázemia sa potom zrodili snímky, ktoré pre slovenskú kinematografiu získali rad ocenení. V druhej polovici osemdesiatych rokov Ľudovít Filan nakrútil posledný film. Spolu s ním realizovali posledné opusy aj ďalší režiséri debutujúci v päťdesiatych rokoch, respektíve v šesťdesiatych rokoch: Andrej Lettrich, Jozef Medveď, Peter Solan, Jozef Zachar, Otakar Krivánek. November 1989 zastavil nenásytnú veľkoprodukciu štátotvorných titulov Martina Ťapáka. Koniec osemdesiatych rokov sa niesol v kinematografii v znamení zrušenia zákazov distribúcie slovenských a českých filmov. Počas Fóra mladých filmov v Bratislave, ktorého nultý ročník sa uskutočnil v decembri 1985, sa čoraz častejšie dostávali na rôzne poloverejné projekcie dovtedy zakázané filmy, napríklad Organ (1964), Všichni dobří rodáci (1968), Zbehovia a pútnici (1968), Hoŕí, má panenko! (1968), Ľalie poľné (1972).